ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2016 р. Справа № 926/1857/15

За позовом приватного підприємця ОСОБА_1 м.Сторожинець Чернівецької області

До дочірнього підприємства «Чернівецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» м.Чернівці

Про стягнення 27968,97 грн.

Суддя Гушилик С.М.

За участю представників:

Від позивача - не з'явився

Від відповідача - Чебан Є.О. - представник (дов. № 499 від 02.09.2014)

СУТЬ СПОРУ: Приватний підприємець ОСОБА_1 м.Сторожинець Чернівецької області Чернівецької області, 16.12.2015 року звернувся з позовом до дочірнього підприємства «Чернівецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» м.Чернівці про стягнення заборгованості в сумі 27968,97 грн. з яких сума 3% річних складає 4598,21 грн. та сума інфляційних 23369,97 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається нате, що 14.04.2010 року між дочірнім підприємством «Чернівецький облавтодор» ВАТ «ДАІ «Автомобільні дороги України» в особі філії «Сторожинецький автодор» та позивачем було укладено договір № 38 на надання послуг по влаштуванню водовідвідних канав на дорогах району загального користування та погрузочно-розгрузочних робіт екскаватором 0+КМН4GP. На умовах цього договору позивач взяв на себе зобов'язання забезпечити відповідача екскаватором 0+КМН4GP для виконання робіт по влаштуванню водовідвідних канав на дорогах району загального користування та погрузочно-розгрузочних робіт екскаватором на загальну вартість 100900 грн. Оплату робіт сторони визначили п. 3.1 договору протягом 30 днів з моменту підписання сторонами акту виконаних робіт та надання виконавцем рахунку-фактури. Позивач свої зобов'язання по договору виконав, що підтверджено актами виконаних робіт за період з квітня 2010 року по листопад 2010 року, підписаних сторонами, нарядами на роботу за цей самий період та рахунками-фактури. Однак, відповідач свої зобов'язання за вказаними договором виконав частково, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 98900 грн., на яку позивач нарахував збитки завдані інфляцією в сумі 8426,30 грн. та 3% річних в сумі 4561,24 грн.

Зазначена заборгованість була предметом розгляду в справі № 5027/145/2012, результатом якої стала ухвала господарського суду від 04.04.2012 року про затвердження мирової угоди, згідно якої заборгованість відповідача в сумі 98900 грн. погашається протягом шести місяців з моменту укладення мирової угоди, в частині стягнення інфляційних та 3% річних позивач відмовився.

Зазначена ухвала суду про затвердження мирової угоди відповідачем була виконано частково та сплачено 12.06.2012р. борг в сумі 50000 грн.

Враховуючи, що відповідач і надалі не виконує в повній мірі рішення суду, позивач нарахував йому 3% річних в сумі 4598,21 грн. за період з грудня 2012 року по грудень 2015року та збитки завдані інфляцією в сумі 23369,97 грн. за аналогічний період.

Ухвалою суду від 16.12.2015 року порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 28.12.2015 року.

Відповідач в судовому засіданні, яке відбулося 28.12.2015 року звернувся із заявою про застосування строку позовної давності, в обґрунтування своєї заяви він посилається на те, що право звернення з позовом у позивача виникло до 29.09.2015 року.

Ухвалою суду від 28.12.2015 року задоволено заяву позивача про збільшення позовних вимог, а розгляд справи відкладено на 21.01.2016 року.

15.01.2016 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 42983,10 грн. з яких сума 3% річних за період з 15.12.2012р. по 15.12.2015р. складає 4401,00 грн. та сума інфляційних за період з грудня 2012р. по листопад 2015р. складає 38582,10 грн.

Ухвалою суду від 21.01.2016 року задоволено заяву позивача про збільшення позовних вимог до 42983,10 грн., а розгляд справи було відкладено на 03.02.2016 року в зв'язку з нез'явленням представника відповідача.

Представник позивача в судове засідання, яке відбулося 03.02.2016 року не з'явився, причини нез'явлення суду не повідомив, проте нез'явлення представника позивача в судове засідання, не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В судовому засіданні, яке відбулося 03.02.2016 року представник відповідача підтримав свої заперечення та наполягав на застосуванні строку позовної давності.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

06.03.2012 року господарським судом було прийнято позовну заяву приватного підприємця ОСОБА_1 до ДП «Чернівецький облавтодор ВАТ«Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення з останнього заборгованості за договором № 38 на надання послуг по влаштуванню водовідвідних канав на дорогах району загального користування та погрузочно-розгрузочних робіт екскаватором 0+КМН4GP від 14.04.2010р. в сумі 111887,54 грн., в тому числі сума основного боргу 98900 грн., сума інфляційних 8426,30 грн. та сума 3% річних 4561,24 грн. та порушено провадження у справі № 5027/145/2012.

