ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.02.2016 Справа № 920/1785/15

Господарський суд Сумської області у складі судді Зайцевої І.В., при секретарі судового засідання Пономаренко Т.М., розглянувши матеріали справи № 920/1785/15:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго», м. Суми

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Суми,

про стягнення 15399 грн. 14 коп.

за участю представників сторін:

від позивача: Троян Д.В. (довіреність № 38 від 11.11.2015),

від відповідача: не з'явився.

Суть спору: позивач просить суд стягнути з відповідача 11981 грн. 21 коп. збитків за бездоговірне споживання теплової енергії, 214 грн. 49 коп. 3% річних, 3203 грн. 44 коп. інфляційних збитків, а також судові витрати пов'язані з розглядом справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином 01.02.2016, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення. Крім того, відповідачем вимоги ухвали господарського суду Сумської області від 27.01.2016 щодо подання відзиву на позовну заяву - не виконано.

Згідно із ст. 33 Господарського процесуального кодексу України на сторони покладається обов'язок доводити їх вимоги чи заперечення. Згідно до вимог ст.ст. 42 - 43 ГПК України, сторони мають рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів, заявлені клопотань та здійсненні інших процесуальних прав. За умовами ст.59 ГПК України відповідач має право після одержання ухвали надіслати господарському суду відзив на позовну заяву і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідач своїм правом не скористався.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 ГПК України господарським судом створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Строки розгляду даної справи закінчуються 04.02.2016 і в порядку ч. 3 ст. 69 ГПК сторони із заявами до суду не звертались.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та оцінивши надані докази, суд встановив:

03 серпня 2005 року рішенням Сумської міської ради № 1338-МР «Про передачу в оренду, цілісного майнового комплексу по виробництву, транспортуванню теплової та електричної енергії» цілісний майновий комплекс по виробництву, транспортуванню теплової та електричної енергії, який належить територіальній громаді міста Суми, було передано в оренду ТОВ «Сумитеплоенерго» строком на 10 років. Рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради № 720 від 27.12.2005 «Про визначення виробників послуг і виконавців послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в місті Суми» ТОВ «Сумитеплоенерго» визнано виробником і виконавцем послуги з транспортування і передачі теплової енергії населенню по м. Суми. Рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради №-322 від 20.05.2011 «Про визначення виробників та виконавців послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в місті Суми» ТОВ «Сумитеплоенерго» було визначено виробником та виконавцем послуг в місті Суми з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач користується нежилими приміщеннями, загальною площею 196,6 м.кв., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору оренди нерухомого майна № 17 від 10.10.2012. Строк дії договору встановлюється з 10.10.2012 до 10.09.2015 (п. 10.1 договору).

Відповідно до п. 6.2.4 договору оренди нерухомого майна № 17 від 10.10.2012 орендар - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зобов'язаний здійснювати витрати, пов'язані з утриманням об'єкта оренди. Протягом 15 робочих днів після підписання договору укласти окремі угоди на тепло-, електро-, газо-, водопостачання, вивіз сміття та експлуатаційні витрати з відповідними обслуговуючими підприємствами.

07.02.2013 до ТОВ «Сумитеплоенерго» звернувся відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з письмовою заявою про укладання договору про надання послуг з централізованого постачання теплової енергії, до якої додав усі необхідні правовстановлюючі документи.

11.02.2013 позивачем - ТОВ «Сумитеплоенерго» було направлено на адресу відповідача два примірники договору № 1023-Т на теплопостачання приміщення по АДРЕСА_1, проте відповідач не повернув позивачеві примірник належно оформленого договору, а також не надав протоколу розбіжностей.

22.01.2014, 23.10.2014, 28.01.2015 позивачем на адресу відповідача, а саме: АДРЕСА_2 були направленні листи з нагадуванням про необхідність підписати договір та повернути один примірник на їх адресу, проте відповіді так і не надійшло. Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Судом встановлено, що позивач надав відповідачу за період з жовтня 2014 року по квітень 2015 року послуги з постачання теплової енергії, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі теплової енергії та відповідними рахунками.

Відповідач від наданих послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач в період з жовтня 2014 року по квітень 2015 фактично отримував теплову енергію без укладення договору на теплопостачання приміщення по АДРЕСА_1 проте не сплачував її вартість, чим завдав збитки позивачу у вигляді не отриманих доходів на суму 11981 грн. 21 коп.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтями 20, 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що обов'язком споживача є укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - своєчасне та якісне надання послуг, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і визначена саме як обов'язок, а не право сторін, тому сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не є підставою звільнення від обов'язку оплатити за спожиті послуги.

Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що до комунальних послуг відносяться централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо.

Відповідно до Пункту 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, який оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" теплогенеруюча організація поставляє вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Згідно з ст. ст 19, 24 Закону України "Про теплопостачання" одними з основних обов'язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії, щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язковим для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з матеріалами справи договір між сторонами не укладений. Однак, відповідач не надав доказів на підтвердження того, що йому послуги з централізованого теплопостачання позивачем не надавались або що відповідач ці послуги не отримував. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до п.п. 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення споживач може відмовитись від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак відключення споживача від мереж повинно здійснюватися у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Доказів відключення нежитлових приміщень з дотриманням встановленого порядку відповідачем також не надано.

Як підтверджується матеріалами справи, позивачем у період з жовтня 2014 року по квітень 2015 року було здійснено відпуск теплової енергії відповідачу на загальну суму 11981грн. 21 коп., що підтверджується зазначеними вище актами, рахунками та розрахунком нарахувань.

Пунктом 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, визначено, що розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: «Пояснень щодо відпуску теплової енергії в приміщення ФОП ОСОБА_1.», розрахунок кількості теплової енергії виконаний згідно показників пристрою обліку встановленому в житловому будинку по АДРЕСА_1, і сума нарахувань за період з жовтня 2014 по квітень 2015 року становить 11981 грн. 21 коп.

Згідно з ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зокрема, юридичного факту, внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Проаналізувавши норми чинного законодавства та досліджені докази, суд дійшов висновку, що бездоговірне споживання теплової енергії за рахунок централізованого опалення не є правовою підставою для звільнення відповідача від її оплати, а заборгованість, що виникла в сумі 11981 грн. 21 коп., підлягає стягненню як вартість безпідставно набутого майна, відповідно до положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Позивач звертався до відповідача із претензією № 5 від 22.05.2015, у якій просив оплатити вартість спожитої теплової енергії за період з жовтня 2014 по квітень 2015 року в розмірі 11981 грн. 21 коп., проте вимог вказаної претензії останнім не виконано.

Таким чином, відповідно до положень ст. 610, ст. 611, ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, відповідач є порушником зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

У разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати житлово-комунальних послуг, навіть при відсутності договірних відносин покладають на боржника відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК. Такої позиції притримується Верховний суд України у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13)

Згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, та у випадку прострочення, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки позивача по нарахованих інфляційних втратах в розмірі 3203 грн. 44 коп. та 3% річних в розмірі 214 грн. 49 коп., суд вважає, що такі розрахунки проведені вірно, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві суми сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 1218 грн. 00 коп. за рахунок відповідача відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 44, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, і.к. НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (40022, м. Суми, вул. 2-га Залізнична, 10, і.к. 33698892) 11981 грн. 21 коп. збитків за бездоговірне споживання теплової енергії, 214 грн. 49 коп. 3% річних, 3203 грн. 44 коп. інфляційних витрат, а також 1218 грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 08.02.2016

Суддя І.В. Зайцева