КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2016 р. Справа№ 910/24070/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю предстаників сторін:

від позивача: Мацяка С.П. - представник; Глоба М.Л. - представник;

від відповідача: Кагарлицький І.А. - представник;

від третьої особи-1: Качуровський В.В. - представник;

від третьої особи-2: Дзюба І.Ю. - представник;

від третьої особи-3: Сидоренко В.В. - представник;

розглянувши апеляційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 02.11.2015р.

у справі № 910/24070/15 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника

до Українського товариства охорони пам'яток історії та культури

треті особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд державного майна України, Міністрерство культури України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Національний музей народної архітектури та побуту України

про розірвання договору №6 від 01.07.1996 року та зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Українського товариства охорони пам'яток історії та культури, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд державного майна України, Міністрерство культури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Національний музей народної архітектури та побуту України про розірвання договору №6 від 01.07.1996 року та зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Господаського суду м. Києва від 02.11.2015р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що договір не відповідає типовій формі охоронно-орендного договору на користування нерухомою пам'яткою історії та культури, а також не містить всіх істотних умов, необхідним для договорів оренди, тому просить суд розірвати з 26 квітня 2015 року охоронний договір №6 від 01.07.1996 року, укладений між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником та Українським товариством охорони пам'яток історії та культури, зобов'язати Українське товариство охорони пам'яток історії та культури вчинити дії щодо передачі пам'ятки архітектури "Готельний корпус", корпус №19 Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику загальною площею 2785,15 кв.м та зобов'язати Національний музей народної архітектури та побуту України укласти відповідний договір оренди на використання частини приміщення "Готельного корпусу", корпус №19, загальною площею 1275,8 кв.м для зберігання своїх фондів.

Апелянт зазначає, що в порушення статей 43 та 104 ГПК України та не проаналізувавши статтю 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» місцевий суд не дослідив, чи належним чином відповідач звернувся до Регіонального відділення Фонду державного майна щодо приведення договірних правовідносин з приводу будівлі «Готельний корпус», 19 до вимог законодавства.

Скаржник звертає увагу суду на те, що відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Скаржник звертає увагу суду на те, що 13.10.2015 позивачем було подано заяву про зміну предмету спору - визнання недійсним охоронного договору № 6 від 01 липня 1996 року. Однак, в порушення частини 3 статті 22 ГПК України, місцевим судом відмовлено в задоволенні заяви з підстав того, що ніби то розгляд справи по суті вже розпочався, а відтак позивач позбавлений права на зміну предмету спору.

Крім того, на думку апеллянта, суд не проаналізував та не дослідив, наявність чи відсутність умов, за яких суд зобов'язаний розірвати договір (договір № 6) відповідно до статті 652, а саме:

- в момент укладення договору сторони, зокрема, укладаючи договір на безстроковій основі, не передбачали, що власник «Готельного корпусу, 19» зміниться: КМДА (комунальна власність) на Міністерство культури України (державна власність);

- зміна власника «Готельного корпусу, 19» зумовлена причинами, що сторони не могли усунути, оскільки така зміна відбулася відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України 29.09.2010 № 1897;

- укладення договору № 6 на безстроковій основі при зміні власника «Готельного корпусу, 19» порушує співвідношення майнових інтересів держави, а також місцевого самоврядування.

Так, в разі передачі вищезазначеного державного нерухомого майна площею 1585,15 кв. м. в оренду з метою використання для розміщення громадських організацій на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності, орендна плата відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. № 786, орієнтовно буде становити: орієнтовна вартість одного квадратного метра при передачі в оренду майна у будівлі Заповідника по вул. Лаврська, 9 станом на 30.11.2014р. (дата складання останнього звіту незалежним оцінювачем) становить 20441,18 грн. Відповідно загальна вартість орендованих приміщень орієнтовно становитиме 32402336,5 грн. Орендна ставка 7%. Орієнтовна орендна плата становитиме 189013,6 грн. в місяць.

