РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2016Справа №910/29803/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Оіл Компані»
доПриватного підприємства «Бренд»
простягнення 277948 грн. 27 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

24.11.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Оіл Компані» з вимогами до Приватного підприємства «Бренд» про стягнення 277948 грн. 27 коп., з яких 171928 грн. 95 коп. основного боргу, 11346 грн. 72 коп. 3% річних та 94672 грн. 60 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 не у повному обсязі здійснив оплату за товар, поставлений позивачем за видатковою накладною № від 09.12.2013 на суму 79336 грн. 25 коп., внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 37000 грн. 00 коп. Крім того, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати товару, поставленого за Договором № АОК-3810 від 21.10.2013, а саме за видатковою накладною № від 09.12.2013, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 2153 грн. 09 коп. за період з 10.12.2013 по 20.11.2015 та інфляційні втрати у розмірі 20338 грн. 63 коп. за період з січня 2014 року по жовтень 2015 року.

Також, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач в порушення норм чинного законодавства та укладеного між сторонами Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 не у повному обсязі оплатив товар, поставлений позивачем за видатковими накладними № від 30.07.2013 на суму 77207 грн. 40 коп. та № від 31.07.2013 на суму 76771 грн. 20 коп., внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 134928 грн. 95 коп. Крім того, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати товару, поставленого за Договором № АОК-1606 від 27.06.2012, а саме за видатковими накладними № від 30.07.2013 та № від 31.07.2013, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 9193 грн. 63 коп. та інфляційні втрати у розмірі 74333 грн. 97 коп. за період з вересня 2013 року по жовтень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 порушено провадження у справі № 910/29803/15 та розгляд справи призначено на 11.12.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 19.01.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2016, відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 02.02.2016.

02.02.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання, в якому позивач просив здійснювати розгляд справи у судовому засіданні, призначеному на 02.02.2016, за відсутності представника позивача.

Представник позивача у судове засідання 02.02.2016 не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 627.

Представник відповідача у судове засідання 02.02.2015 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 21467943 від 26.11.2015, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувається з урахуванням положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні 02.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

27.06.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс Оіл Компані» (постачальник) та Приватним підприємством «Бренд» (покупець) укладено Договір поставки нафтопродуктів № АОК-1606, відповідно до умов якого постачальник передає у власність покупця нафтопродукти, а покупець приймає і сплачує їх вартість на умовах договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 найменування, кількість, ціна товару, умови поставки зазначаються в накладних та/або в актах приймання-передачі, які є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з п. 2.1 Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 постачальник передає товар покупцю на умовах самовивозу з нафтобази постачальника. Адреса нафтобази вказується постачальником додатково.

Відповідно до п. 2.2 Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 передача покупцю товару здійснюється в разі надання покупцем довіреності на отримання зазначеної кількості товару. Право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання сторонами видаткової накладної.

Згідно з п. 2.3 Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 датою передачі товару є дата, вказана у видатковій накладній.

Відповідно до п. 3.1 Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 ціна на одиницю товару узгоджується сторонами у відповідності до діючих ринкових цін у момент відпуску товару, що підтверджується накладними на відпуск товару, виписаними постачальником.

Відповідно до п. 3.2 Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 покупець оплачує товар відповідно до виставленого постачальником рахунку протягом терміну його дії.

Згідно з п. 3.3 Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 покупець зобов'язується оплатити товар на умовах 100% оплати партії товару з розстрочкою платежу терміном на 10 банківських днів з моменту відвантаження на підставі рахунку постачальника.

Відповідно до п. 3.6 Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 платіжне доручення банківської установи покупця обов'язково повинно містити посилання на цей договір та номер відповідного рахунку.

Відповідно до п. 7.1 Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2012, а в частині розрахунку за товар - до повного його виконання.

Крім того, 21.10.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс Оіл Компані» (постачальник) та Приватним підприємством «Бренд» укладено Договір поставки нафтопродуктів №АОК-3810, відповідно до умов якого постачальник передає у власність покупцю нафтопродукти, а покупець приймає та сплачує їх вартість на умовах даного договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 найменування, кількість, ціна товару, умови поставки зазначаються в накладних та/або в актах приймання-передачі, які є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з п. 2.1 Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 постачальник передає товар покупцю на умовах самовивозу з нафтобази постачальника. Адреса нафтобази вказується постачальником додатково.

