ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016р. Справа № 914/2736/15

За позовом:Приватного підприємства «Магніт», м. Стрий, Львівська область;
до відповідача:Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод», м. Стрий, Львівська область;
про:стягнення боргу за непоставлений товар
Головуючий суддя - Крупник Р.В. Суддя - Долінська О.З., Синчук М.М. Секретар - Цяпка О.І.
Представники сторін:
від позивача:Зубик І.В. - представник (довіреність №2 від 01.06.2013р.);
від відповідача:не з'явився.

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

10.08.2015 року на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява ПП «Магніт» (надалі - Позивач) до ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» (надалі - Відповідач) про стягнення боргу за непоставлений товар.

Ухвалою суду від 13.08.2015р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 03.09.2015р. Ухвалами суду розгляд справи відкладався на 28.09.2015р., 15.10.2015р. та 26.10.2015р. Ухвалою суду від 26.10.2015р. призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів та розгляд справи відкладено на 25.11.2015р. В результаті автоматичного визначення складу колегії до її складу увійшли: головуючий суддя Крупник Р.В., судді Березяк Н.Є., Запотічняк О.Д. В судовому засіданні 25.11.2015р. судом оголошувалась перерва до 23.12.2015р.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.12.2015р. суддю Запотічняк О.Д., яка входила у склад колегії суддів у справі № 914/2736/15, у зв'язку з її відпусткою, замінено на суддю Долінську О.З.

Ухвалою від 23.12.2015р. розгляд справи було відкладено на 27.01.2016р. У зв'язку з перебуванням судді Березяк Н.Є. на лікарняному, 26.01.2016р. було проведено автоматичну зміну складу колегії, внаслідок якої замість судді Березяк Н.Є. до складу колегії введено суддю Синчука М.М.

В судовому засіданні 27.01.2016р. оголошено перерву до 03.02.2016р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити повністю. Заявлені вимоги представник обґрунтовує тим, що 09.07.2014р. між позивачем та відповідачем укладено договір про постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-257/05)-14-08/10 та 20.10.2014р. укладено договір про постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-355/05)-14-15/10, за умовами яких відповідач як постачальник взяв на себе зобов'язання поставити позивачу (покупцю) брухт і відходи чорних металів, а позивач в свою чергу, зобов'язувався прийняти та оплатити одержаний товар. На виконання умов договорів, 14.08.2014р. відповідачеві в рахунок попередньої оплати за товар було перераховано 100000,00 грн., 21.10.2014р. - 80000,00 грн. Відповідачем в свою чергу, 14.08.2014р. поставлено позивачу товар на суму 80673,60 грн., а 21.10.2014р. на суму 77880,99 грн. Однак, незважаючи на внесення попередньої оплати, товар був поставлений відповідачем лише частково. Враховуючи те, що до внесення попередньої оплати та поставки товару у позивача ще існувала переплата за метало брухт на суму 14874,40 грн., а також враховуючи те, що вимога про поставку оплаченого товару відповідачем залишилася без задоволення, позивач просить суд стягнути з ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» 36319,81 грн.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. В попередніх судових засіданнях представник відповідача просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Заперечуючи проти позову представник зазначав, що в долучених позивачем платіжних доручень (які буцімто свідчать про внесення грошових коштів в якості передоплати) в графі призначення платежу вказаний зовсім не той договір, на які посилається позивач та який ніколи не укладався між сторонами. Крім цього, у вимозі, яка направлялася відповідачу не було заявлено вимог про повернення грошових коштів, а вимагалося поставити металобрухт. До цього ж, поставка металобрухту здійснюватися не могла, оскільки термін дії договорів закінчився 31.12.2014р. Також, згідно даних бухгалтерського обліку відповідача, дебіторська заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.09.2015р. складає 17571,43 грн., проте, дана сума не враховує обставин недостачі металобрухту, яка є предметом досудового розслідування кримінального провадження №0000178 від 04.11.2014р. Як свідчить інвентаризаційний опис від 27.10.2014р., на підприємстві виявлено недостачу 46т металобрухту, що вказує на те, що позивач отримав металобрухт понад суму здійсненої попередньої оплати.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що неявка належним чином повідомленого про час, дату та місце судового розгляду відповідача не перешкоджає вирішенню спору, оскільки, дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, щоб розглянути спір за цими матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем впродовж 2014р. здійснювалася співпраця щодо придбання та поставки металобрухту, про що свідчать укладені між сторонами Договір постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-22/05)14-01/Ю від 03.02.2014р., Договір постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-211/05)-14-07/10 від 29.05.2014р., Договір постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-257/05)-14-08/10 від 09.07.2014р., Договір постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-355/05)-14-15/10 від 20.10.2014р. За умовами вказаних договорів відповідач зобов'язувався поставляти, а позивач приймати та оплачувати товар - брухт, відходи чорних металів. Названі договори за своїм змістом є однотипними, стосуються одного й того ж предмету.

