Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "04" лютого 2016 р. Справа № 906/1610/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Ляхевич А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 25.09.2015р.,

від відповідача: не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Профіпартс" (м.Київ)

до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Автотрак Центр" (Житомирська обл., Житомирський р-н, с.Болярка)

про стягнення 81234,50 грн. (згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог за вих.№17/8 від 07.12.2015р.)

ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Профіпартс" (м.Київ) звернулося до господарського суду Житомирської області з позовною заявою до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Автотрак Центр" (Житомирська обл., Житомирський р-н, с.Болярка) про стягнення 74658,17 грн.

Господарським судом ухвалою від 09.11.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №906/1610/15, розгляд справи призначено на 08.12.2015р. та зобов'язано сторони надати суду докази на підтвердження своїх вимог та заперечень.

08.12.2015р. через діловодну службу суду від позивача надійшли наступні документи: супровідний лист за вих.№17/8 від 08.12.2015р. разом з доданими документами та заява про збільшення розміру позовних вимог за вих.№17/8 від 07.12.2015р. разом з доданими документами (вх.№02-44/1202/15 від 08.12.2015р.).

Представник позивача в судовому засіданні підтримала заяву про збільшення розміру позовних вимог, просила прийняти її до розгляду. Представник пояснила, що при поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у більшому розмірі ніж було потрібно, тому при подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог доплати судового збору позивач не здійснював.

Враховуючи приписи ст.22, ст.55 Господарського процесуального кодексу України щодо права позивача визначати ціну позову та збільшувати позовні вимоги, господарський суд приймає до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог за вих.№17/8 від 07.12.2015р. (вх.№02-44/1202/15 від 08.12.2015р.), розгляд справи здійснюється в межах визначеної даною заявою ціни позову.

Представник позивача позов підтримала з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача пояснила, що у поданій довідці про заборгованість за вих.№17/8/12 від 07.12.2015р. зазначено загальну суму заборгованості відповідача по двох договорах в розмірі 21016,66грн., вказана сума включає 17694,40грн. заборгованості по договору, що є предметом даного спору.

Відповідач повноважного представника в судове засідання 08.12.2015р. не направив, вимог ухвали суду від 09.11.2015р. не виконав, про причини неявки не повідомив, хоча про час і місце засідання суду повідомлений своєчасно та належним чином.

Представник позивача подала клопотання (вх.№17473/15 від 08.12.2015р.) про відкладення розгляду справи та продовження строку вирішення справи у відповідності до ч.3 ст.69 ГПК України для забезпечення процесуальних прав відповідача, у зв'язку з поданням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Зважаючи на неявку представника відповідача, розглянувши клопотання представника позивача, для надання відповідачу можливості реалізувати принцип змагальності, забезпечення участі в судовому засіданні, з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, враховуючи також необхідність подання додаткових доказів, господарський суд ухвалою від 08.12.2015р. відклав розгляд справи на 14.01.2016р., продовживши встановлений строк розгляду справи відповідно до ч.3 ст.69 ГПК України за обґрунтованим клопотанням позивача, та зобов'язавши сторони подати до справи необхідні документи.

З огляду на неявку представника відповідача в засідання суду 14.01.2016р., для надання відповідачу можливості реалізувати принцип змагальності, забезпечення участі в судовому засіданні, з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, враховуючи також необхідність подання додаткових доказів, господарський суд відклав розгляд справи на 04.02.2016р.

04.02.2016р. через діловодну службу суду від позивача надійшов супровідний лист за вих.№17/8 від 04.02.2016р. з доданими документами згідно зазначеного переліку, зокрема, довідкою про стан заборгованості та розрахунком ціни позову.

В засіданні представником також подано письмові пояснення (вх.№1322/16 від 04.02.2016р.). В поясненнях представник зазначила, що 04.02.2016р. до суду надано обґрунтований розрахунок, який повністю відповідає розрахунку ціни позову, доданого до позовної заяви. 07.12.2015р. до суду наданий розрахунок збільшення фінансових санкцій відповідачу. Представник просить вирішувати справу з урахуванням обох поданих розрахунків в сукупності та заяви про збільшення позовних вимог. Крім того, представник пояснила, що 3% річних нараховувались позивачем з дня виникнення заборгованості.