Відповідно до п. 2.2 Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 передача покупцю товару здійснюється в разі надання покупцем довіреності на отримання зазначеної кількості товару. Право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання сторонами видаткової накладної.

Згідно з п. 2.3 Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 датою передачі товару є дата, вказана у видатковій накладній.

Відповідно до п. 3.1 Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 ціна на одиницю товару узгоджується сторонами у відповідності до діючих ринкових цін у момент відпуску товару, що підтверджується накладними на відпуск товару, виписаними постачальником.

Відповідно до п. 3.2 Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 покупець оплачує товар відповідно до виставленого постачальником рахунку протягом терміну його дії.

Згідно з п. 3.3 Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 покупець зобов'язується оплатити товар на умовах 100% оплати партії товару на підставі рахунку постачальника.

Відповідно до п. 3.6 Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 платіжне доручення банківської установи покупця обов'язково повинно містити посилання на цей договір та номер відповідного рахунку.

Згідно з п. 7.1 Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2013, а в частині розрахунку за товар - до повного його виконання.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладених між позивачем та відповідачем Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 та Договору № АОК-1606 від 27.06.2012, суд дійшов висновку, що вказані правочини за своєю правовою природою є договорами поставки.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 09.12.2013 позивач поставив відповідачу товар на суму 79336 грн. 25 коп., що підтверджується підписаною та скріпленою уповноваженими представниками сторін видатковою накладною № від 09.12.2013, належним чином засвідчена копія якої долучена позивачем до позовної заяви.

При цьому, у вказаній видатковій накладній міститься посилання на Договір № АОК-3810 від 21.10.2013, що свідчить про те, що поставка за видатковою накладною № від 09.12.2013 здійснювалась відповідно до умов вказаного договору.

Крім того, позивачем долучено до позовної заяви належним чином засвідчену копію рахунку-фактури № СФ-000330 від 09.12.2013 на суму 79336 грн. 25 коп., в якому також міститься посилання на Договір № АОК-3810 від 21.10.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.2 Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 покупець оплачує товар відповідно до виставленого постачальником рахунку протягом терміну його дії.

Згідно з п. 3.3 Договору № АОК-3810 від 21.10.2013 покупець зобов'язується оплатити товар на умовах 100% оплати партії товару на підставі рахунку постачальника.

Судом встановлено, що на рахунку-фактурі № СФ-000330 від 09.12.2013 на суму 79336 грн. 25 коп. міститься напис, що він дійсний до сплати до 09.12.2013.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був оплатити товар, поставлений позивачем за видатковою накладною № від 09.12.2013 (за Договором № АОК-3810 від 21.10.2013), в строк до 09.12.2013 (включно).

При цьому, суд зазначає, що умова договору про строк оплати (протягом терміну дії рахунку) не суперечить положенням законодавства та є погодженим сторонами строком виконання покупцем свого обов'язку з оплати за поставлений товар.

Судом встановлено, що відповідач частково виконав оплату за товар, поставлений позивачем за видатковою накладною № від 09.12.2013 (за Договором № АОК-3810 від 21.10.2013), сплативши грошові кошти у загальному розмірі 42336 грн. 30 коп., що підтверджується долученою позивачем до позовної заяви копією банківської довідки за період з 01.06.2012 по 29.05.2014.

Так, із вказаної банківської довідки вбачається, що за період з 10.12.2013 по 02.04.2014 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 42336 грн. 30 коп. із призначенням платежу - згідно з Договором № АОК-3810 від 21.10.2013 та рахунком-фактурою № СФ-000330 від 09.12.2013.

Згідно з п. 2.24 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22 списання коштів (і в повній, і в частковій сумі) з рахунку платника здійснюється на підставі примірника розрахункового документа, який залишається на зберіганні в банку платника.

Відповідно до п.3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22, реквізит "призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надати повну інформацію про платіж та документ, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Платник визначає повноту інформації з урахуванням вимог законодавства України та відповідає за дані, зазначені в реквізиті платіжного доручення "призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідальність вимогам Інструкції лише за зовнішніми ознаками.

Таким чином, враховуючі чітке призначення платежу, вказане відповідачем при здійсненні оплати, сплачені відповідачем грошові кошти у розмірі 42336 грн. 30 коп. були зараховані позивачем в оплату товару, поставленого за видатковою накладною № від 09.12.2013 (за Договором № АОК-3810 від 21.10.2013) з огляду на те, що рахунок-фактура № СФ-000330 від 09.12.2013 на суму 79336 грн. 25 коп. був виставлений саме на оплату товару, поставленого за вказаною видатковою накладною.