При цьому судом встановлено, що предметом спору у даній справі є стягнення грошових коштів, котрі були внесені позивачем в якості попередньої оплати на підставі Договору постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-257/05)-14-08/10 від 09.07.2014р. (надалі - Договір від 09.07.2014р.) та Договору постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-355/05)-14-15/10 від 20.10.2014р. (надалі - Договір від 20.10.2014р.) на суму 36319,81 грн.

Відповідно до п.8.2 згаданих договорів, Договір від 09.07.2014р. і Договір від 20.10.2014р. діє з моменту його підписання в частині поставок до 31.12.2014р., а в частині взаєморозрахунків до повного виконання взятих на себе зобов'язань.

Згідно п. 5.2. Договорів позивач як покупець зобов'язувався до відвантаження брухту перерахувати 100% вартості товару на рахунок постачальника, остаточний розрахунок провести протягом 5 днів з дати виписки рахунку.

З наявних в матеріалах справи розрахунків позивача, платіжних доручень, платіжних вимог, податкових накладних судом встановлено, що станом на 23.07.2014р. за позивачем рахувалася заборгованість перед відповідачем у розмірі 18525,60грн. згідно Договору постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-211/05)-14-07/10 від 29.05.2014р. Вказаний договір, відповідно до його пункту 8.2 діяв в частині поставок до 31.07.2014р., а в частині розрахунків до повного виконання взятих на себе зобов'язань.

24.07.2014р. позивачем було перераховано відповідачу кошти у розмірі 200000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1878 від 24.07.2014р. (Т.І. а.с.19) та платіжним дорученням №1877 від 24.07.2014р. (Т.І. а.с.225).

Як вбачається з графи «Призначення платежу» платіжних доручень (на підставі яких відбувалися вищевказані оплати), таким являється «За м/б зг. угоди 14-01/10 від 03.02.14р. без пдв». Разом з тим, у поясненні від 23.12.2015р. (Т.І., а.с. 128) позивач вказав, що зазначення у платіжних дорученнях призначення платежу за договором 14-01/10 від 03.02.2014р. є механічною помилкою, яка дублювалась у всіх без винятку платіжних дорученнях, оскільки такий договір між сторонами не укладався. У поясненнях по справі від 06.10.2015р. №ЮВ-114 (Т.І. а.с. 68) відповідачем теж підтверджено той факт, що договір 14-01/10 від 03.02.2014р. між сторонами не укладався.

Таким чином, враховуючи наявну станом на 23.07.2014р. заборгованість перед відповідачем за договором №СВРЗ-04-(П-211/05)-14-07/10 від 29.05.2014р. у розмірі 18525,60грн., із сплачених позивачем 24.07.2014 року 200000,00 грн. було погашено вказану заборгованість та залишилося авансу у розмірі 181474,40 грн.

31.07.2014р. відповідачем було поставлено позивачу товару на загальну суму 166600,00 грн., що підтверджується Актами приймання металів чорних (вторинних) №310714-1 та №310714 (Т.І а.с.227, 228), а також податковими накладними №88 та №89 від 31.07.2014р. (Т.І. а.с.231, 232). Як вбачається з податкових накладних, товар поставлявся на виконання умов Договору від 09.07.2014р.

Таким чином, станом на 01.08.2014р. сальдо розрахунків між сторонами становило 14874,40 грн. в користь позивача.

14.08.2014р. позивачем перераховано кошти у розмірі 100000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1957 від 14.08.2014р. (Т.І. а.с.20). Натомість, відповідачем в цей день поставлено товару на суму 80673,60 грн., що підтверджується Актом приймання металів чорних (вторинних) №140814 від 14.08.2014р. (Т.І а.с.238) та податковою накладною №14 від 14.08.2014р. (Т.І. а.с.240). Як вбачається з податкової накладної, товар поставлявся на виконання умов Договору від 09.07.2014р.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що під час дії Договору від 09.07.2014р. позивачем було перераховано відповідачу 281474,40 грн. Водночас, відповідачем поставлено товару на суму 247273,60 грн. Таким чином, відповідач за Договором від 09.07.2014р. недопоставив позивачу товару на суму 34200,80 грн.

Як вже зазначалося, 20.10.2014р. між сторонами було укладено Договір постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-355/05)-14-15/10.