Надаючи пояснення по суті справи представник позивача підтримала позов у повному обсязі, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить позов задовольнити.

ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Автотрак Центр", яке є відповідачем по справі, в судове засідання свого представника не направило, жодних доказів по справі, клопотань чи пояснень з приводу неявки в суд від відповідача не надійшло.

Зі Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців за електронним запитом суду (а.с.65-66), вбачається, що місцезнаходженням юридичної особи відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Автотрак Центр" є: 12414, Житомирська обл., Житомирський р-н, с.Болярка, вул.Жовтнева, буд.20, тобто, адреса, за якою судом і надсилалась відповідачу кореспонденція, пов'язана із розглядом даної справи (ухвали суду).

Про вручення відповідачу надісланої на вказану адресу рекомендованим з повідомленням листом копії ухвали суду про порушення провадження у даній справі свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.43).

Про надіслання відповідачу за вказаною адресою ухвали суду про призначення розгляду справи на 04.02.2016р. свідчить реєстр Ф103 на відправку рекомендованої кореспонденції Господарського суду Житомирської області за 22.01.2016р. (а.с.80).

Відповідно до вимог ч.1 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

Згідно з ч.2 ст.17 вказаного Закону в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, у тому числі місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як зазначено у пункті 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. Там же зазначено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З урахуванням викладеного, господарський суд вважає, що відповідача було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, проте, своїм правом приймати участь в судовому засіданні ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Автотрак Центр" не скористалось.

Відповідно до абз.1 п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на викладене та враховуючи, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалася обов'язковою, а також, запобігаючи невиправданому затягуванню розгляду спору по справі, яка вже тривалий час розглядається, як з урахуванням об'єктивних та поважних причин, так і з врахуванням невиконання вимог суду сторонами, що перешкоджало забезпеченню повного та всебічного розгляду справи, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 04.02.2016р. без участі представника відповідача, за наявними матеріалами справи відповідно до ст.75 ГПК України.

Стосовно тривалості розгляду даної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006р. №3477-ІУ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Згідно п.31 Рішення Європейського суду з прав людини від 1 лютого 2007 р. у справі "Макаренко проти України" суд нагадує, що "розумний" строк проваджень має визначатись відповідно до обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника і компетентних органів та інтерес, який мав заявник у цьому спорі.

Відповідно до п.27 Рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі "Гутка проти України" суд також частково погодився з твердженням Уряду України про те, що сторони сприяли тривалості оскаржуваного провадження. Вірним є те, що, хоча стороні в цивільній справі не можна ставити за вину використання доступних за національним законодавством засобів для захисту своїх інтересів, вона має враховувати те, що такі дії неминуче призводять до затягування відповідного провадження (згідно ухвали у справі "Малицька-Васовська проти Польщі" від 5 квітня 2001 року, №41413/98).

Зважаючи на викладене, маючи на меті забезпечити розгляд справи за результатом дослідження усіх доказів по справі в їх сукупності та вжити передбачених законом засобів для встановлення належності і допустимості доказів по справі, неодноразово для надання можливості сторонам подати відповідні докази в наступне слухання справи, призначене на іншу дату, суд дійшов висновку, що розумним для розгляду даної справи є саме строк, що мав забезпечити як реалізацію процесуальних прав сторін по справі, так і повний, всебічний, об'єктивний розгляд справи та правильне вирішення господарського спору.

В судовому засіданні 04.02.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст.85 ГПК України.

