ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Справа № 917/2119/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Івакіна В.О., суддя Гетьман Р.А., суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№104П/1-8) на рішення господарського суду Полтавської області від 19 листопада 2015 року у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергомаш", м. Запоріжжя

до Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", м. Кременчук, Полтавська область

про стягнення 28 612,37 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "Енергомаш", звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом, в якому просив стягнути з ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" заборгованість в сумі 28 612,37 грн., з яких 12904,80 грн. - основна заборгованість за договором поставки №0588-СН/1 від 03.12.2013 р., 600,41 грн. річних, 5 695,44 грн. неустойки та 9 411,72 грн. інфляційних.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 19.11.2015 р. у справі №917/2119/15 (суддя Безрук Т.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" на користь ТОВ "Енергомаш" 12904, 80 грн. основного боргу, 599,39 грн. річних, 9411,72 грн. інфляційних, 1218 грн. витрат з оплати судового збору. В іншій частині у позові відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному та не всебічному з'ясуванні обставин справи. Просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні вимог позивача відмовити в повному обсязі.

Позивач вимоги ухвали суду від 11.01.2016 р. не виконав, відзив на апеляційну скаргу та документи в обґрунтування своїх заперечень не надав.

Сторони своїх представників в судове засідання не направили.

Копія ухвали суду від 11.01.2016 р., що була направлена позивачу за адресою зазначеною в позовній заяві та апеляційній скарзі, повернулась 26.01.2016 р. з довідкою поштового відділення "за зазначеною адресою не проживає".

Відповідач 03.02.2016 р. надав до суду клопотання (вх. №1345), в якому просить розглянути справу без участі його представника.

Колегія суддів вважає, що нез'явлення в судове засідання представників сторін не перешкоджає розгляду справи, тому справа розглядається відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.12.2013 р. між ТОВ "Енергомаш" (постачальник) та ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" (покупець) був укладений договір поставки товару № 0588-СН/1, згідно п. 1.1 якого постачальник зобов'язався поставити і передати у власність покупцю товар, а покупець зобов'язався прийняти цей товар та своєчасно його оплатити (а.с. 8-10).

Найменування, одиниця виміру, загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), визначаються специфікацією (ями), що є додатками до цього договору.

Відповідно до п. 1.3 договору загальна ціна товару становить 4624,80 грн., в т.ч. ПДВ.

Додатковою угодою № 1 від 27.12.2013 р. до договору сторони доповнили договір специфікацією № 2, згідно якої предметом поставки є товар загальною вартістю 8280,00 грн., загальна вартість товару за договором становить 12904,80 грн. (а.с.11).

Пунктом 2.2 договору передбачено, що датою поставки вважається дата підписання видаткової накладної або дата на товарно-транспортній накладній перевізника. За п. 9.2 договору товар приймається покупцем згідно видаткової накладної. Відвантаження товару покупцю здійснюється після пред'явлення останнім довіреності на право отримання товарно-матеріальних цінностей.

Згідно з п. 6.1 договору та п. 3 додаткової угоди №1 розрахунки за товар здійснюються у національній валюті на протязі 30 календарних днів після отримання товару. Оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, що визначений у цьому договорі.

Строк поставки, встановлений п. 13.2 договору: з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками по 31.12.2014 р.

На виконання умов договору в грудні 2013 - січні 2014 року ТОВ "Енергомаш" поставило, а покупець прийняв обумовлений договором товар на загальну суму 12904,80 грн., що підтверджується видатковими накладними №РН-00356 від 25.12.2013 р., №РН-0000020 від 24.01.2014 р. та довіреностями на одержання товарно-матеріальних цінностей № від 20.12.2013 р., № від 21.01.2014 р. (а.с.12-15).

Покупець зобов'язання щодо здійснення оплати за отриманий товар не виконав, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 12904,80 грн.

З метою вирішення питання погашення виниклої заборгованості постачальник 19.11.2014 р. звернувся до ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" з претензією (вих. №114), в якій вимагав від покупця сплатити заборгованість та письмово повідомити про результати розгляду претензії протягом 10 днів з дня її отримання (а.с. 17).