З матеріалів справи вбачається, що 20.10.2014р. позивач перерахував відповідачу кошти в розмірі 80000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2098 від 20.10.2014р. (Т.І. а.с.21).

21.10.2014р. відповідачем було поставлено товару на суму 75802,00 грн., що підтверджується Актом приймання металів чорних (вторинних) №211014 (Т.І а.с.2368) та податковою накладною №164 від 21.10.2014р. (Т.І а.с.241). Крім цього, 21.11.2014р. відповідачем було поставлено товару на суму 2078,99 грн., що підтверджується податковою накладною №208 (Т.І а.с.242) та не заперечується позивачем.

Враховуючи викладене судом встановлено, що під час дії Договору від 20.10.2014р. позивачем було перераховано відповідачу 80000,00 грн. Водночас, відповідачем поставлено товару на суму 77880,99 грн. Таким чином, відповідач за Договором від 20.10.2014р. недопоставив позивачу товару на суму 2119,01 грн.

З огляду на викладене, на момент розгляду справи за договорами від 09.07.2014р. та від 20.10.2014р. сальдо на користь позивача складає 36319,81 грн. (34200,80грн. + 2119,01 грн.)

З наявного в матеріалах справи Акту звірки взаємних розрахунків між ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» та ПП «Магніт», складеного станом на 01.09.2015р. вбачається, що за даними відповідача розмір боргу складає 17571,43 грн., за даними позивача - 36319,81 грн., розбіжність становить 18748,38 грн. (Т.І а.с.82).

Судом встановлено, що вказана розбіжність в сумі заборгованості виникла у зв'язку з самостійним корегуванням відповідачем вартості поставленої в лютому 2014 року продукції та включенням постачальником до вартості товару, поставленого 14.02.2014р. на суму 46613,70 грн. та 47128,20 грн. податку на додану вартість за ставкою 20%.

Таким чином, відповідачем частково визнається сума боргу в розмірі 17571,43 грн.

Станом на 03.02.2016р., докази поставки відповідачем товару або докази повернення внесеної позивачем передоплати, в матеріалах справи відсутні.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню повністю, виходячи з наступного.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Вказана правова норма надає право покупцю вимагати поставку товару або ж вимагати повернення внесених коштів, що спростовує посилання відповідача про те, що у претензії не заявлялося вимог про повернення грошових коштів, а вимагалося поставити металобрухт.

За приписами статей 662, 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як вже зазначалося, згідно пунктів 8.2 Договору від 09.07.2014р. та Договору від 20.10.2014р. умови вказаних договорів в частині поставок діяли до 31.12.2014р., а в частині взаєморозрахунків до повного виконання взятих на себе зобов'язань. Тобто, крайнім терміном поставки продукції за цими договорами слугує 31.12.2014р.

Крім цього, матеріалами справи підтверджено, що 26.02.2015р. позивач звертався до відповідача з вимогою №1/25 від 25.02.2015р. (Т.І. а.с. 26), якою просив відповідача поставити на залишок переплати - 36319,81 грн. запропонований у вимозі товар. Однак, дана вимога залишилася без задоволення. Докази направлення вимоги знаходяться в матеріалах справи.

Приписами ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Так як строк виконання зобов'язання відповідачем закінчився 31.12.2014р., товар поставлений позивачу на суму переплати не був, грошові кошти не повернуті, суд вважає, що внесені позивачем грошові кошти в якості передоплати за товар підлягають стягненню з відповідача в судовому порядку, в розмірі 36319,81 грн.

Судом відхиляються твердження відповідача про те, що недостача металобрухту на підприємстві в кількості 46т. вказує на те, що позивач отримав металобрухт понад суму здійсненої попередньої оплати, оскільки недостача товарно-матеріальних цінностей на підприємстві жодних чином не може підтверджувати, що такі були реалізовані ПП «Магніт».

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказує, що платіжні документи, надані позивачем не свідчать про внесення грошових коштів в якості передоплати саме за Договором від 09.07.2014р. та Договором від 20.10.2014р., оскільки в призначенні платежу у всіх без винятку платіжних дорученнях вказано, що оплата здійснювалася за товари згідно угоди 14-01/10 від 03.02.14р.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 1089 ЦК України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку України від 21.01.2004 року №22. Нормами зазначеної Інструкції встановлені вимоги щодо заповнення розрахункових документів, в тому числі, платіжних доручень.

Відповідно до п. 1.13 Інструкції платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. Вимоги до форми платіжного доручення зазначені у п. 3.1 Інструкції, відповідно до якої платіжне доручення повинно містити такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування та код банку платника; найменування/прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування та код банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.