Будь-яких інших доказів (за більш пізній період) оплати відповідачем товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № від 09.12.2013 (за Договором № АОК-3810 від 21.10.2013) на суму 79336 грн. 25 коп., так само як оплат, здійснених без чіткого призначення платежу (без зазначення конкретного рахунку-фактури) за вказаним договором сторонами суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача за товар, поставлений позивачем за видатковою накладною № від 09.12.2013 (за Договором № АОК-3810 від 21.10.2013), становить 36999 грн. 95 коп. (79336,25 грн. - «мінус» 42336,30 грн.).

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Приватного підприємства «Бренд» за видатковою накладною № від 09.12.2013 у розмірі 36999 грн. 95 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, зокрема відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 36999 грн. 95 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Оіл Компані» в частині стягнення з Приватного підприємства «Бренд» суми основного боргу у розмірі 37000 грн. 00 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 36999 грн. 95 коп.

Також, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати товару, поставленого за Договором № АОК-3810 від 21.10.2013, а саме за видатковою накладною № від 09.12.2013, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 2153 грн. 09 коп. за період з 10.12.2013 по 20.11.2015 та інфляційні втрати у розмірі 20338 грн. 63 коп. за період з січня 2014 року по жовтень 2015 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем за прострочення оплати відповідачем товару, поставленого за видатковою накладною № від 09.12.2013 (за Договором № АОК-3810 від 21.10.2013), суд дійшов висновку, що вони відповідають передбаченим законодавством порядку та способу нарахування, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Оіл Компані» в частині стягнення з Приватного підприємства «Бренд» 3% річних у розмірі 2153 грн. 09 коп. та інфляційних втрат у розмірі 20338 грн. 63 коп., нарахованих позивачем за прострочення оплати відповідачем товару, поставленого за видатковою накладною № від 09.12.2013 (за Договором № АОК-3810 від 21.10.2013), підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач в порушення норм чинного законодавства та укладеного між сторонами Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 не у повному обсязі оплатив товар, поставлений позивачем за видатковими накладними № від 30.07.2013 на суму 77207 грн. 40 коп. та № від 31.07.2013 на суму 76771 грн. 20 коп., внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 134928 грн. 95 коп. Крім того, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати товару, поставленого за Договором № АОК-1606 від 27.06.2012, а саме за видатковими накладними № від 30.07.2013 та № від 31.07.2013, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 9193 грн. 63 коп. за період з 12.08.2013 по 20.11.2015 та інфляційні втрати у розмірі 74333 грн. 97 коп. за період з вересня 2013 року по жовтень 2015 року.

Судом встановлено, що 30.07.2013 позивач поставив відповідачу товар на суму 77207 грн. 40 коп., що підтверджується підписаною та скріпленою уповноваженими представниками сторін видатковою накладною № від 30.07.2013, належним чином засвідчена копія якої долучена позивачем до позовної заяви.

У вказаній видатковій накладній міститься посилання на Договір № АОК-1606 від 27.06.2012. При цьому, відповідно до п. 7.1 договору, строк його дії встановлений до 31.12.2012. Однак, з огляду на посилання на Договір № АОК-1606 від 27.06.2012 при здійсненні поставки за видатковою накладною № від 30.07.2013, суд дійшов висновку, що сторони погодились при здійсненні даної поставки керуватись саме тими умовами, які викладені у Договорі № АОК-1606 від 27.06.2012.

Крім того, позивачем долучено до позовної заяви належним чином засвідчену копію рахунку-фактури № СФ-0000172 від 30.07.2013 на суму 77207 грн. 40 коп., в якому також міститься посилання на Договір № АОК-1606 від 27.06.2012.

Судом встановлено, що 31.07.2013 позивач поставив відповідачу товар на суму 76771 грн. 20 коп., що підтверджується підписаною та скріпленою уповноваженими представниками сторін видатковою накладною № від 31.07.2013, належним чином засвідчена копія якої долучена позивачем до позовної заяви.

