ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року Справа № 910/19768/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Черкащенка М.М. - головуючого (доповідач),
Вовка І.В., Нєсвєтової Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуМіністерства оборони України
на постанову та на рішенняКиївського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року господарського суду міста Києва від 29.09.2015 року
у справі господарського судуміста Києва
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю - Фірма "Рівнеміськбуд"
доМіністерства оборони України
простягнення 229 833,38 грн.,
в засіданні взяли участь представники:

- позивача:Пузирко О.О.,

- відповідача:не з"явився

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю - Фірма "Рівнеміськбуд" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення 229 833, 38 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.09.2015 року (суддя Ломака В.С.) позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ТОВ Фірма "Рівнеміськбуд" 216 415,61 грн. інфляційних втрат та 4 328,31 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позову - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року (колегія суддів у складі: Дикунська С.Я. - головуючий, судді: Алданова С.О., Жук Г.А.) рішення місцевого господарського суду від 29.09.2015 року залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, Міністерство оборони подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 29.09.2015 року скасувати і прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог, скаржник посилається на те, що судами неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконних судових рішень.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 26.12.2012 р. між позивачем (забудовник) та відповідачем (пайовик) було укладено Договір № 227/ДКБ-342Д на придбання житла на умовах пайової участі в місті Костопіль Рівненської області по вулиці Степанська, 26 (далі - Договір), метою якого є забезпечення житлом безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України, яке здійснюється за рахунок Державного бюджету України (п. 1.1. Договору).

Згідно з п. 1.3. Договору предметом Договору є придбання пайовиком у забудовника житла на умовах пайової участі, а саме квартири кількістю 33 шт., загальною площею 1 886, 26 квадратних метрів, у житловому будинку по вул. Степанська, 26, місто Костопіль, Рівненської області, відповідно до адресного переліку квартир (Додаток 2), які забудовник зобов'язується передати, а пайовик оплатити у порядку і строки, визначені Договором.

Відповідно до п. 3.1. Договору ціна даного Договору, тобто ціна квартир, які забудовник за Договором зобов'язується передати пайовику, становить 9 859 481, 02 грн., в т.ч. ПДВ 1 643 246, 84 грн.

Згідно з п.4.2 договору, пайовик здійснює перерахування коштів на розрахунковий рахунок забудовника в наступному порядку: попередня оплата здійснюється за наявності відповідного рішення Міністра оборони України у розмірі до 30 відсотків визначеної в Договорі вартості придбаного житла не більше як на три місяці згідно з графіком фінансування та складає 2 957 844, 31 грн., в тому числі ПДВ - 492 974, 05 грн.; подальші розрахунки здійснюються в розмірі до 95 відсотків визначеної в Договорі ціни після надання документів, що підтверджують введення об'єкта в експлуатацію (нотаріально засвідчені копії сертифіката відповідності або декларації про готовність об'єкта до експлуатації) та підписання акта приймання-передачі житла у сумі до 6 408 662, 66 грн., в т.ч. ПДВ - 1 068 110, 44 грн.; остаточний розрахунок у розмірі 5% відсотків у сумі 492 974, 05 грн., в тому числі ПДВ - 82 162, 34 грн., здійснюється з урахуванням уточненої загальної площі квартир згідно довідки бюро технічної інвентаризації, передачі пайовику належних йому квартир з оформленням права власності на квартири за Державою в особі Міністерства оборони України, за обов'язкової умови, що квартири, які забудовник передає за Договором, відповідають вимогам п. 2.2. Договору.

У зв"язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, передбачених п.4.2 договору, в частині проведення остаточного розрахунку у розмірі 5% в сумі 492 974, 05 грн., рішенням господарського суду міста Києва від 19.01.2015 р. у справі № 910/25499/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 05.08.2015 р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Рівнеміськбуд" до Міністерства оборони України про стягнення 492 974, 05 грн. основного боргу, 59 274, 18 грн. за збільшення загальної площі квартир, 2 008 475, 33 грн. інфляційних втрат та 46 529, 15 грн. збитків завданих необхідністю утримання житла позивачем за період з січня по березень 2013 року задоволено частково. Присуджено до стягнення з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Рівнеміськбуд" основний борг 492 974, 05 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 210 744, 30 грн. та судовий збір в розмірі 34 074, 37 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що зазначене рішення суду виконане відповідачем 02.07.2015 року, що підтверджується платіжним дорученням № 210/2/1 від 02.07.2015 р. та банківською випискою від 28.07.2015 р. на суму 1 737 792, 72 грн.

Неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов"язань за договором стало підставою для нарахування позивачем, з посиланням на положення ч.2 ст. 625 ЦК України, 229 833, 38 грн. інфляційних втрат, стягнення яких є предметом спору у даній справі.

Суди попередніх інстанцій, розглядаючи заявлені позовні вимоги дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат та встановивши, що заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати у розмірі 229 833,38 грн. були розраховані від суми 523 538,44 грн., тоді як повинні бути розраховані від основної суми боргу за договором в розмірі 492 974,05 грн. та фактично нараховані за період з 01.11.2014 р. по 30.04.2015 р., а не по 30.06.2015 р., як помилково зазначає позивач, дійшли висновку про часткове у розмірі 216 415,61 грн. задоволення заявлених позовних вимог.

З вказаними висновками попередніх судових інстанцій колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вичинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів відзначає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум (постанова пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Враховуючи вищевикладене, суди попередніх інстанцій встановивши, що грошове зобов"язання за договором в розмірі 492 974,05 грн. було виконане відповідачем лише 02.07.2015 року, здійснивши арифметичний перерахунок інфляційних втрат, виходячи із зазначеної суми основного боргу та в межах визначеного позивачем періоду нарахування, дійшли вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 216 415,61 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими, прийнятими у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а тому, відсутні підстави для їх зміни чи скасування.

Щодо доводів скаржника, викладених у касаційній скарзі, то вони не приймаються судом касаційної інстанції до уваги, оскільки не спростовують висновків суду, покладених в основу оскаржуваної постанови, а лише зводяться до переоцінки досліджених судом доказів та встановлених обставин справи, що не віднесено до компетенції суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111, Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 29.09.2015 року у справі № №910/19768/15 залишити без змін.

Головуючий М.М. Черкащенко

Судді І.В.Вовк

Н.М. Нєсвєтова