ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року Справа № 922/4324/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя : Корсак В.А.

судді: Данилова М.В., Данилова Т.Б. (доповідач)

розглянувши матеріали касаційної скарги заступника прокурора Харківської області
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 17.11.2015р.
у справі господарського суду№922/4324/15 Харківської області
за позовомзаступника прокурора Харківської області
до1) Харківської міської ради 2) обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Лісове подвір'я"
про за участю представників сторін: позивача - відповідача 1- відповідача 2- скасування окремих пунктів рішень Харківської міської ради, визнання недійсним державного акту, зобов'язання вчинити певні дії Томчук М.О. - прокурор відділу Генеральної прокуратури України, посв. №000606 не з'явився Вергун М.М. дов. б/н від 07.08.2015
Розпорядженням №03-05/108 від 25.01.2016р. змінено склад колегії суддів у справі №922/4324/15, призначеної до розгляду колегією у складі головуючого судді Алєєвої І.В., суддів Данилової М.В., Данилової Т.Б., утворено колегію суддів у складі головуючий суддя Корсак В.А., судді Данилова М.В, Данилова Т.Б.

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року заступник прокурора Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради та до обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Лісове подвір'я" , в якому просив :

- визнати незаконним та скасувати п.4 додатку 1 до рішення 43 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розроблення проектів відведення земельних ділянок та згоди на розробку містобудівних обґрунтувань розміщення об'єктів" від 29.04.2010р. №59/10;

- визнати незаконним та скасувати п.10 додатку 1 до рішення 45 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.06.2010р. №151/10;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №206700 від 04.08.2010р., який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №13;

- зобов'язати обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Лісове подвір'я" повернути земельну ділянку, площею 1,0 га (кадастровий номер :10:001:0181) у власність територіальної громади.

Позовні вимоги були обґрунтовані посиланням на порушення Харківською міською радою ч.1 ст.41 Земельного кодексу України, згідно з якою земельні ділянки безкоштовно можуть надаватись у власність лише житлово-будівельним кооперативам, а обслуговуючий кооператив "ЖБК"Лісове подвір'я" таким не є, бо створений не у відповідності із приписами ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР. Строк позовної давності прокурор вважає не пропущеним, оскільки про факт порушення земельного законодавства дізнався лише в березні 2015 року.

У відзивах на позов Харківська міська рада і ОК "ЖБК"Лісове подвір'я", серед інших заперечень, заявляли про застосування позовної давності.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.10.2015р. (суддя Ємельянова О.О.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.11.2015р. (судді Сіверін В.І., Терещенко О.І., Тихий П.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Судові рішення вмотивовані тим, що Харківська міська рада розпорядилась землями територіальної громади у відповідності із повноваженнями, наданими їй Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", обслуговуючий кооператив створений та зареєстрований згідно з чинним законодавством, відтак підстав визнавати недійсними і скасовувати рішення Харківської міської ради та державний акт на право власності на земельну ділянку суди не встановили.

Заяви відповідачів про застосування позовної давності суди розглянули, але не застосували, оскільки відмовили в задоволенні позову по суті.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, заступник прокурора Харківської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення і постанову по справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обслуговуючий кооператив "ЖБК"Лісове подвір'я" у відзиві на касаційну скаргу проти доводів касаційної скарги прокурора заперечує, вважає судові рішення законними і обґрунтованими, просить залишити їх в силі, а касаційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши присутніх в судовому засіданні представника відповідача-2 і думку прокурора відділу Генеральної прокуратури України, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні і постанові та доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення залишенню без змін, хоча і з інших правових підстав.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, прокуратурою у березні 2015 року встановлено, що Харківською міською радою 29.04.2010 було прийнято рішення №59/10 "Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розроблення проектів відведення земельних ділянок та згоди на розробку містобудівних обґрунтувань розміщення об'єктів" у відповідності до якого обслуговуючому кооперативу "ЖБК "Лісове подвір'я" надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по Білгородському шосе, 36Б, загальною площею 1,0 га, для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови.

23.06.2010 рішенням Харківської міської ради №151/10 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" передано у власність обслуговуючому кооперативу "ЖБК "Лісове подвір'я" земельну ділянку загальною площею 1,0 га по Білгородському шосе, 36Б.

04.08.2010 ОК "ЖБК"Лісове подвір'я" видано державний акт серії ЯЛ №206700, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №13, про право власності на земельну ділянку площею 1,0 га, яка розташована у місті Харків, Білгородське шосе, 36 Б.

