донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

09.02.2016р. справа №905/2233/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого: суддівРадіонової О.О. Зубченко І.В., Марченко О.А.
секретаря Бордунова К.Е.

від позивача:не з"явився
від відповідача:Лисак Т.Г., представник за дов. від 10.12.15р. №ББУ/ЦОВД 47/ББ/15

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" м.Добропілля, Донецька область

на рішення господарського судуДонецької області
від26.11.2015 року
у справі№ 905/2233/15 (суддя Левшина Г.В.)
за позовомПриватного акціонерного товариства "Макіївський завод "Лазер", м. Павлоград Дніпропетровська область
до відповідачаПублічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" м.Добропілля, Донецька область
простягнення 159912,84 грн.

ВСТАНОВИВ:

18.09.2015р. позивач, Приватне акціонерне товариство "Макіївський завод "Лазер" м.Павлоград" Дніпропетровська область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" м.Добропілля, Донецької області про стягнення заборгованості в сумі 159912 грн. 84 коп., у тому числі основний борг в сумі 131112,00 грн., три проценти річних в розмірі 1552,38 грн., інфляція в сумі 13849,42 грн. та пеня в сумі 13399,04 грн.(а.с.3-9).

Рішенням господарського суду Донецької області від 26.11.2015р. у даній справі позов задоволений частково (а.с.122-124).

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" на користь Приватного акціонерного товариства "Макіївський завод "Лазер" основний борг в сумі 131112 грн. 00 коп., три проценти річних в розмірі 1552 грн. 38 коп., інфляцію в сумі 11197 грн. 33 коп. та пеню в сумі 13116 грн. 04 коп., всього заборгованість в сумі 156977 грн. 75 коп., судовий збір в сумі 2354 грн. 85 коп. В решті позову відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем доведений факт передачі товару відповідачу та його несплати у встановлені договором терміни, а відтак вимога щодо стягнення боргу є обґрунтованою та документально підтвердженою.

Що стосується стягнення пені, то за висновками суду, позивачем при нарахуванні пені на суму заборгованості, яка виникла за видатковою накладною №РН-0000440 від 25.07.2014р. не було враховано положення договору щодо обмеження розміру пені 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції, тому в цій частині суд частково задовольнив позовні вимоги.

За висновками суду позивачем при розрахунку інфляції помилково була нарахована інфляція за місяць, в якому заборгованість була сплачена відповідачем (зокрема, за січень 2015р.), тому судом були частково задоволені позовні вимоги щодо стягнення інфляційних у сумі 11197,33 грн. за період з листопада 2014р. по березень 2015р.

Відповідач, Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" м.Добропілля звернулося із апеляційною скаргою на зазначене судове рішення, в якій, посилаючись на невірно застосовані норми матеріального права, просив скасувати рішення господарського суду Донецької області від 26.11.2015р. по справі № 905/2233/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі ( а.с. 131-132).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач послався на те, що позивач в порушення вимог ст. 232 ГК України нарахував пеню з перевищенням шестимісячного строку.

Також апелянт вказує на те, що розрахунок інфляційних був здійснений без врахування: суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений; періоду прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Позивач у судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, своїм правом на участь у суді апеляційної інстанції не скористався.

Відповідач у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Відповідно до частини другої статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши представника апелянта, перевіривши матеріали справи та правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду встановила наступне.

Позивач, Приватне акціонерне товариство "Макіївський завод "Лазер" м.Павлоград Дніпропетровська область є юридичною особою (ідентифікаційний код 14310684), що підтверджено Статутом в новій редакції (а.с. 64-87).

Відповідач, Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" м.Добропілля, Донецької області є юридичною особою (ідентифікаційний код 00176472).

09.01.2014р. сторонами було підписано договір поставки №128-ЦД, за умовами якого позивач зобов'язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставити у власність відповідача продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення, код ГК (далі- продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною і з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в цьому договорі і специфікаціях, які є невід'ємними частинами до даного договору, а відповідач - прийняти та оплатити продукцію (а.с.13-29).

