ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016 року Справа № 904/7424/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання Ситникова М.Ю.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, паспорт серія НОМЕР_1 від 10.05.1999 р., фізична особа-підприємець

від позивача: ОСОБА_2, довіреність №1361 від 07.11.2015 р., представник

від відповідача-1: Касьян Л.Л., довіреність №30/17 від 05.01.2015 р., представник

Інші учасники судового процесу у судове засідання не з'явились, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2015р. у справі №904/7424/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Марганець Дніпропетровська область

до відповідача-1: Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат", м.Марганець, Дніпропетровська область

відповідача-2: Томаківської районної ради Дніпропетровської області, смт.Томаківка, Дніпропетровська область

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

третьої особи-1: Дніпропетровської обласної державної адміністрації, м.Дніпропетровськ

третьої особи-2: Новокиївської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, с.Новокиївка, Томаківський район, Дніпропетровська область

третьої особи-3: Відділу Держземагентства у Томаківському районі Дніпропетровської області, смт.Томаківка, Дніпропетровська область

про визнання права користування земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась із позовом до Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" та до Томаківської районної ради Дніпропетровської області про:

- визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 990,89 кв.м на АДРЕСА_1, на якій розміщено та необхідна для експлуатації й обслуговування виробничого нежитлового приміщення (колишнє приміщення відділення головного підйому шахти №6) за позивачем;

- припинення правовідношення з постійного користування частиною земельної ділянки площею 990,89 кв.м на АДРЕСА_1, на якій розміщено та необхідна для експлуатації й обслуговування виробничого нежитлового приміщення (колишнє приміщення відділення головного підйому шахти №6), між ПАТ "МГЗК" та Томаківською райрадою Дніпропетровської області, що виникло на підставі Державного акту про право постійного користування серії НОМЕР_2 від 25.10.1999р.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2015р. у справі №904/7424/15 (суддя Воронько В.Д.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що спірна земельна ділянка може бути вилучена тільки після отримання нотаріально засвідченої письмової згоди ПАТ "Марганецький ГЗК", а прийняття розпорядження про припинення права користування цією особи спірною земельною ділянкою без такої згоди суперечить чинному законодавству. Також суд відзначив, що припинення правовідносин з землекористування між ПАТ "Марганецький ГЗК" та Томаківською районною радою Дніпропетровської області відноситься до компетенції розпорядника землі, а не суду.

Позивач (ФОП ОСОБА_1), не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2015р. у справі №904/7424/15 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що означене рішення суду першої інстанції прийняте без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Просить скасувати оскаржуване рішення повністю та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Позивач вважає, що поза увагою суду залишився той факт, що на спірній земельній ділянці не здійснюється добувна діяльність, оскільки виробниче нежитлове приміщення площею 224 кв.м, що розташовано на території Київської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області і належить позивачу, є колишнім приміщенням відділення головного підйому шахти №6 ПАТ "Марганецького ГЗК", яка не працює з 1990 року, а доказів роботи цієї шахти, розміщеної на спірній земельній ділянці та під нею, відповідач не надав. Зазначає, що відповідач не є користувачем спірної земельної ділянки, оскільки на цій ділянці розміщено приміщення позивача, котрий займається підприємницькою діяльністю з обробки каменю і використовує частину земельної ділянки навколо будівлі для експлуатації та обслуговування будівлі з метою отримання прибутку від обробки каменю, а тому відповідач не може використовувати спірну земельну ділянку за цільовим призначенням - для добувної діяльності. Також позивач зазначає, що будівля-нежитлове приміщення до 1998 року використовувалось відповідачем в якості приміщення відділення головного підйому шахти №6 для добувної діяльності корисних копалин, а з 1998 року по 27.07.2011 року здавалось в оренду позивачу, що підтверджено договором оренди, а з 27.07.2011р. був укладений договір купівлі-продажу будівлі №127 та відчужено позивачу, що підтверджує не використання відповідачем спірної земельної ділянки за цільовим призначенням з 1998 року. Позивач вважає, що за цих обставин та згідно з нормами ст. 143 Земельного кодексу України, які передбачають примусове припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку у разі використання їх господарюючим суб'єктом не за цільовим призначенням, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідач-1 (ПАТ "Марганецький ГЗК") у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та скасування, на його думку, законного і обґрунтованого рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2015р., яке винесене у повній відповідності до норм матеріального і процесуального права, тому скасуванню не підлягає.