У вказаній видатковій накладній міститься посилання на Договір № АОК-1606 від 27.06.2012. При цьому, відповідно до п. 7.1 договору, строк його дії встановлений до 31.12.2012. Однак, з огляду на посилання на Договір № АОК-1606 від 27.06.2012 при здійсненні поставки за видатковою накладною № від 31.07.2013, суд дійшов висновку, що сторони погодились при здійсненні даної поставки керуватись саме тими умовами, які викладені у Договорі № АОК-1606 від 27.06.2012.

Крім того, позивачем долучено до позовної заяви належним чином засвідчену копію рахунку-фактури № СФ-0000174 від 31.07.2013 на суму 76771 грн. 20 коп., в якому також міститься посилання на Договір № АОК-1606 від 27.06.2012.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.3 Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 покупець зобов'язується оплатити товар на умовах 100% оплати партії товару з розстрочкою платежу терміном на 10 банківських днів з моменту відвантаження на підставі рахунку постачальника.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був оплатити товар, поставлений за видатковою накладною № від 30.07.2013 (за Договором № АОК-1606 від 27.06.2012) в строк до 13.08.2013 (включно) та товар, поставлений за видатковою накладною № від 31.07.2013 (за Договором № АОК-1606 від 27.06.2012) в строк до 14.08.2013 (включно).

У позовні заяві позивач зазначив, що відповідач не виконав умов Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 щодо оплати у повному обсязі товару, поставленого за видатковими накладними № від 31.07.2013 та № від 30.07.2013, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість за вказаними накладними у розмірі 134928 грн. 95 коп., тобто, позивач зазначив, що відповідачем було оплачено частину грошових коштів у розмірі 19049 грн. 65 коп.

Водночас, позивачем долучено до позовної заяви та через канцелярію суду 02.02.2016 довідку банку, з якої вбачається, що після дати поставки товару за вказаними видатковими накладними № від 30.07.2013 та № від 31.07.2013, а саме з 02.08.2013 по 02.12.2013, відповідачем було сплачено значно більше грошових коштів, а саме - 219744 грн. 50 коп.

При цьому, із чітким призначенням платежу (зазначення відповідного рахунку-фактури), відповідачем за вказаний період було сплачено 190894 грн. 50 коп. Суд зазначає, що рахунки-фактури, на які посилався відповідач при здійсненні оплат були виставлені позивачем за товар, поставлений за іншими видатковими накладними (тобто, не за видатковими накладними № від 30.07.2013 та № від 31.07.2013), у зв'язку з чим, враховуючи положення Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22, позивач повинен був зарахувати здійснені відповідачем оплати на суму 190894 грн. 50 коп. в оплату заборгованості за товар, поставлений за відповідними видатковими накладними.

Водночас, судом встановлено, що решту грошових коштів у сумі 28850 грн. 00 коп. відповідач сплачував, зазначаючи у призначенні платежу реквізити Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 без посилання на конкретний рахунок-фактуру чи видаткову накладну, з огляду на що позивач повинен був зараховувати здійснені таким чином відповідачем оплати в погашення суми боргу, яка виникла за поставлений товар за попередніми (найпершими) видатковими накладними за даним договором, тобто, в рахунок погашення найдавнішої заборгованості, з урахуванням відсутності погодження сторонами у Договорі № АОК-1606 від 27.06.2012 окремого порядку зарахування оплат без чіткого призначення платежу.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тобто, враховуючи загальну суму товару, поставленого за видатковими накладними № від 30.07.2013 та № від 31.07.2013, що становить 153978 грн. 60 коп., та твердження позивача у позовній заяві, що заборгованість за вказаними видатковими накладними становить 134928 грн. 95 коп., з урахуванням наявності в матеріалах справи доказів часткових оплат по Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 без чіткого призначення платежу у загальній сумі 28850 грн. 00 коп. (у період після поставки товару за видатковими накладними № від 30.07.2013 та № від 31.07.2013), позивач повинен довести належними та допустимими доказами, що ним було правомірно зараховано в оплату заборгованості за видатковими накладними № від 30.07.2013 та № від 31.07.2013 лише суму коштів у розмірі 19049 грн. 65 коп., а інша сума оплати без чіткого призначення платежу - відповідно була правомірно зарахована у погашення більш давньої заборгованості за Договором № АОК-1606 від 27.06.2012 (з урахуванням відсутності у Договорі № АОК-1606 від 27.06.2012 погодженого сторонами особливого порядку зарахування оплат без чіткого призначення платежу).