Розглянувши зібрані у справі матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 22.02.2013р. між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Профіпартс" (постачальник) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Автотрак Центр" (покупець) укладено договір поставки №Р-1370 (а.с.13-15), за яким постачальник зобов'язався протягом дії договору постачати покупцю товар (запасні частини для вантажних автомобілів та напівпричепів (причепів), автохімію, мастила (оливи), супутні товари для автотранспорту та інше) за його замовленнями окремими партіями за цінами, в асортименті (за номенклатурою) та кількості, що остаточно погоджуються сторонами в накладних, які є невід'ємною частиною договору (далі за текстом -товар), а покупець зобов'язується приймати товар та оплачувати його на встановлених договором умовах (п.1.1. договору).

У відповідності до п.1.2, п.1.3. договору, загальний обсяг та асортимент (номенклатура) товару, що постачається за цим договором, визначається кількістю та асортиментом (номенклатурою) товару, який постачався окремими партіями за всіма видатковими накладними відповідно до умов договору протягом його дії; загальна сума договору складає суму ціни товару, вказану в видаткових накладних протягом дії договору.

Відповідно до п.2.1. договору, договір вступає в дію з моменту його підписання повноважними особами обох сторін та діє до 31 грудня поточного року включно. Згідно з п.2.2. договору, у разі відсутності до дати закінчення строку дії договору повідомлення рекомендованим листом від будь-якої із сторін про небажання продовжити дію договору, термін дії цього договору вважається кожного разу автоматично продовженим до 31 грудня наступного календарного року.

Пунктом 5.1. договору сторони встановили, що покупець зобов'язаний провести повний розрахунок за отриману по накладній партію товару у встановлений сторонами термін.

За змістом пунктів 5.1.1., 5.1.2. договору, при поставці товару на умовах 100% передоплати згідно рахунка постачальника, товар повинен бути оплачений покупцем у встановлений у рахунку строк, проте, не більше ніж протягом 3 банківських днів. Товар передається (відпускається) після обов'язкового надходження (отримання) суми передоплати на банківський рахунок постачальника до моменту відпуску товару по видатковій накладній. Якщо партію відпущено покупцю без здійснення передоплати, товар вважається поставленим на умовах відстрочення платежу. При проведенні постачання з відстроченням платежу покупець сплачує вартість партії товару протягом терміну, зазначеного у видатковій товарній накладній, за якою товар відпущено покупцю. Якщо строк розрахунків у видатковій накладній не зазначений, відстрочка платежу складає 21 календарний день з дати виписки видаткової накладної.

Згідно з п.4.1. договору, ціна товару вважається остаточно визначеною сторонами в видатковій накладній на момент постачання (передачі) партії товару, з урахуванням положень п.5.2. цього договору.

Відповідно до п.5.2. у випадку зміни офіційного курсу національної валюти України - гривні відносно євро на момент здійснення покупцем розрахунків за відвантажену за цим договором та несплачену партію товару, сума, яка належить до сплати, визначається за наступною формулою: S2 = (K2 х S1)/K1, де S2 - сума до оплати, визначена в залежності від зміни курсу гривні до євро; К1 - офіційний курс гривні до євро, встановлений НБУ на день отримання покупцем товару; K2 - офіційний курс гривні до євро, встановлений НБУ на день проведення розрахунків за отриманий товар; S1 - сума придбаного товару, зазначена у видатковій накладній. При цьому, умови цього пункту застосовуються лише у разі, якщо співвідношенння К2 до К1 (К2/К1) буде більшим за 1 (одиницю).

Згідно п.5.3. договору, розрахунки за договором проводяться в безготівковому порядку в гривнях шляхом перерахування вартості товару на банківський рахунок постачальника.