У розділі 4 договору №128-ЦД від 09.01.2014р. сторонами було узгоджено, що постачання продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, узгоджені сторонами у специфікаціях до договору. Умови постачання - DDP, згідно "Інкотермс-2010" з урахуванням умов, які містяться у договорі. Позивач зобов'язаний надати відповідачу наступні документи: рахунок, податкову накладну, видаткову накладну, відповідні товаросупровідні документи, сертифікат якості та/або паспорт, сертифікат відповідності, інструкцію з експлуатації, технічну документацію тощо. Документи (крім податкових накладних) позивач зобов'язаний надати відповідачу разом з продукцією, що постачається (п.4.1, 4.2., 4.3 договору).

У випадку надходження продукції без товаросупровідної документації згідно п.4.4 договору відповідач має право відмовитися від приймання продукції (у такому випадку повернення продукції здійснюється в порядку, передбаченому п.2.5 договору).

Датою поставки вважається дата, вказана представником відповідача на відповідних товаросупровідних документах, наданих позивачем (п.4.7 договору).

Зобов"язання постачальника вважаються виконаними з моменту передачі продукції у розпорядження покупця в узгоджене місце призначення поставки в асортименті, кількості, в строки, з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях до договору. Зобов"язання покупця вважаються виконаними з моменту прийняття та оплати поставленої продукції (п.4.8 договору).

Відповідно до п.5.2 договору ціни на поставлену продукцію встановлюються сторонами у відповідних специфікаціях до даного договору.

Договір поставки № 128-ЦД від 09.01.2014р. підписаний сторонами у встановленому порядку та скріплений печатками підприємств.

Сторонами було підписано специфікації до договору №128-ЦД від 09.01.2014р., в яких узгоджено найменування товару, його кількість, вартість та строки поставки (а.с.33-36).

Згідно умов специфікацій до договору №128-ЦД від 09.01.2014р. (з урахуванням додаткової угоди від 28.02.2014р.) розрахунок за продукцію, поставлену за цими спеціфікаціями здійснюється у порядку та в строки, передбаченими п.5.4 договору, а саме: шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 90 календарного дня з дати поставки продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 договору (а.с.32).

Додатковою угодою від 15.01.2015р. до договору №128-ЦД від 09.01.2014р., сторони змінили строки оплати продукції по специфікації від 25.12.2014р. на суму 131112,00 грн., якою визначили, що розрахунки за поставлену продукцію за цією специфікацією здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 20 календарного дня з дати поставки продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та при умові надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 договору.

Умови оплати, оговорені у зазначеному пункті Специфікації, діють тільки відносно продукції, яка поставлена по даній Специфікації та мають пріоритет над відповідними умовами оплати, передбаченими в договорі (а.с.91-92).

Виходячи зі змісту наданих до матеріалів справи видаткових накладних №РН-0000440 від 25.07.2014р., №РН-0000468 від 26.08.2014р., №РН-0000496 від 30.09.2014р., №РН-0000537 від 24.11.2014р., №РН-0000059 від 28.04.2015р. позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 300 891,00 грн., з урахуванням часткового погашення заборгованості відповідачем у сумі 169 778,41 грн., що підтверджено банківськими виписками №БВ-0000010 від 20.01.2015р. та №БВ-0000054 від 02.04.2015р., борг складає 131112,00 грн. (а.с.42-51).

В матеріалах справи наявні довіреності №545 від 24.07.2014р., №612 від 26.08.2014р., №707 від 30.09.2014р., №797 від 24.11.2014р., видані відповідачем на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на отримання від позивача товару за договором №128-ЦД від 09.01.2014р. Підписи представників відповідача містяться на перелічених вище видаткових накладних, які мають дати складання - 25.07.2014р., 26.08.2014р., 30.09.2014р., 24.11.2014р., 28.04.2015р.

Датою поставки товару є саме дати складання видаткових накладних, а зобов'язання позивача з постачання цього товару були виконані 25.07.2014р., 26.08.2014р., 30.09.2014р., 24.11.2014р., 28.04.2015р.