Суди попередніх інстанцій приймаючи рішення, виходили з того, що Примірний статут житлово-будівельного кооперативу затверджений постановою Ради Міністрів УРСР (надалі - Примірний статут) та Закон України "Про кооперацію", який набрав чинності 27.08.2003р. були прийняті у різних часових межах, а тому підстав для застосування їх як загального та спеціального закону, або законодавчого і підзаконного нормативно-правового акту, який конкретизує зміст Закону, не вбачається.

Господарська діяльність кооперативів регулюється ГК України (глава 10), ЦК України (параграф 2 глава 8), Законом України "Про кооперацію", Законом України "Про споживчу кооперацію", Законом України "Про сільськогосподарську кооперацію", із змінами та доповненнями, та іншими нормативно-правовими актами. Кооперативи самостійно визначають основні види та напрями своєї господарської діяльності. Вони можуть створюватися і діяти у галузі промисловості, будівництва, на транспорті, в торгівлі й громадському харчуванні, побутовому обслуговуванні, медицині та інших галузях господарської діяльності.

Кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану (ст.6 Закону України "Про кооперацію"). Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Статтею 7 Закону України "Про кооперацію" визначено, що засновниками кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи України та іноземних держав, які беруть участь у діяльності кооперативів через своїх представників. Тобто, юридичні особи можуть бути засновниками кооперативу.

Закон України "Про кооперацію" не містить жодних обмежень стосовно створення ЖБК в частині наявності житлових потреб засновників або членів, вікового цензу або знаходження на квартирному обліку тощо.

Законами України "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про кооперацію" не встановлено особливостей державної реєстрації житлово-будівельних і гаражних кооперативів, їх реєстрація відбувається в порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Положеннями ч.1 ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено підстави та порядок відмови у проведенні державної реєстрації юридичної особи, серед яких, зокрема, вказано невідповідність установчих документів вимогам ч.3 ст.8 цього Закону установчі документи (установчий акт, статут або засновницький договір, положення) юридичної особи повинні містити відомості, передбачені законом.

Оскільки державна реєстрація обслуговуючого кооперативу "ЖБК"Лісове подвір'я" на час розгляду справи не скасована та не визнана недійсною у встановленому законом порядку, то судами відхилені посилання прокурора про незаконність створення обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Лісове подвір'я", так як його установчі документи відповідають вимогам чинного законодавства.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що предметом цього позову не є оскарження порядку створення та діяльності обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Лісове подвір'я" відповідно до вимог Закону України "Про кооперацію" та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", а є виключно оскарження рішень ради про безоплатне виділення земельної ділянки у власність обслуговуючому кооперативу та скасування державного акту на право власності на землю.

Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною першою статті 41 Земельного кодексу України передбачено, що житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації. Житлово-будівельні (житлові) та гаражно-будівельні кооперативи можуть набувати земельні ділянки у власність за цивільно-правовими угодами.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Суди попередніх інстанцій на підставі рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) дійшли до висновку, що прийняте міськрадою (як суб'єктом владних повноважень) рішення про передачу кооперативу у власність та оренду земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання.

Враховуючи наведене, суди дійшли до висновку, що позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право - ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Однак, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що у даній справі предметом позову крім оскарження відповідних пунктів рішення ради є позовні вимоги і про визнання недійсним державного акту на право власності та вимога про повернення земельної ділянки, а тому суди попередніх інстанцій не врахували позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 30.09.2015р. у справі №911/3396/14, в якій зазначено, що самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок дійсно не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин (у зв'язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості оскарження зазначених актів у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів.

Щодо вимог прокурора про визнання недійсним державного акту на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ№206700 від 04.08.2010, та зобов'язання обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Лісове подвір'я" передати, земельну ділянку площею 1,0га у власність територіальної громади, то суди виходили з того, що вони є похідними вимогами від вимоги про визнання незаконним та скасування п.10 Додатку 1 рішення Харківської міської ради "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.06.2010р. №151/10, і також не підлягають задоволенню.

Однак, такий висновок судів попередніх інстанцій є помилковим, оскільки судами не враховано висновки Верховного Суду України від 17.06.2014р. по справі №21-195а14, відповідно до якої колегія суддів судових палат в адміністративних, господарських та цивільних справах на підставі аналізу п.12 "Перехідних положень", ст.41 Земельного кодексу України, ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР, Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу дійшли висновку, що сільські, селищні та міські ради мають право розпоряджатися землями комунальної власності територіальних громад виключно в межах населеного пункту. При ньому, даючи дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність ЖБК, відповідна рада має враховувати мету створення такого кооперативу, порядок його організації та діяльності відповідно до вимог Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту.