Разом з тим, враховуючи положення статті 33 Господарського процесуального кодексу України, саме позивач, зазначаючи у позовній заяві суму боргу, яку просить стягнути з відповідача, та вказуючи на обставини виникнення вказаної суми боргу, повинен довести суду належними та допустимими доказами, зокрема, суму поставленого товару за кожною видатковою накладною, розмір здійснених відповідачем оплат за кожною видатковою накладною, порядок зарахування здійснених відповідачем оплат (враховуючи відсутність чіткого призначення платежу), в тому числі довести правомірність такого зарахування (шляхом підтвердження наявності заборгованості за інший період), суму боргу за кожною видатковою накладною окремо, враховуючи наявність в матеріалах справи доказів часткових оплат (без чіткого призначення платежу) у розмірі, більшому, ніж враховано позивачем при пред'явленні позову.

Крім того, з огляду на заявлені у позовній заяв вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд повинен дослідити всі часткової оплати боргу окремо по кожній видатковій накладній, дати їх проведення (зарахування на рахунок позивача), так як розрахунок 3% річних та інфляційних втрат здійснюється з урахуванням всіх здійснених відповідачем часткових оплат.

Однак, у позовній заяві позивач лише зазначив, що відповідач не виконав умов Договору № АОК-1606 від 27.06.2012 щодо оплати товару поставленого за видатковими накладними № від 31.07.2013 та № від 30.07.2013, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість за вказаними накладними у розмірі 134928 грн. 95 коп.

Суд зазначає, що неодноразово ухвалами від 11.12.2015 та від 19.01.2016 зобов'язував позивача надати суду письмові пояснення щодо порядку зарахування грошових коштів, сплачених відповідачем, а також розміру заборгованості окремо по кожній видатковій накладній, що є суттєвим, оскільки позивачем не обґрунтовано у позовній заяві, яким чином у відповідача виникла заборгованість у розмірі 134928 грн. 95 коп. за видатковими накладними № від 30.07.2013 на суму 77207 грн. 40 коп. та № від 31.07.2013 на суму 76771 грн. 20 коп., що разом становить 153978 грн. 60 коп., зважаючи, що відповідачем після дати поставки за вказаними видатковими накладними було здійснено оплату у значно більшому розмірі, однак без чіткого призначення платежу (конкретного рахунку-фактури чи видаткової накладної).

При цьому, позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами суму заборгованості окремо за видатковою накладною № від 30.07.2013 та окремо за видатковою накладною № від 31.07.2013, що унеможливлює, зокрема, здійснити розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, які позивач просить суд стягнути з відповідача, зважаючи на різні суми боргу та встановлені судом різні строки оплати за вказаними видатковими накладними, тощо.

Однак, позивач вимог ухвал суду не виконав; письмових пояснень щодо порядку зарахування грошових коштів, сплачених відповідачем, а також розміру заборгованості окремо по кожній видатковій накладній суду не надав.

Більш того, позивач жодного разу не з'явився у судові засідання.

При цьому, ухвалами від 11.12.2015 та від 19.01.2016 суд визнавав явку представників сторін обов'язковою, а ухвалою від 19.01.2016 попередив позивача про можливість залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України.

Втім, і у судове засідання, призначене на 02.02.2016, позивач не з'явився, хоча про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 627.

Згідно з ч. 5 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору. Після усунення обставин, що зумовили залишення позову без розгляду, позивач має право знову звернутися з ним до господарського суду в загальному порядку.

Відповідно до п. 4.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, при вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду (стаття 81 ГПК) господарським судам слід мати на увазі, що застосування пункту 5 частини першої цієї статті можливо лише за наявності таких умов: додаткові документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання; витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті; позивач не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду (стаття 65 ГПК) або в порядку статті 38 названого Кодексу, чи не направив свого представника в засідання господарського суду без поважних причин. Отже, перш ніж залишити позов без розгляду господарський суд зобов'язаний з'ясувати причини невиконання його вимог позивачем і об'єктивно оцінити їх поважність.

Поважними, з урахуванням конкретних обставин справи, вважаються причини, які за об'єктивних, тобто не залежних від позивача, обставин унеможливлювали або істотно утруднювали вчинення ним відповідних процесуальних дій; при цьому береться до уваги й те, чи вживав позивач заходів до усунення цих обставин або послаблення їх негативного впливу на виконання позивачем процесуальних обов'язків, покладених на нього судом. Відповідні докази подаються позивачем і оцінюються господарським судом за загальними правилами статті 43 ГПК.