П'ятдесят відсотків від вищезазначеної орієнтовної орендної плати спрямовується до Державного бюджету України, а саме - 94506,8 грн. в місяць: інші 50% зараховуються до спеціального фонду заповідника, а саме - 94506,8 грн. місяць.

Ухвалою від 04.12.2015 року порушено апеляційне провадження у справі та визнано явку повноважних представників сторін в судове засідання обов'язковою.

Ухвалою від 12.02.2016 року розгляд справи відкладено на підставі ст. 77 ГПК України.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне:

01.07.1996 року між Національним Києво-Печерським державним історико-культурним заповідником (дирекція) та Українським товариством охорони пам'яток історії та культури (орендар) укладено охоронний договір №6 на використання пам'ятки архітектури "Готельний корпус", корпус №19.

Відповідно до пункту 1 дирекція здає, а орендар приймає в орендне користування будинок (або окремі приміщення) пам'ятки архітектури "Готельний корпус", корпус №19 загальною площею 3135 кв.м для використання приміщень цієї пам'ятки під розміщення фондів Державного музею народної архітектури та побуту України.

Пунктом 3 договору визначено, що строк оренди з 1 липня 1996р. - безстроково.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10.06.96р. №851 та постанови Кабінету Міністрів України від 27.03.96 №351 будівля пам'ятки здається в безоплатне користування (пункт 4).

Акт технічного огляду пам'ятки архітектури при передачі його в оренду (використання) від 01.07.1996 року підписано та скріплено печатками сторін.

05.07.2004 року між сторонами укладено додаток №1 про зміни і доповнення до охоронного договору №6 на використання пам'ятки архітектури "Готельний корпус", корпус №19, відповідно до якого сторони внесли в договір такі зміни: пункт 1 договору викладено в наступній редакції: дирекція здає, а орендар приймає в орендне користування будинок (або окремі приміщення) пам'ятки архітектури "Готельний корпус", корпус №19 загальною площею 2984,3 кв.м для використання приміщень цієї пам'ятки під розміщення фондів Державного музею народної архітектури та побуту України.

Пункт д пункту 6 договору змінено та викладено в новій редакції: "орендар повинен не здавати в суборенду орендованого приміщення пам'ятки, а також не передати його іншим організаціям без письмової згоди дирекції за виключенням використання приміщень орендарем у відповідності до завдань, зазначених в його статуті".

З додаткової угоди від 01.07.2011 року, акту приймання-передачі від 01.07.2011 року та акту передачі ключів Українським товариством охорони пам'яток історії та культури від частини приміщень пам'ятки Готельний корпус (за генпланом корпус №19) вбачається, що за згодою сторін відповідач передав, а позивач прийняв окремі приміщення пам'ятки архітектури "Готельний корпус" загальною площею 349,85 кв.м.

Як свідчать матеріали справи, листом-повідомлення №04/26-14 від 16.01.2015 року керуючись статтею 611 ЦК України, статтею 188 ГК України, підпунктами б) та д) пункту 6, пунктами 12-13 охоронного договору №6 на використання пам'ятки архітектури "Готельний корпус", корпус №19, позивач повідомив відповідача, про дострокове розірвання з 26.01.2015 року договору.

Відповідач листом №15/03 від 02.02.2015 року повідомив позивача про те, що не погоджується з твердженням щодо розірвання договору та зазначив, що договір у відповідності з листом-повідомленням заповідника від 16.01.2015 року розірванню не підлягає.

Відповідно до п.12 договору в разі порушення орендарем правил експлуатації пам'ятки архітектури, зазначених в акті, а також зобов'язань, перелічених у п.п. 5 і 6, дирекція Києво-Печерського заповідника стягує компенсацію в розмірі відповідно діючим цінам і тарифам на обсяг усунення шкідливих наслідків для пам'ятки за рахунок орендаря у строки, зазначені дирекцією.

Пунктом 13 договору визначено, що при повторному порушенні договір може бути розірваний дирекцією і орендар повинен звільнити орендоване приміщення і сплатити дирекції всі збитки.

Щодо порушення відповідачем своїх зобов'язання по договору в частині здавання приміщень в суборенду, слід зазначити.