Покупець вимогу проігнорував, відповіді не надав, оплату за поставлений товар не здійснив, що стало підставою для звернення ТОВ "Енергомаш" до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення боргу в сумі 12 904,80 грн., інфляційних втрат в сумі 9 411,72 грн., неустойки в сумі 5 695,44 грн., 3% річних в сумі 600,41 грн.

В обґрунтування позову ТОВ "Енергомаш" посилається на умови договору поставки №0588-СН/1 від 03.12.2013 р. та приписи ст. 625 Цивільного кодексу України.

Господарський суд, частково задовольняючи позовні вимоги, визнав їх обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи в частині стягнення суми боргу в розмірі 12904,80 грн., інфляційних втрат в сумі 9411,72 грн., 3% річних в сумі 599,39 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду з огляду на таке.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 1.ст. 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Згідно ст. 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вже зазначалось вище, на виконання умов договору №0588-СН/1 від 03.12.2013 р. позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 12 904,80 грн. Факт прийняття товару не заперечується сторонами, підтверджується видатковими накладними та довіреностями.

В п. 6.1 договору та п. 3 додаткової угоди №1 сторони передбачили, що оплата товару здійснюється протягом 30 календарних днів після його отримання.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Отже, строк оплати поставленого за спірним договором товару згідно видаткової накладної № РН-00356 від 25.12.2013 р. настав - 25.01.2014 р., видаткової накладної № РН-0000020 від 24.01.2014 р. - 25.02.2014 р.

Визнаючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 12 904,80 грн. законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, місцевий господарський суд зазначив про відсутність в матеріалах справи доказів оплати вартості поставленого та отриманого покупцем товару.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про наявність боргу за спірним договором, що підтверджується належними доказами здійснення поставки товару за договором №0588-СН/1 від 03.12.2013 р. - видатковими накладними №РН-00356 від 25.12.2013 р., №РН-0000020 від 24.01.2014 р. та довіреностями на одержання товарно-матеріальних цінностей № від 20.12.2013 р., № від 21.01.2014 р., підписаними та скріпленими печатками обох сторін; відсутність доказів на підтвердження оплати за поставлений товар.

Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 12 904,80 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачу за періоди з березня 2014 року по липень 2015 року та з лютого 2014 року по липень 2015 року інфляційні втрати в сумі 9411,72 грн. та за періоди з 24.02.2014 р. по 01.09.2015 р. та з 24.01.2014 р. по 01.09.2015 р. 3% річних в сумі 600,41 грн. (а.с. 19).

Дослідивши наявні в матеріалах справи надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, а також їх перерахунок, здійснений господарським судом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про їх задоволення в частині стягнення 3% річних за період з 25.01.2014 р. - 01.09.2015 р. на зобов'язання за видатковою накладною № РН-00356 від 25.12.2013 р., та за період 25.02.2014 р. - 01.09.2015 р. на зобов'язання за видатковою накладною № РН-0000020 від 24.01.2014 р. - в сумі 599,39 грн., а також інфляційних втрат за періоди з 01.02.2014 р. - 31.07.2015 р., 01.03.2014 р. - 31.07.2015 р.- в сумі 9411,72 грн.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, який відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 5695,44 грн. пені з тих підстав, що вони заявлені з порушенням ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, враховуючи наступне.

За ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3,ст. 4 Закону).

Пунктом 10.5 договору сторони узгодили, що у випадку порушення покупцем строку остаточного розрахунку за поставлений товар, останній сплачує на користь постачальника неустойку у розмірі подвійної облікової ставки, що діяла під час порушення грошового зобов'язання від суми неустойки за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, визначена в п. 10.5 договору неустойка фактично є пенею.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи наведене, пеня за прострочення виконання зобов'язання за спірним договором повинна була нараховуватися за період з 25.01.2014 р. по 05.07.2014 р. ( за видатковою накладною № РН-00356 від 25.12.2013 р.) та за період з 25.02.2014 р. по 25.08.2014 р. ( за видатковою накладною № РН-0000020 від 24.01.2014 р.).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем в порушення вищевказаних приписів заявлено вимоги про стягнення пені, нарахованої за період 01.09.2014 р. - 01.09.2015 р., тобто по закінченню визначених Законом строків.