Зміст п.5.5. договору встановлює право постачальника, у разі заборгованості покупця за декілька партій (по декільком накладним) поставленого йому товару, зараховувати сплачені покупцем грошові кошти в погашення заборгованості по накладним в порядку черговості їх оформлення, починаючи з найдавнішої, незалежно від призначення платежу у платіжному дорученні покупця на оплату.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеного 22.02.2013 р. між сторонами договору поставки №Р-1370 позивач у квітні-травні 2013 року поставив відповідачу товар на загальну суму 22773,66 грн., в тому числі:

- згідно видаткової накладної №14841 від 24.04.2013р. на суму 1633,00 грн.,

- згідно видаткової накладної №14897 від 24.04.2013р. на суму 1577,00 грн.,

- згідно видаткової накладної №14908 від 24.04.2013р. на суму 901,60 грн.,

- згідно видаткової накладної №16140 від 07.05.2013р. на суму 9942,96 грн.,

- згідно видаткової накладної №17773 від 17.05.2013р. на суму 1425,00 грн.,

- згідно видаткової накладної №17895 від 18.05.2013р. на суму 7294,10 грн. (а.с.16-21).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначає, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як уже зазначалось, умовою пункту 5.1.2 договору сторони передбачили відстрочення платежу, а саме, покупець зобов'язаний оплатити товар протягом 21 одного календарного дня з дати виписки видаткової накладної.

Однак, відповідач свої зобов'язання по проведенню у повному обсязі оплати не виконав. Так, згідно поданих до справи матеріалів, до дня звернення позивача з позовом у даній справі, відповідачем оплату отриманої продукції проведено лише частково на загальну суму 11733,96 грн. (виписка позивача з банківського рахунку по контрагенту). Неоплаченою, станом на час звернення позивача з даним позовом, залишилась заборгованість в сумі 17694,40 грн. У зв'язку з несплатою відповідачем боргу за отриманий товар, в т.ч. за вказаним договором та за вказаними видатковими накладними, позивач надсилав відповідачу претензію за вих.№0907-02 від 09.07.2015р. про погашення існуючої заборгованості (а.с.22-34, докази надіслання а.с.35).

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Нормою ст.525 Цивільного кодексу України передбачено, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Станом на час прийняття рішення у даній справі заборгованість відповідача перед позивачем за одержану на підставі договору поставки №Р-1370 від 22.02.2013р. за вищезазначеними видатковими продукцію становить 17694,40 грн. Відповідач доказів її погашення суду не надав.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 17694,40 грн. основного боргу є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, відповідно до п.5.2. договору, позивачем донараховано та заявлено до стягнення з відповідача 25554,34 грн., у зв'язку зі зміною валютного курсу євро. Стосовно вказаної позовної вимоги суд враховує наступне.

Статтею 627 Цивільного кодексу визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пукти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вищевикладених умов п.5.2 договору, сума заборгованості покупця підлягає коригуванню в залежності від зміни офіційного курсу національної валюти України - гривні відносно євро на момент здійснення покупцем розрахунків за відвантажену за цим договором та несплачену партію товару, за встановленою сторонами формулою (порівнюються значення курсів НБУ відповідно на дату оплати товару та на дату відвантаження товарів), якщо таке співвідношення буде більшим 1.

Отже, укладаючи договір поставки, сторони узгодили певний порядок здійснення розрахунку за поставлений товар, передбачений пунктом 5.2 договору, та визначили цей порядок обов'язковим для виконання сторонами, що засвідчили печатками та підписами представниками сторін на договорі.

Таким чином сторонами у належній формі досягнуто згоди щодо можливості коригування розміру платежів залежно від курсу гривні до євро без будь-якого додаткового погодження сторонами, та визначено спосіб перегляду ціни (п.4.1., п.5.2. договору).

Встановлення у договорі грошових зобов'язань в залежності від курсу іноземної валюти не суперечить чинному законодавству.

Крім того, можливість зміни ціни на товар передбачена ч.3 ст.691 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну на товар (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару. Якщо продавець прострочив виконання обов'язку щодо передання товару, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на день передання товару, встановлений у договорі, а якщо такий день не встановлений договором, - на день, визначений відповідно до ст.530 цього кодексу.

З огляду викладене суд приходить до висновку, що позивач має правові підстави для донарахування суми, яка підлягає оплаті відповідачем, у зв'язку зі зміною валютного курсу, оскільки таке донарахування обумовлене договором між позивачем та відповідачем, є складовою частиною вартості придбаного товару та не суперечить чинному законодавству.

Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 24.04.2012р. у справі №8/5005/11964/2011 та від 16.05.2012р. у справі №18/2720/11.

Судом перевірено правильність здійсненого позивачем обчислення суми донарахування у зв'язку зі зміною курсу євро, виходячи із відомостей про курс євро, що містяться на офіційному веб-сайті Національного банку України, станом на 01.12.2015р. (дата, визначена позивачем в розрахунку збільшення фінансових санкцій відповідачу, а.с.52, доданому до заяви про збільшення позовних вимог) та, відповідно, встановлено правомірність заявленого позову в частині стягнення 25554,34 грн.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 13465,50 грн. пені, 1341,54 грн. 3% річних, 14331,52 грн. інфляційних збитків та 8847,20 грн. штрафу.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч.2 ст.193, ч.1 ст.216 та ч.1 ст.218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч.1 ст.230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня, її розмір та порядок нарахування встановлено ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, ч.6 ст.231 Господарського кодексу України, ст.1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч.4 ст.231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч.2 ст.231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст.627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі ст.549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст.230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Даної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 09.04.2012 у справі № 20/246-08).

Відповідно до п.10.2 договору, при простроченні оплати товару покупець зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за кожен календарний день періоду прострочення платежу, а також, пеню, нараховану на суму заборгованості за кожен календарний день періоду прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, без обмеження строків її нарахування та звернення до суду за її стягненням.

Таким чином, відповідно до даної умови договору сторонами змінено встановлений ч.6 ст.232 Господарського кодексу України порядок нарахування пені (через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано), можливість чого прямо передбачено вказаною нормою права.

Стосовно здійсненого позивачем розрахунку пені суд враховує, що позивач нараховує пеню (а також, 3% річних) у визначені ним періоди, починаючи з дня виникнення заборгованості та на суму, яка дорівнює розміру залишку заборгованості станом на день вирішення спору, що є правом позивача. Враховуючи зазначене, межі позовних вимог та визначені позивачем суми, на які нараховується пеня, суд приймає до уваги саме вказані позивачем суми при здійсненні власного розрахунку. З врахуванням чого суд встановив, що правомірним є нарахування:

1) за період з 15.05.2013р. по 07.12.2015р. (днів прострочення заборгованості 936), на суму заборгованості 1633,00 грн. - 1251,82 грн. пені,

2) за період з 15.05.2013 р. по 07.12.2015 р. (днів прострочення заборгованості 936) на суму заборгованості 1577,00 грн. - 1208,89 грн. пені,

3) за період з 15.05.2013 р. по 07.12.2015 р. (днів прострочення заборгованості 936) на суму заборгованості 901,60 грн. - 691,14 грн. пені,

4) за період з 28.05.2013р. по 07.12.2015р. (днів прострочення заборгованості 923) на суму заборгованості 6211,16 грн. - 4728,14 грн. пені,

5) за період з 07.06.2013 р. по 07.12.2015 р. (днів прострочення заборгованості 913) на суму заборгованості 77,54 грн. - 58,71 грн. пені,

6) за період з 08.06.2013 р. по 07.12.2015 р. (днів прострочення заборгованості 912) на суму заборгованості 7294,10 грн. - 5519,54 грн. пені, а всього 13458,24 грн. пені. В решті від заявленої суми, а саме, у стягненні 7,26 грн. пені, у позові слід відмовити за безпідставністю нарахування.

Пунктом 10.5 договору передбачено, що при простроченні оплати більше одного місяця, постачальник має право, крім стягнення суми боргу та пені, додатково стягнути з покупця штраф у розмірі 50% від суми заборгованості.

З огляду на вищевказані положення чинного законодавства та встановлені обставини справи щодо допущеного відповідачем прострочення оплати товару більше ніж на один місяць, відповідно до зазначеної умови договору позивач набув право на стягнення з відповідача 8847,20 грн. штрафу, що дорівнює розміру 50% від суми основного боргу (17694,40 х 0,5 = 8847,20), тому позов в цій частині підлягає до задоволення судом.