05.07.2004 року додатком № 1 внесені зміни та доповнення до охоронного договору, якими передбачено, що відповідач у відповідності до завдань, визначених статутом, має право надавати приміщення в користування іншим організаціям.

Відповідно до п.3.6 статуту Українського товариства охорони пам'яток історії та культури, визначено, що для здійснення цілей і завдань, зазначених у статутних документах, товариство має право укладати договори про спільну діяльність.

Керуючись статутом товариства, додатком № 1 до охоронного договору, пунктом 5, підпунктами "а", "в" пункту 6 охоронного договору, частиною 1 статті 1132 ЦК України, відповідачем з метою забезпечення збереження пам'ятки архітектури та утримання її в належному технічному, санітарному і протипожежному стані укладено неприбуткові договори про спільну діяльність із суб'єктами господарювання.

Відповідачем зазначено, що будь-які інші договори, у тому числі договори суборенди з організаціями не укладались. Зазначений факт не спростований позивачем.

Як вбачається з листа-повідомлення №04/26-14 від 16.01.2015 року позивача, підставою для розірвання охоронного договору з 26.01.2015 року є надані заповідником письмові докази щодо порушення умов договору відповідачем, а саме: акти проведеного обстеження у жовтні 2013-2014 років, які надані відповідачу у додатках до даного листа-повідомлення.

В результативній частині вищезазначених актів встановлено наступні порушення: без дозволу Заповідника в частині приміщень встановлені збірно-розбірні перегородки із матеріалу "гіпсо-картон" та на вимогу перевіряючих не надані договори оренди.

Пунктом 12 договору встановлено причинно-наслідковий зв'язок між шкодою, заподіяною порушенням умов договору, та компенсацію вартості щодо усунення наслідків заподіяної шкоди, яка здійснюється за рахунок відповідача, згідно з наданими розрахунками, і в строки, встановлені позивачем.

Позивачем не надано належних доказів, на підставі яких у порядку, визначеному п.12 договору, встановлені без дозволу збірно-розбірні перегородки спричинили шкоду, яка мала шкідливі наслідки для приміщень пам'ятки, тобто, заповідник не надав доказів порушення підпункту "б" пункту 6 договору.

Заповідник не надав доказів, на підставі яких у порядку, визначеному пунктом 12 договору, відсутність дозволу на передачу майна в користування, спричинило шкідливі наслідки для пам'ятки, які відповідач мав би компенсувати позивачу згідно з порядком, визначеним пунктом 12 договору. Тобто, не надано доказів порушення підпункту "д" пункту 6 договору.

Таким чином, позивачем не надано жодних належних доказів щодо порушення відповідачем умов п. 12 договору.

Оскільки, акти обстеження не довели факту порушення відповідачем договору, а саме п.12, тому розірвання позивачем договору згідно з листом-повідомленням з 26.01.2015 року на підставі пункту 13 договору при відсутності будь-яких належних доказів порушення відповідачем пункту 12 договору є необґрунтованим, а тому суд вважає, що договір не є розірваний з 26.01.2015 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про розірвання охоронного договору №6 з 26.01.2015 року позивач зазначає, що даний договір фактично не відповідає Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, утримання, використання і реставрації нерухомих пам'ятників історії та культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР від 13 травня 1986 №203 (що діяла на момент укладення вказаного договору), а тому являє собою зобов'язання, яке не має під собою законодавчої основи. А також, договір не є договором оренди, оскільки він не містить істотних умов, необхідних для договорів даного виду.

Відповідно до ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно з ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Відповідно ч. 1 до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, за істотної зміни обставин.

Судом встановлено відсутність обставин, які б підтверджували сукупність і наявність вищезазначених чотирьох умов.

Крім того, суд зазначає, що підставою розірвання договору може бути порушення його умов, а недодержання вимог закону в момент вчинення правочину є підставою його недійсності.

