КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2016 р. Справа№ 910/20198/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Кропивної Л.В.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання: Огірко А.О.

за участю представників:

від позивача: Поліщук А.Р. за довіреністю від 15.12.2015;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився;

Розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015

у справі №910/20198/15 (суддя Ю.М. Смирнова)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"

до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3

про стягнення 43873, 50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" суму страхового відшкодування у розмірі 25414 грн 57 коп., пеню у розмірі 6570 грн 31 коп., 3% річних у розмірі 341 грн 23 коп., інфляційні втрати у розмірі 4456 грн 68 коп. Видано наказ.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Українська охоронно-страхова компанія", звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/20198/15 в частині стягнення 3% річних у сумі 341,23грн та інфляційних втрат у сумі 4456,68грн. Прийняти нове рішення про відмову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" позовних вимог щодо стягнення з Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" 3% річних у розмірі 341 грн 23 коп., інфляційних втрат у розмірі 4456 грн 68коп.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, справу №910/20198/15 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Кропивної Л.В., та Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2015 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 27.01.2016.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного Господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

У судове засідання 27.01.2016 з'явився представник позивача. Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте представники відповідача та третьої особи не скористалися своїми правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) України, та виходячи з того, що явка учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалася, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача та третьої особи.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

04.11.2014 о 14 год. 15 хв. на автодорозі Київ-Ковель Яготин сталася сталась ДТП за участю транспортного засобу ЗАЗ VIDA, державний номер НОМЕР_1, що належить позивачу, та транспортного засобу Volkswagen, державний номер НОМЕР_2, а саме: ОСОБА_3, керуючи автомобілем Volkswagen, державний номер НОМЕР_2, виїжджаючи на регульоване перехрестя на червоний сигнал світлофора, не надав перевагу у русі автомобілю ЗАЗ VIDA, державний номер НОМЕР_1, внаслідок чого відбулося зіткнення наведених транспортних засобів.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Ірпінського міського суду Київської області від 19.11.2014 у справі №3/367/1735/2014, відповідно до якої ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1,2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем Volkswagen, державний номер НОМЕР_2, встановлена у судовому порядку.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_2, застрахована Приватним акціонерним товариством "Українська охоронно-страхова компанія" на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/9527384.

Згідно з інформацією з єдиної централізованої бази даних, наданою Моторним (транспортним) страховим бюро України на запит суду, договором (полісом) № АС/9527384 передбачено, що франшиза становить 1000,00 грн, а ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 50000,00 грн.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Положеннями ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Пунктом 35.1 ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Як свідчать матеріали справи, 06.11.2014 позивач звернувся до відповідача із заявою (повідомленням) про дорожньо-транспортну пригоду, а 13.01.2015 подав заяву про страхове відшкодування.

За змістом п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Листом №2026 від 03.03.2015 відповідач повідомив позивача про те, що за наслідками настання відповідної страхової події ним прийнято рішення про виплату на користь позивача суми страхового відшкодування у розмірі 31955,11 грн; франшиза за полісом становить 1000,00 грн.

В подальшому, листом №3854 від 22.04.2015 відповідач повідомив про перегляд раніше прийнятого рішення та вказав, що у зв'язку із вирахуванням із суми збитку суми податку на додану вартість вирішено виплатити страхове відшкодування у розмірі 27414,57 грн (що з урахуванням франшизи за полісом становить 26414,57 грн).

20.07.2015 позивач звернувся до відповідача із претензією, в якій вимагав виплатити суму страхового відшкодування згідно прийнятого відповідачем рішення.

У відповідь на претензію відповідач листом №5631 від 14.07.2015 визнав існування перед позивачем заборгованості у розмірі 26414,57грн та зобов'язався у найближчий час перерахувати відповідну суму коштів.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що сторонами узгоджено розмір страхового відшкодування у сумі 27414,57грн (що з урахуванням франшизи за полісом становить 26414,57 грн).

При цьому, суд відзначає, що відповідно до ст.36.2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому, доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Тобто, наведені положення законодавства прямо передбачають відшкодування винною особою податку на додану вартість за наявністю таких обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) реєстрація виконавця робіт з ремонту автомобіля як платника податку на додану вартість (Лист від 19.07.2011 Верхового Суду України "Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування").

Оскільки фактичний ремонт пошкодженого транспортного засобу станом на момент розгляду справи здійснено не було, відповідачем правомірно зменшено суму відшкодування на суму ПДВ.

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідачем свого зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування у встановлений законодавством строк (не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування) належним чином виконано не було, а 23.04.2015 було перераховано позивачу лише частину суми страхового відшкодування - у розмірі 1000,00 грн.

Доказів перерахування на рахунок позивача решти суми відшкодування - у розмірі 25414,57 грн відповідачем не надано, наявності заборгованості належними та допустимими доказами не спростовано.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основної заборгованості підлягають частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума страхового відшкодування у розмірі 25414,57 грн. Решта заявленої відповідачем суми основної заборгованості є безпідставними з огляду на правомірне зменшення відповідачем суми страхового відшкодування на суму ПДВ.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Статтями 32, 33 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно із положень ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є пеня.

За змістом ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Положеннями п. 36.5 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, в межах визначеного позивачем періоду нарахування та з урахуванням здійсненої відповідачем часткової оплати суми заборгованості з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 6570,31 грн (за період з 14.04.2015 по 19.09.2015), 3% річних у розмірі 341,23 грн (за період з 14.04.2015 по 23.09.2015) та інфляційні втрати у розмірі 4456,68 грн (за період з 14.04.2015 по 23.09.2015 в межах заявленого позивачем розміру).

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/20198/15.

Керуючись ст. ст 99, 101, 102, 103, 104, 105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/20198/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/20198/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/20198/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Л.В. Кропивна

Л.В. Чорна