Статтею 11128 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно із ст.133 Житлового Кодексу Української РСР, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до ЖБК і одержати в ньому квартиру.

Відповідно до ст.135 Житлового Кодексу Української РСР, до членів ЖБК приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті, які потребують поліпшення житлових умов.

Статтею 137 Житлового Кодексу Української РСР передбачено, що ЖБК організуються при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності ЖБК установлюється цим Кодексом, Примірним статутом та іншими актами законодавства.

Відповідно до п.3 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №186 від 30.04.1985 (із змінами і доповненнями) число громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва. При будівництві одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу число громадян, необхідне для організації кооперативу, визначається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, але не може бути менше 5 чоловік.

В той же час, як вбачається із пп.1.5 п.1 Статуту обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Лісове Подвір'я" засновниками кооперативу є громадяни ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що ч.1ст.41 Земельного кодексу України надає право місцевій раді надавати земельну ділянку безоплатно у власність Житлово-будівельному кооперативу, який створений у відповідності із ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР, Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, а не будь-яким, в тому числі обслуговуючим кооперативам, що не було враховано судами попередніх інстанцій.

У відзивах на позов Харківська міська рада і ОК "ЖБК"Лісове подвір'я", серед інших заперечень, заявляли про застосування позовної давності.

Заяви відповідачів про застосування позовної давності суди розглянули, але не застосували, оскільки відмовили в задоволенні позову по суті, з чим не може погодитись колегія суддів Вищого господарського суду України.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що унормовано ч.4 ст.267 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного Кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст.29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені ч.1 ст.261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

У зв'язку із обізнаністю прокурора м. Харкова про прийняття оскаржуваних рішень Харківської міської ради, також є обізнаними всі інші органи прокуратури, оскільки вони становлять єдину централізовану систему відповідно до ст. 6 Закону України "Про прокуратуру".

Нездійснення своєчасного прокурорського реагування на прийняті рішення органів місцевого самоврядування, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до ст.1 Закону України "Про прокуратуру", призводить до наслідків, визначених ч.2 ст.12, ч.4 ст.267 ЦК України, оскільки держава здійснює свої права через органи державної влади.

Відтак, на позови прокурорів поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч.1 ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалась або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі №910/4626/14, яка у відповідності із ст.111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень та повинна враховуватись судами України.

Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не зв'язаний доводами касаційної скарги щодо порушення чи неправильного застосування нижчими судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права та може встановлювати порушення чи неправильне застосування відповідних норм, на які не було посилання в скарзі.

За результатами розгляду касаційної скарги колегією суддів Вищого господарського суду України встановлено, що фактичні обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, з'ясовані судами попередніх інстанцій з достатньою повнотою, однак допущено помилки у застосуванні норм матеріального права, однак, судами правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог, а саме судами попередніх інстанцій відмовлено в задоволенні позову з підстав правомірності створення Обслуговуючого кооперативу ЖБК "Лісове подвір'я", в той час як враховуючи вимоги законодавства та висновки Верховного Суду України, позов не підлягав задоволенню з підстав застосування позовної давності, - за таких обставин касаційний суд вважає за можливе залишити в силі судові рішення, хоча і з інших правових підстав.

Оскільки Ухвалою Вищого господарського суду України від 13.01.2016р. про призначення справи до розгляду заступнику прокурора Харківської області було відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, прокурор не надав доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі, то у відповідності із ст.49 ГПК України судовий збір за розгляд касаційної скарги підлягає стягненню з прокуратури Харківської області.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.49, 1115, 1117, 1119, 11111, Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.11.2015р. у справі №922/4324/15 господарського суду Харківської області залишити без змін.

Стягнути з прокуратури Харківської області до спеціального фонду Держбюджету України ( УДКСУ у Печерському районі міста Києва, код 38004897, ГУ ДКСУ у м.Києві 820019, рахунок 0007 код класифікації доходів бюджету 22030004 символ звітності банку 254) 5846,40грн. (п'ять тисяч вісімсот сорок шість грн. 40 коп.) судового збору за розгляд касаційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати наказ.

Головуючий суддя В. Корсак

Судді М. Данилова

Т. Данилова