Таким чином, враховуючи вищезазначене вимоги позивача щодо розірвання з 26.04 2015 року охоронного договору №6 від 01.07.1996 року є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки, вимоги позивача щодо зобов'язання Українського товариства охорони пам'яток історії та культури вчинити дії щодо передачі памятки архітектури "Готельний корпу", корпус №19 Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику, загальною площею 2785,15 кв.м. є похідними від вимоги про розірвання договору, а тому вони також не підлягають задоволенню.

Вимогу про зобов'язання Національного музею народної архітектури та побуту України укласти відповідний договір оренди на використання частини примішення "Готельний корпу", корпус №19, загальною площею 1275,8 кв.м для зберігання своїх фондів, позивач обгрунтовує тим, що Національний музей народної архітектури та побуту України на теперішній час є самостійною юридичною особою та йому належать значущі культурні надбання фондів, які зберігають у примішення "Готельний корпу", корпус №19.

Відповідно до постанови Ради Міністрів Української PCP від 6 лютого 1969 року № 105 в м. Києві створено Державний музей народної архітектури та побуту Української PCP з підпорядкуванням його Міністерству культури УРСР.

Пунктом 5 цієї постанови прийнято пропозицію правління Українського товариства охорони пам'ятників історії та культури про утримання дирекції зазначеного музею до його відкриття за рахунок коштів Товариства.

За рішенням Президії правління Українського товариства охорони пам'ятників історії та культури на кошти Товариства, крім утримання дирекції, проводились всі роботи з вивчення, відбору та придбання експонатів для Музею, виготовлення проектно-кошторисної документації на його будівництво та організація будівельно-господарської бази.

На 1 січня 1971 року Товариством витрачено на діяльність Державного музею народної архітектури та побуту Української PCP 240,1 тис. крб.

Будівництво Музею здійснювало створене для цього Товариством Республіканське спеціальне будівельно-реставраційне управління.

Всі роботи з відбору, обстеження, закупівлі, проведення проектних робіт та встановлення архітектурних експонатів в експозиції Музею фінансувалось Товариством. З 01 березня 1971 року Постановою Ради Міністрів УРСР № 159 "Про передачу Державного музею народної архітектури та побуту УРСР у відання Українському товариству охорони пам'яток історії та культури" встановлено наступне:

Пункт 1. Прийняти пропозицію Міністерства культури УРСР та Українського товариства охорони пам'яток історії та культури про передачу Державного музею народної архітектури та побуту УРСР, що будується у відання Українському товариству охорони пам'яток історії та культури і надалі іменувати його - Музей народної архітектури та побуту УРСР.

Пункт 3. Держплану УРСР та Міністерству фінансів внести відповідні зміни до народногосподарського плану і бюджету на 1971 рік, що випливають із цієї постанови.

Таким чином, цією постановою фінансування будівництва Музею перекладено на Товариство, що фактично вивільнило значні бюджетні кошти, які належало направити державі на будівництво Музею.

За період з 1971 по 1990 року відповідач профінансував закупівлю етнографічних експонатів в кількості 67662 одиниці, які частково розташовані в Музеї народної архітектури та побуту України у с. Пирогово, частково - у музейних фондах у м. Києві по вул. Лаврська, 9, корп. 19, що підтверджується Актом приймання-передачі Державного музею народної архітектури та побуту України зі сфери відання Українського товариства охорони пам'яток історії та культури у відання Національної академії наук України від 01.12.2004 р. Майно було передано без зміни форми власності.

Розпорядженням Кабінет Міністрів України від 05.07.2004 р. № 417-Р "Про передачу Державного музею народної архітектури та побуту України у відання Національної академії наук " прийнято пропозицію Національної академії наук та Українського товариства охорони пам'яток історії та культури щодо передачі Державного музею народної архітектури та побуту України (м. Київ, с. Пирогів) у відання Національної академії наук.

Вищезазначене спростовує факт права власності музею народної архітектури та побуту України на етнографічні експонати.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що зазначені вимог стосуються прав та обов'язків третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, тому вимога позивача щодо зобов'язання Національного музею народної архітектури та побуту України укласти відповідний договір оренди є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Судом враховано, що в Єдиному реєстрі об'єктів державної власності обліковується нерухоме державне майно "Готельний корпу(корпус №19)", що розташоване за адресою: вул. Лаврська, 9, м. Київ, яке перебуває на балансі Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, органом управління цього майна є Міністерство культури України.