Враховуючи те, що відповідач повністю не розрахувався із позивачем за отриману продукцію, останній звернувся із позовом про стягнення боргу у сумі 131112,00 грн., пені у розмірі 13399,04 грн., інфляційних у розмірі 13849,42 грн., 3% річних у сумі 1552,38 грн.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Укладений між сторонами 09.01.2014 р. договір поставки №128-ЦД є за своєю правовою природою договором постачання, правовідносини за яким регулюються главою 30 параграф 1 Господарського кодексу України та главою 54 параграф 3 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти цей товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами абзацу 2 ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов»язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов»язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов»язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не передбачено договором, законом або не виникає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Свої зобов"язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів у сумі 131 112,00 грн. всупереч ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України відповідач не виконав, тому висновок суду щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу колегія суддів вважає правомірним та документально підтвердженим.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею).

За приписом ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3 ст.611 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 року № 543-96-ВР передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Разом з тим, ч.6 ст.232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Оскільки відповідачем отриманий товар у позивача без будь-яких зауважень, оплата повинна здійснюватись в термін, передбачений сторонами у договорі, так як відповідно до загальних умов виконання зобов'язання викладених в ст.ст. 526,530 ЦК боржник повинен сплатити одержаний товар в строки, передбачені умовами договору.

Згідно з п.6.8 договору №128-ЦД від 09.01.2014р., у разі несвоєчасної оплати продукції відповідач, за письмовою вимогою позивача, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу від вартості своєчасно несплаченої продукції, однак не більш ніж 5% від вартості своєчасно несплаченої продукції.

Позивачем на підставі п.6.8 договору №128-ЦД від 09.01.2014р. нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 13399,04 грн. за період з 30.10.2014р. по 31.08.2015р.

Суд у рішенні зазначив, що відповідач у відзиві на позов посилається на порушення позивачем вимог п.6 ст.232 Господарського кодексу України при нарахуванні суми пені, про що також апелянт вказує в апеляційній скарзі.

Проте, колегія суддів внаслідок перевірки викладених відповідачем доводів зазначає, що порушень вимог п.6 ст.232 Господарського кодексу України не встановлено.

З висновком суду про те, що позивачем при нарахуванні пені на суму заборгованості за видатковою накладною №РН-0000440 від 25.07.2014р. не було враховано положення договору щодо обмеження розміру пені 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції, колегія суддів погоджується та вважає його правильним.

Одночасно, за висновками суду, позивачем при нарахуванні пені на суму заборгованості, яка виникла за видатковою накладною №РН-0000440 від 25.07.2014р., не було враховано положення договору щодо обмеження розміру пені 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

За таких обставин, внаслідок проведеного перерахунку висновок суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 13116,04 грн. за період з 30.10.2014р. по 31.08.2015р., колегія суддів вважає таким, що відповідає положенням договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування - це спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов"язання.

За висновками суду, з якими погоджується судова колегія, позивачем при розрахунку інфляції помилково було нараховано інфляцію за місяць, в якому заборгованість була сплачена відповідачем (зокрема, за січень 2015р.), внаслідок чого стягненню з відповідача на користь позивача підлягала інфляція в сумі 11197,33 грн. за період з листопада 2014р. по березень 2015р.

Три відсотки річних - це спосіб захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши арифметично розрахунок 3% річних у сумі 1552,38 грн., колегія суддів вважає висновок суду щодо їх задоволення правильним та обгрунтованим.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновок місцевого господарського суду, тому підстав для її задоволення не має, оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому повинно бути залишено без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись статями 33, 34, 43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" м.Добропілля, Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 26.11.2015 року у справі № 905/2233/15 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 26.11.2015 року у справі № 905/2233/15 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.О.Радіонова

Судді І.В.Зубченко

О.А.Марченко

Надр.5 прим:1 -у справу; 1-позивачу; 1 -відповідачу; 1 -ДАГС; 1-ГС Запорізької обл.