04.04.2012 року ухвалою господарського суду Чернівецької області у справі № 5027/145/2012 затверджено мирову угоду.

За умовами мирової угоди позивач - приватний підприємець ОСОБА_1 надає відповідачу - ДП «Чернівецький облавтодор» відстрочку щодо сплати суми основного боргу в розмірі 98900 грн. терміном на 6 місяців з моменту укладення даної мирової угоди та відмовляється від вимоги про стягнення з відповідача збитків завданих інфляцією в сумі 8426,30 грн. та 3% річних в сумі 4561,24 грн.

Відповідно до вимог ст. 78 ГПК України про затвердження мирової угоди сторін суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

Мирова угода за своєю правовою природою - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті. Сторони не вирішують спір, не здійснюють правосуддя, що являється прерогативою судової влади, а, досягнувши згоди між собою, припиняють спір. Мирова угода ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах, вона, як правило, виконується добровільно. В іншому випадку мирова угода, затверджена судом, може бути підставою для примусового виконання.

Ухвала про затвердження мирової угоди являється судовим актом, для якого передбачений особливий порядок його виконання.

Згідно зі ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Враховуючи, що ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди у розумінні ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою, позивач в межах строків визначених ст.22 вище вказаного Закону, звернувся до Державної виконавчої служби, яка 14.01.2013 року винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № ВП 35934639 на виконання ухвали суду від 04.04.2012 року у справі № 5027/145/2012.

Листом відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Чернівецькій області від 27.11.2015 року (вих. №2915/03-15) повідомив, що сума заборгованості у сумі 101137,75 грн. по ухвалі суду від 04.04.2012 року не стягнута.

Проте, 12.06.2012 року відповідачем частково сплачено борг у сумі 50000 грн., про що філія «Сторожинецький автодор» ВАТ«Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» повідомила позивача 11.11.2015 року.

Таким чином, сума основної заборгованості відповідача перед позивачем зменшилась до 48900 грн.

Отже, оскільки сума основного боргу в розмірі 489000 грн. не сплачена відповідачем, позивач керуючись ст. 625 ЦК України просить стягнути з останнього інфляційні нарахування за період з 15.12.2012р. по 15.12.2015р. та 3% річних за період з 15.12.2012р. по 15.12.2015р. від простроченої суми.

При розгляді справи по суті суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, ухвала суду про затвердження мирової угоди у справі 5027/145/2012, не може бути поставлена під сумнів.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вичинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У відповідності до статті 599 ЦК України, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. (п.7.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при касаційному перегляді судового рішення щодо стягнення інфляційних нарахувань та річних (постанова Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року у справі № 6/433-42/183).

Отже, оскільки ухвала суду від 04.04.2012 року у справі № 5027/145/2012 про затвердження мирової угоди, якою встановлено наявність боргу фактично не виконана, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (постанова ВСУ №4/720 від 15.11.2010 року).

Враховуючи обставини справи та беручи до уваги обґрунтованість наданого позивачем розрахунку, суд вважає вимоги позивача про стягнення з 3% річних за період з 15.12.2012р. по 15.12.2015р. в сумі 4401,00 грн. та інфляційних за період з грудня 2012р. по листопад 2015р. в сумі 38582,10 грн. правомірними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню.

Що ж стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне.

За приписами ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, доводи представника відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, перебіг якої на думку відповідача закінчився 04.10.2012 року, після закінчення відстрочки платежу, до уваги судом не беруться, оскільки, позивач після спливу терміну відстрочки наданої по ухвалі суду про затвердження мирової угоди, в строки визначені законом звернувся до державної виконавчої служби, яка відкрила виконавче провадження та надала боржнику строк добровільного виконання, проте останній і досі не виконав свої зобов'язання, а відтак позивач правомірно провів нарахування інфляційних та 3 % річних і саме в межах позовної давності, за 3 роки з 15.12.2012р. по 15.12.2015р.

Судові витрати віднести на відповідача з вини якого спір безпідставно доведено до розгляду судом.

Керуючись статтями 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Чернівецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м.Чернівці, вул. Головна, 205, (код 31963989), на користь приватного підприємця ОСОБА_1 м.Сторожинець Чернівецької області, (код НОМЕР_1) 4401,00 - 3% річних, 38582,10 - інфляційні витрати, 1218 грн. судового збору.

Повне рішення складено 04.02.2016 року

Суддя С.М. Гушилик