У разі неповідомлення позивачем таких причин суд вправі, в залежності від конкретних обставин справи, або залишити позов без розгляду, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

Так, у клопотанні про відкладення розгляду справи, поданому через канцелярію суду 18.01.2016, позивач просив відкласти розгляд справи у зв'язку із хворобою представника позивача, а у клопотанні, поданому до суду 02.02.2016, представник позивача просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача, оскільки представник позивача (адвокат Мазур О.В.) буде зайнятий в іншому судовому засіданні в Апеляційному суді м. Києва.

Однак, суд зазначає, що вказані представником позивача у клопотаннях причини не є поважними, оскільки чинним законодавством України не обмежено коло осіб, які можуть бути представниками сторін при розгляді справи. При цьому, неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Так відповідно до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду міста Києва «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене, враховуючи неподання позивачем витребуваних судом доказів (в тому числі, письмових пояснень щодо порядку зарахування грошових коштів, сплачених відповідачем, а також розміру заборгованості окремо по кожній видатковій накладній) та нез'явлення представника позивача у судові засідання, в той час як витребувані судом документи та явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору та за їх відсутності суд позбавлений можливості здійснити повний всебічний та об'єктивний розгляд справи, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості вирішити спір по суті, при цьому позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що причини, у зв'язку з якими він не зміг надати суду витребувані документи та забезпечити явку представника у судове засідання, є поважними, - суд залишає без розгляду позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Оіл Компані» до Приватного підприємства «Бренд» в частині вимог про стягнення заборгованості за Договором № АОК-1606 від 27.06.2012, а саме за видатковими накладними № від 30.07.2013 та № від 31.07.2013, а саме щодо стягнення суми основного боргу у розмірі 134928 грн. 95 коп., 3% річних у розмірі 9193 грн. 63 коп. за період з 12.08.2013 по 20.11.2015 та інфляційних втрат у розмірі 74333 грн. 97 коп. за період з вересня 2013 року по жовтень 2015 року, нарахованих у зв'язку з простроченням оплати товару, поставленого за видатковими накладними № від 30.07.2013 та № від 31.07.2013.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 4170 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 1777 від 02.02.2015.

Водночас, відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", з 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1218 грн.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції Закону станом на дату подання позову) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Таким чином, при зверненні позивача з даним позовом до суду, він повинен був сплатити судовий збір у розмірі 4169 грн. 22 коп., тобто, позивачем переплачено судовий збір у розмірі 0 грн. 78 коп.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Станом на 02.02.2016 позивачем не подано клопотання про повернення надмірно сплаченої суми судового збору.

Таким чином, у випадку подання позивачем клопотання про повернення надмірно сплаченого судового збору, йому буде повернуто судовий збір у розмірі 0 грн. 78 коп.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Враховуючи вищевикладене, судовий збір в частині позовних вимог, які залишені судом без розгляду, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, п. 5 ч. 1 ст. 81, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Бренд» (03049, м. Київ, вул. Ю. Фучика, буд. 19; ідентифікаційний код: 31984595) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Оіл Компані» (02660, м. Київ, вул. Колекторна, буд. 3-А; ідентифікаційний код: 37932139) суму основного боргу за видатковою накладною № від 09.12.2013 у розмірі 36999 (тридцять шість тисяч дев'ятсот дев'яносто дев'ять) грн. 95 коп., 3% річних у розмірі 2153 (дві тисячі сто п'ятдесят три) грн. 09 коп. та інфляційні втрати у розмірі 20338 (двадцять тисяч триста тридцять вісім) грн. 63 коп., нараховані у зв'язку з простроченням оплати товару, поставленого за видатковою накладною № від 09.12.2013, та судовий збір у розмірі 892 (вісімсот дев'яносто дві) грн. 37 коп.

3. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Оіл Компані» в частині стягнення з Приватного підприємства «Бренд» основного боргу у розмірі 134928 грн. 95 коп. за видатковими накладними № від 30.07.2013 та № від 31.07.2013, 3% річних у розмірі 9193 грн. 63 коп. та інфляційних втрат у розмірі 74333 грн. 97 коп., нарахованих у зв'язку з простроченням оплати товару, поставленого за видатковими накладними № від 30.07.2013 та № від 31.07.2013, - залишити без розгляду.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 08.02.2016

Суддя І.М. Отрош