При цьому, п. 3.9. Інструкції встановлено, що реквізит "призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Відповідно до пункту 2.29 Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платник може змінити реквізит "Призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення.

Згідно листа Національного банку України від 09.06.2011 N 25-111/1438-7141 після списання коштів з рахунку платника, питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами переказу без участі банку.

З матеріалів справи вбачається, що в наданих позивачем виписках з банку в графі «Призначення платежу» зазначено, що оплата здійснювалася «За м/б зг. угоди 14-01/10 від 03.02.14р. без пдв».

При цьому судом встановлено та вказане не заперечується жодною із сторін, Угода 14-01/10 від 03.02.14р. між сторонами не підписувалася та зазначення у платіжних дорученнях вказаної угоди є механічною помилкою позивача.

Разом з тим, суд бере до уваги те, що акти звірки взаємних розрахунків є документами по яких бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій.

Згідно ст. 3 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Таким чином, хоча акти звірки взаємних розрахунків не являються первинними документами, у цих актах сторони вправі уточнювати інформацію щодо призначення платежів здійснених згідно платіжних доручень (які являються первинними документами), оскільки акти звірки є документами, які підтверджують рух грошових коштів підприємства.

Як встановлено судом, з підписаного між сторонами Акту звірки взаємних розрахунків між ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» та ПП «Магніт», складеного станом на 01.09.2015р., вбачається, що сторони уточнили інформацію щодо призначення коштів, які перераховувалися згідно платіжних доручень та вирішили, що кошти за цими дорученнями перераховувалися, зокрема, в рахунок оплати товарів за Договором від 09.07.2014р. та Договором від 20.10.2014р.

З матеріалів справи вбачається, що розбіжність в сумах в підписаному між сторонами акті звірки стосується лише того, що відповідачем була самостійно відкорегована вартість продукції, поставлена ним 14.02.2014р. та у вказану вартість було включено податок на додану вартість за ставкою 20%.

Таке коригування відповідачем суми суд вважає безпідставним, оскільки сторонами в пунктах 4.1 Договорів, які укладалися між ними, було погоджено, що ціна брухту визначається сторонами за домовленістю в гривнях за 1 тонну без врахування ПДВ. Умови даних договорів можуть бути змінені та доповнені за взаємною згодою сторін шляхом підисання додаткових письмових угод, які є невід'ємною частиною договорів (п.10.5 Договорів).

Таким чином умовами договорів не передбачено можливість відповідача в односторонньому порядку змінювати його умови та включати у вартість продукції суму податку на додану вартість.

При цьому, суд вважає необґрунтованим покликання відповідача на лист Державної фіскальної служби України №7066/7/99-99-10-04-02-1 від 10.10.2014р. згідно якого операції з постачання, у тому числі операції з імпорту відходів та брухту чорних і кольорових металів, що здійснювалися суб'єктами господарювання з 01.01.2014р. до 17.02.2014р. (включно), підлягали оподаткуванню податком на додану вартість у загальновстановленому порядку з нарахуванням податку за основною ставкою (20 відсотків).

Так, Верховним Судом України в постановах від 08.12.2015р. у справі №804/15149/14 та від 20.10.2015р. у справі №808/7737/14 викладено обов'язкову до застосування правову позицію, а саме те, що протягом спірного періоду (з 1 січня по 17 лютого 2014 року) були чинними норми ПК України, згідно з якими операції з постачання, у тому числі операції з імпорту відходів та брухту чорних і кольорових металів, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України, звільнялись від оподаткування ПДВ. Інших переліків зазначених відходів та брухту чорних металів, ніж ті, що містяться у додатках 1 та 2 до постанови № 15, Кабінетом Міністрів України затверджено не було. Натомість постановою № 43 були внесені зміни до постанови № 15, згідно з якими, зокрема, термін звільнення таких операцій від обкладення ПДВ продовжувався до 1 січня 2015 року. Отже, протягом зазначеного періоду операції з постачання, у тому числі операції з імпорту відходів та брухту чорних і кольорових металів, коди та найменування яких містяться у переліках, затверджених постановою № 15, звільнялися від оподаткування ПДВ.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 36319,81 грн. попередньої оплати є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, відповідачем не спростовані, а тому підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-6, 12, 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод» (82400, Львівська обл., м. Стрий, вул. Зубенка, 2; ) на користь Приватного підприємства «Магніт» (82440, Львівська обл., м. Стрий, вул. Коссака, 15/5; ) 36319,81 грн. попередньої оплати 1827,00 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 08.02.2016 р.

Головуючий суддя Крупник Р.В.

Суддя Долінська О.З.

Суддя Синчук М.М.