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заперечень відповідача проти позову з тих мотивів, що ненадання позивачем документів, підтверджуючих якість продукції згідно п. 4.1 договору, позбавляють останнього права вимагати оплату за нього, з огляду на таке.

Відповідно ст. 666 Цивільного кодексу України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Пунктом 4.1 договору визначено, що підтвердженням якості та комплектності товару з боку постачальника є сертифікат якості, паспорт якості, сертифікат відповідності, протокол узгодження якості.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не звертався до позивача з вимогою про передачу документів, підтверджуючих якість продукції згідно п. 4.1 договору, не встановлював строку для їх передачі. Відповідач також не заявляв про відмову від договору поставки та не повертав товар продавцеві.

Згідно п.п. 5.2, 5.3 договору при виявленні виробничих дефектів у товарі при його прийманні, а також при монтажі, налагоджуванні та експлуатації, у період гарантійного строку виклик представника постачальника для складання двостороннього акту обов'язковий. Строк усунення недоліків або заміни товару (доукомплектування) постачальником становить 20 днів з моменту виявлення дефектів, що посвідчується двостороннім актом, якщо інший строк не встановлений самим актом.

Крім того, пунктом 9.4 договору сторони обумовили, що з питань приймання-передачі товару, що не передбачені договором сторони керуються Інструкцією про порядок приймання передачі продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 р. за №П-6 та Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 р. за №П-7.

Згідно п.п. 9, 16 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по якості № П-7 від 25.04.1966 р., акт про приховані недоліки повинен бути складений протягом 5 днів з моменту виявлення недоліків, однак, не пізніше чотирьох місяців з дня надходження продукції на склад отримувача, що виявив приховані недоліки, якщо інші строки не встановлені обов'язковими для сторін правилами. Прихованими недоліками визнаються такі недоліки, які неможливо було виявити під час звичайної для даного типу продукції перевірці та виявлені в момент обробки, підготовки до монтажу, в процесі монтажу, випробування, використання та зберігання продукції.

В разі виявлення невідповідності якості, комплектності, маркування поставленої продукції, тари або упаковки вимогам стандартів, технічних умов, кресленням, зразкам (еталонам) договору або даним, вказаним в маркуванні та супроводжувальних документах, засвідчуючи якість продукції (п. 14 Інструкції), отримувач призупиняє подальше приймання продукції та складає акт, в якому зазначає кількість оглянутої продукції та характер виявлених під час приймання дефектів.

В разі нез'явлення представника виробника (отправника) по виклику отримувача (покупця) у встановлений строк та у випадках, коли виклик представника іногороднього виробника (отправника) не є обов'язковим, перевірка якості продукції здійснюється представником відповідної галузевої інспекції з якості продукції, а перевірка якості товарів - експертом бюро товарних експертиз або представником відповідної інспекції з якості.

Відповідач акт прихованих недоліків у встановлені строки не склав та не направив його для погодження з постачальником, в односторонньому порядку перевірку якості обладнання із залученням відповідних кваліфікованих спеціалістів та складанням за результатом такої перевірки відповідних висновків чи актів не здійснив.

Здійснивши ретельний аналіз апеляційних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що заперечення відповідача на позов та його апеляційна скарга містять тотожні доводи та твердження. В їх обґрунтування фактично покладені ті ж самі доводи.

Отже, апеляційні вимоги зводяться до переоцінки доказів у справі та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апеляційні вимоги не підтверджені належними доказами, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для їх задоволення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 19.11.2015 р. у справі №917/2119/15 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в зв'язку з чим, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 91, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 19.11.2015 р. у справі №917/2119/15 залишити без змін.

Повна постанова підписана 11.02.2016 р.

Головуючий суддя Івакіна В.О.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Пелипенко Н.М.