У відповідності до ч.2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, як уже зазначалось вище, в п.10.2 договору вказано, що при простроченні оплати товару покупець зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за кожен календарний день періоду прострочення платежу.

Разом з тим, з приводу позовної вимоги про стягнення 14331,52 грн. інфляційних суд дійшов висновку про відмову в позові в цій частині, з огляду на наступне.

Відповідно до положень Закону від 3 липня 1991р.№1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, враховуючи, що індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, що купує населення для невиробничих цілей, а ціни в Україні встановлюються у національній валюті, приписи ст.625 ЦК України щодо інфляційних нарахувань можуть бути застосовані лише у випадку прострочення грошового зобов'язання у гривні і не можуть бути застосовані до ціни у гривні, визначеної з урахуванням курсу іноземної валюти на час укладення угоди та на день оплати товару (Постанова Вищого господарського суду України від 19.02.2014 у справі № 911/2682/13).

Враховуючи, що у даному випадку, договором передбачено визначення грошового зобов'язання в залежності від іноземної валюти (євро) по курсу до гривні України на день платежу, що дозволило позивачу правомірно вимагати стягнення з відповідача донарахування вартості товару у зв'язку зі зміною валютного курсу, внаслідок порушення останнім строку оплати, спірні правовідносини в цій частині не підпадають під правове регулювання ст.625 ЦК України в частині нарахування на суму заборгованості збитків від інфляції, а умова п.10.2 договору щодо інфляційних не підлягає застосуванню внаслідок суперечності вищенаведеним положенням чинного законодавства.

Стосовно вимоги про стягнення 1341,54 грн. 3% річних, суд зазначає, що перевіривши здійснені позивачем нарахування, суд встановив обґрунтованість нарахування до стягнення з відповідача 1340,08 грн. 3% річних: 1) за період з 15.05.2013р. по 07.12.2015р. на суму боргу 1633,00 грн. - 125,63 грн.; 2) за період з 15.05.2013р. по 07.12.2015р. на суму боргу 1577,00 грн. - 121,32 грн.; 3) за період з 15.05.2013р. по 07.12.2015р. на суму боргу 901,60 грн. - 69,36 грн.; 4) за період з 28.05.2013р. по 07.12.2015р. на суму боргу 6211,16 грн. - 471,19 грн.; 5) за період з 07.06.2013р. по 07.12.2015р. на суму боргу 77,54 грн. - 5,82 грн.; 6) за період з 08.06.2013р. по 07.12.2015р. на суму боргу 7294,10 грн. - 546,76 грн. У позові про стягнення решти від нарахованої суми 3% річних (1,46 грн.) суд відмовляє.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

Стаття 33 ГПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач доказів сплати заборгованості суду не надав.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги по справі слід задоволити частково: стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 17694,40 грн. основного боргу, 25554,34 грн. донарахування заборгованості у зв'язку із зміною валютного курсу, 13458,24 грн. пені, 1340,08 грн. 3 % річних та 8847,20 грн. штрафу; в решті позову суд відмовляє.

Відповідно до положень ст.49 ГПК України судові витрати по справі покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Автотрак Центр" (12414, Житомирська обл., Житомирський р-н, с.Болярка, вул.Жовтнева, буд.20, ідентифікаційний код 37055830) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Профіпартс" (04073, м.Київ, вул.Скляренка, буд.1, ідентифікаційний код 36698083):

- 17694,40 грн. основного боргу,

- 25554,34 грн. донарахування заборгованості у зв'язку із зміною валютного курсу,

- 13458,24 грн. пені,

- 1340,08 грн. 3 % річних,

- 8847,20 грн. штрафу,

- 1003,45 грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 10.02.16

Суддя Ляхевич А.А.

віддрук.прим.:

1 - до справи

2,3 - сторонам (реком.)