Відповідно до ст. 287 ГК України та ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва є єдиними орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам.

Відповідачем надіслано начальнику Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву лист №203/03 від 30.09.2015 з пропозицією щодо внесення змін до охоронного договору №6 від 01.07.1996р. на використання пам'ятки архітектури "Готельний корпу", корпус №19 та проект частково зміненого та доповненого договору, які отриманні останнім 06.10.2015 року за вх.. №8530.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не підтверджені відповідними доказами, не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стосовно доводів викладенихв апеляційній скарзі, слід зазначити наступне 13.10.2015 р. позивач подав в судовому засіданні заяву про зміну предмету позову, тобто просив суд визнати недійсним Охоронний договір №6 від 01.07.1996 р. Однак з слід зазначити наступне, що предметом попереднього позову позивача був судовий захист порушеного права способом припинення правовідносини сторін, тобто розірвання договору згідно ст. 16 ЦК. Підставою позову було порушення відповідачем умов договору, що позивач доводив наданими актами обстеження.

Заяву про зміну предмету позову не можливо було задовольнити без зміни підстав позову, а одночасна зміна і предмета і підстав позову не допускається. У п. 2 інформаційного листа від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 «Про деякі питання практики застосування норм господарсько-процесуального кодексу України порушенні у доповідних записках про роботу господарських суддів у 2005 р.» Вищий господарський суд України на запитання, чи можливо з огляду на припис частини четвертої ст. 22 ГПК одночасна зміна підстав і предмету позову, відповів, що зміст зазначеної норми ГПК зміна позивачем підстав і предмету позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасна їх зміна неможлива. Отже, у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмету і підстав позову, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи повинен відмовити в задоволенні позову.

Охоронний договір від 01.07.1996 р. є договором, укладеним на підставі правочину, спрямованого на набуття прав і обов'язків сторонами, тобто, правовим актом органу державної влади, а саме: Постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.1996 р. № 351. Саме ця постанова є тією обставиною, на підставі якої і з додержанням вимог якої була передана будівля пам'ятки архітектури «Готельний корпус», корпус № 19 у безоплатне користування Товариству і укладено сторонами цей охоронний договір. Вказаною Постановою Кабінету Міністрів України врегульовані правові відносини щодо передачі будівлі кірхи (колективна власність Товариства) у державну власність і питання передачі майна, що належало до комунальної власності будівля «Готельного корпусу», корпус № 19 у безоплатне користування Товариству. Постанова Кабінету Міністрів України і є обставиною (фактом), згідно з якою Заповідник і Товариство набули права і обов'язки для укладання Охоронного договору, а не як помилково стверджує Заповідник - право власності на майно. У цьому випадку Постанова Кабінету Міністрів України владнала інтереси усіх суб'єктів власності і в тому числі інтереси держави Україна. Передача приміщення кірхи у користування німецькій євангелично-лютеранській релігійній громаді м. Києва, яка до 1917 року їй належала, сприяла налагоджуванню відносин між Україною і Німеччиною.

Отже, зміна власника майна, тобто передача будівлі «Готельний корпус», корпус № 19 Міністерству культури України не змінила і не припинила дію правочину, не змінила і не припинила дію обставин, якими керувались сторони при укладанні охоронного договору, тобто не змінила істотні умови договору і не є підставою для його розірвання згідно ч.2 ст.652 ЦК. Суд проаналізував і дослідив обставини щодо розірвання охоронного договору згідно ч.2 ст.652 і встановив відсутність обставин, які підтверджували сукупність і наявність чотирьох умов розірвання договору передбачених ч.2 ст.652 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі спростовуються матеріалами справи, апелянтом не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника на рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2015. у справі №910/24070/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2015. у справі №910/24070/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/24070/15 повернути до Господарського суду м. Києва

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська