ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2016 р.Справа № 922/6256/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", м. Харків
до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк", м. Харків
про внесення змін до договору
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № 768 від 16.12.2015 року; ОСОБА_2, за довіреністю № 200 від 03.02.2016 року.

відповідача - ОСОБА_3, за довіреністю № 13-890/15д від 21.12.2015 року, ОСОБА_4, за довіреністю № 13-941/15д від 22.12.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харків Збут" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк" про внесення змін до договору № 10/15 від 01.07.2015 року шляхом укладення додаткової угоди зі зміною комісійної винагороди за приймання платежів у розмірі 0,3% без ПДВ від суми прийнятої від "Клієнта".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07 грудня 2015 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 21 грудня 2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 21.12.2015 року представник відповідача надав відзив на позов (вх. № 50882), в якому відповідач вказує на те, що позивачем не доведено у встановленому порядку обставин, які б підтверджували сукупність і наявність чотирьох умов передбачених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, а тому відсутні і підстави для задоволення позовних вимог.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.12.2015 року розгляд справи відкладено на 25.01.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 21.01.2016 року від позивача надійшли пояснення (вх. № 1859) по справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 25.01.2016 року від представника позивача надійшло клопотання (вх. №2214/16) про продовження строку розгляду справи за межами двомісячного строку, встановленого ст. 69 ГПК України.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 25.01.2016 року від представника відповідача надійшли пояснення (вх. №2212/16) по справі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.01.2016 року розгляд справи було відкладено на 08.02.2016 року. Цією ж ухвалою строк розгляду справи було продовжено по 17.02.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 01.02.2016 року від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 3084) про долучення до матеріалів справи документів.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 08.02.2016 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення (вх. № 39231/16) по справі.

Представники позивача в судовому засіданні 08.02.2016 року підтримали позовні вимоги, просили суд позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні 08.02.2016 року проти позовних вимог заперечували, просили суд в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

01.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (позивач) та Публічним акціонерним товариством "МЕГАБАНК" було укладено договір № 10/15.

Відповідно до п. 1.1. договору, відповідач ("Єдиний розрахунковий центр") зобовязався за завданням позивача здійснювати операції з приймання і перерахування позивачу платежів за природний газ, а позивач зобовязувався сплачувати комісійну винагороду за вказані послуги.

Згідно п. 2.1. договору, позивач сплачує відповідачу комісійну винагороду за приймання платежів у розмірі 1% без ПДВ від суми прийнятої для позивача.

Відповідно до п. 8.6. договір набуває чинності з дня його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2020 року. Якщо за місяць до закінчення строку дії Договору жодна із Сторін не заявить про його розірвання, то строк дії Договору вважається продовженим на наступний рік (12 місяців).

Розділ 7 Договору передбачає порядок внесення змін та розірвання договору який кореспондується з нормами діючого законодавства України.

Як зазначає позивач, 30.09.2015 р. Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 792 "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ".

Даною постановою затверджено Порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ та Порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ.

У п. 9 Порядку проведення розрахунків за спожитий природний газ, Кабінетом Міністрів України було визначено, що оплата послуг щодо приймання платежів від побутових споживачів банківськими установами та підприємствами поштового звязку здійснюється газопостачальними підприємствами виключно з їх поточних рахунків, які не є поточними рахунками із спеціальним режимом використання, у розмірі, що не перевищує 0,3 відсотка загальної суми коштів, що надійшли від побутових споживачів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті газопостачальними підприємствами.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України № 792 від 30.09.2015 р., та керуючись п. 7.1 Договору позивачем було направлено на адресу відповідача додаткову угоду до договору № 10/15 від 01.07.2015 р. про встановлення комісійної винагороди за приймання платежів у розмірі 0,3% від загальної суми коштів, що надійшли від побутових споживачів (лист № 425 від 13.10.2015 р.)

Як вбачається з матеріалів справи та стверджує позивач, відповідач відмовився від внесення зазначених змін до договору та листом № 18-9671 від 02.11.2015 р. повернув додаткову угоду без підписання, з посиланням на ту обставину, що у випадку зниження комісійної винагороди до розміру, визначеного у додатковій угоді, яку пропонується укласти, витрати банку по наданню послуг системою ЄРЦ перевищуватимуть розмір отримуваної комісійної винагороди, тобто діяльність ЄРЦ буде не рентабельною, що у відповідності до вимог ЗУ "Про банки і банківську діяльність" призведе до припинення можливості надання таких послуг.

Позивач вважає, що такі дії відповідача порушують його права та звернувся до суду з даним позовом про зобов`язання відповідача внести зміни до договору № 10/15 від 01.07.2015 р. в редакції додаткової угоди №1 до договору, щодо встановлення комісійної винагороди за приймання платежів в розмірі 0,3% без ПДВ від суми прийнятої для позивача.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилається на ст. 651, 652 ЦК України, вказує на відсутність чотирьох умов необхідних для внесення змін до договору за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони та наголошує, що прийняття Кабінетом Міністрів України постанови № 729 від 30.09.2015 року "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ", яка має загальний характер, не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувались при його укладенні. Крім того, відповідач повідомляє, що запропонований позивачем розмір комісійної винагороди 0,3% є значно меншим собівартості послуги, яка надається завдяки функціонуванню Єдиного розрахункового центру, відтак, враховуючи імперативні норми Закону України "Про банки і банківську діяльність", зокрема ст. 53 вказаного закону, відповідач не має можливості встановити інший розмір комісійної винагороди, а задоволення позову призведе до порушення норм спеціального закону, яким керуються банківські установи.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Конституція України (ст.19) встановлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 627 ЦК України (свобода договору) встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

До загальних принципів господарювання відноситься свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини (ст.6 ГК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько - договірними зобов'язаннями (ч.1 ст. 179 ГК України).

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Положеннями ч. 1 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Із цими положеннями кореспондується норма ч. 1 ст. 188 ГК України, якою також встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частиною 2 ст. 632 ЦК України встановлено, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до вимог ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони. Так, зокрема, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

В ч. 4 ст. 652 Цивільного кодексу України вказано, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, закон пов'язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

З урахуванням ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) суд зазначає, що обовязок по доведенню існування в законі чи договорі обовязку відповідача внести зміни у спірний договір № 10/15 покладений на позивача.

Проте, в даному випадку цей тягар доказування позивачем не витриманий. Доказів існування обовязку відповідача укласти додаткову угоду № 1 до договору № 10/15 від 01.07.2015р. та встановити вартість послуг Єдиного розрахункового центру у розмірі 0,3% від суми прийнятої для позивача не надано та не доведено у встановленому порядку обставини, які б підтверджували сукупність і наявність чотирьох умов, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України

Обґрунтовуючи підстави для внесення змін до договору № 10/15 від 01.07.2015р. позивач посилається на прийняту Кабінетом Міністрів України постанову № 792 від 30.09.2015 року "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ», яка жодним чином не підтверджує істотного порушення договору та не містить посилань, що викладене в ній обовязкове для виконання господарюючими субєктами приватного сектору економіки. Жодний пункт, вказаної позивачем постанови, не містить прямого припису про обовязковість зміни умов діючих договорів, в частині розміру плати за надані послуги, в звязку з прийняттям цієї постанови.

Так само, у суду не має підстав вважати, що подібні умови містить спірний договір № 10/15 від 01.07.2015 р.

Частиною 2 ст. 632 ЦК України встановлено, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Так, порядок внесення змін та розірвання спірного договору передбачений розділом 7 договору, яким лише встановлено, що якщо сторони не досягли згоди щодо внесення змін до договору чи його розірвання, а також у разі неотримання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, зацікавлена сторона має право передати спір на вирішення третейського суду.

Тобто, даним розділом договору передбачається можливість зміни умов договору за згодою сторін, а не необхідність чи обовязок відповідача щодо такої зміни.

Частина 2 ст. 632 ЦК України надає сторонам можливість включення в договори умови про порядок і підстави зміни ціни під час виконання договору. Для можливості зміни ціни в договорі повинна обов'язково бути зазначена така умова.

Пропонуючи нові умови щодо розміру комісійної винагороди, позивач фактично змінює ціну договору, проте його умовами не передбачені підстави для зміни ціни під час його виконання.

Крім того, з норм постанови Кабінетом Міністрів України №792 від 30.09.2015 р. вбачається, що вона стосується газопостачальних підприємств і оптових продавців природного газу та механізму розрахунку між ними, та не містить жодних посилань на використання її в роботі банківських установ, окрім визначення уповноважених банків ВАТ "Державний ощадний банк України", ПАТ АК "Укргазбанк".

Тобто, відповідач, який не є уповноваженим банком, газопостачальним підприємством та оптовим продавцем, не може використовувати у своїй діяльності Постанову Кабінетом Міністрів України №792 від 30.09.2015 р.

Натомість, ПАТ "МЕГАБАНК" є банком і в своїй діяльності зобовязаний керуватися нормами Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Відповідно до ст. 53 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банку забороняється встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди на рівні нижче собівартості банківських послуг у цьому банку.

Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, надання послуг ПАТ "МЕГАБАНК" за договором № 10/15 по здійсненню операцій з приймання і перерахування платежів за природний газ можливо завдяки функціонуванню унікального за своєю природою Єдиного розрахункового центру.

Відповідно до Розрахунку собівартості платежу, прийнятого за системою "Єдиного розрахункового центру" на користь ТОВ "Харківгаз Збут", собівартість наданої послуги становить 0,97%.

Отже, запропонований позивачем розмір комісійної винагороди 0,3% є значно меншим собівартості послуги, зазначеної в розрахунку, тобто задоволення позову призведе до порушення норм спеціального закону, яким керуються банківські установи.

Таким чином, виходячи із умов договору та викладених норм, внесення змін до спірного договору може бути лише за взаємною згодою сторін.

Крім того, суд зазначає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Позивач, укладаючи спірний договір, мав право передбачити у договорі умови про порядок і підстави зміни ціни під час виконання договору. Проте такою можливістю не скористався. Тому у суду немає правових підстав перекладати комерційний ризик позивача на відповідача шляхом зміни умов спірного договору та покладання на відповідача додаткових, первісно не обумовлених укладеним договором, обов'язків.

Суд зауважує, що висловлений вище висновок суду про неможливість односторонньої зміни умов договору, відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства, принципам свободи договору (ст. 3 ЦК України), принципам свободи підприємницької діяльності у межах, визначених законом; заборони незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини (ст.6 ГК України).

Суд зауважує, що позивач під час укладення спірного договору № 10/15 від 01.07.2015 року, будучи вільним у обранні його умов, самостійно погодив розмір комісійної винагороди за приймання платежів у договорі і строк дії договору. Отже у позивача відсутні підстави перекладати власні ризики на відповідача, шляхом одностороннього коригування умов договору.

Враховуючи те, що позивачем не доведено наявність чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, а також приймаючи до уваги те, що внесення змін до договору суперечить ст.53 Закону України "Про банки і банківську діяльність", суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача про внесення змін до договору №10/15 від 01.07.2015 року неогрунтовані, безпідставні, та такі що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 1, 3, 4, 14, 625, 626, 627, 629, 632, 651, 652 Цивільного кодексу України, ст. 193 ГК України, ст. 53 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ст.ст.1, 4, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 12.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_5