Відповідач-1 зазначає, що основним видом його виробничої діяльності є розробка Східної частини Нікопольського родовища з видобування сировини для виробництва марганцевого концентрату, що здійснюється підприємством відповідно до Спеціального дозволу №610 від 13.08.1996р. (підстава надання - Наказ Державної служби геології та надр України від 30.09.2011р. №95). Розробка родовища ведеться підприємством поетапно, як підземним (шахти), так і наземним способами (кар'єри). На підставі зазначеного дозволу №610 Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки України ПАТ "МГЗК" було надано гірничий відвід на розробку Нікопольського родовища марганцевих руд, про що видано відповідний Акт №1925 від 28.12.2011р. Термін чинності Акту становить до 13.08.2016р. Площа гірничого відводу на підставі цього акту становить 15964 га та охоплює територію, де знаходиться нежитлове приміщення підйому шахти №6, про що зазначено на копії топографічного плану, що додається до акту гірничого відводу. Відповідач-1 вважає, що ПАТ "Марганецький ГЗК" є належним (законним) надрокористувачем при розробці Східної частини Нікопольського родовища, бо має одночасно спеціальний дозвіл на користування надрами та акт про надання гірничого відводу, та зазначає, що з урахуванням того, що земельну ділянку на АДРЕСА_1, на якій розміщено нежитлове приміщення підйому шахти №6 охоплено площею гірничого відводу, а ПАТ "Марганецький ГЗК" продовжує видобування корисних копалин марганцевих руд Східної частини Нікопольського родовища, підстави для припинення правовідношення з постійного користування цією частиною земельної ділянки наразі відсутні. Зауважує, що спірна земельна ділянка може бути вилучена тільки після отримання нотаріально засвідченої письмової згоди ПАТ "Марганецький ГЗК", а прийняття розпорядження про припинення права користування цим товариством спірною земельною ділянкою без такої згоди суперечить чинному законодавству. Посилається на ст. 92 Земельного кодексу України та зазначає, що позивач не належить до числі суб'єктів, які за статусом можуть мати земельну ділянку на праві постійного користування, тому вимоги позивача є такими, що суперечать чинному законодавству. Крім того, зазначає, що з 2008 року по теперішній час ПАТ "Марганецький ГЗК" сплачує у встановленому законом порядку та розмірах плату за землю, що знаходиться в постійному користуванні підприємства, в тому числі і за земельну ділянку, на якій розташовано нежитлове приміщення, що належить ОСОБА_1

Відповідач-2 (Томаківська районна рада) у своєму відзиві вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2015р. необхідно залишити без змін. Посилаючись на ст.59, ч.1 ст.73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", положення Земельного кодексу України (що були чинними на дату прийняття Томаківською районного радою рішення від 22.09.1999р. №89 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель ВАТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат", стверджує, що рішення прийнято радою в межах повноважень, визначених законом і підстав для визнання його незаконним немає. Відповідач-2 звертає увагу, що Конституційний суд України в рішеннях від 13.05.1997р. та 16.04.2009р. зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити в них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Також вважає, що Томаківська районна рада не є належним відповідачем у справі, тому що на сьогоднішній день не наділена повноваженнями у галузі земельних відносин щодо розпорядження земельними ділянками, які передані у постійне користування. Зазначає, що згідно Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990р. у державній власності перебували всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Згідно ч.5 ст.7 цього Кодексу було встановлено, що у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності; відповідно до п.1 ч.1 ст.10 Кодексу до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому ст.ст. 17 і 19 Кодексу; ст.19 Кодексу встановлювала, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб.

Крім того, відповідач-2 просив суд розглядати справу за наявними матеріалами справи без участі його представника.

Третя особа-1 (Дніпропетровська обласна державна адміністрація) 14.12.2015р. надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника з урахуванням наданих раніше пояснень відповідно до вимог чинного законодавства.

Третя особа-2 (Новокиївська сільська рада Томаківського району Дніпропетровської області) відзив на апеляційну скаргу не надала, участі свого уповноваженого представника у судових засідання не забезпечила, причини неявки не повідомила.

Третя особа-3 (Відділ Держземагентства у Томаківському районі Дніпропетровської області) направила суду апеляційної інстанції клопотання. В якому просить здійснювати розгляд справи без участі своїх представників.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи встановлено, що 25.06.2008р. за ОСОБА_1 (надалі - позивач) було зареєстроване право власності на нежитлову будівлю (колишнє приміщення машинного відділення головного підйому шахти № 6), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 02.06.2008р. у справі № 2-595, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19315900 від 25.06.2008р., виданим ОКП "Томаківське бюро технічної інвентаризації" (а.с. 35).

З 1998 року по 27.07.2011 року означена будівля здавалось в оренду позивачу, що підтверджено договорами оренди (а.с. 19-25), а з 27.07.2011р., як вказує у позові позивач, між нею та Відкритим акціонерним товариством "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" був укладений договір купівлі-продажу будівлі №127 від 24.07.2001р., за яким цей об'єкт нерухомого майна й було відчужено позивачеві.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою, на якій розміщено означену Будівлю (колишнє приміщення машинного відділення головного підйому шахти №6), та про припинення правовідношення з постійного користування спірною земельною ділянкою Публічним акціонерним товариством "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (відповідачем-1), як особи, яка не використовує спірну земельну ділянку за її цільовим призначенням.

Згідно наданого позивачем до матеріалів справи Висновку судової земельно-технічної експертизи №742-14 (а.с. 26-34), що був складений 29.12.2014р. Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз у справі №904/7584/13 на підставі ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2014р., тобто у іншій судовій справі, мінімальний розмір земельної ділянки, необхідний для обслуговування нежитлової будівлі (колишнє приміщення машинного відділення головного підйому шахти №6) площею 224 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, становить 990,89 кв.м.

За твердженням позивача, відповідач-1 не є користувачем спірної земельної ділянки, оскільки на спірній земельній ділянці розміщено приміщення позивача, котрий займається підприємницькою діяльністю з обробки каменю, а не добувною діяльністю, а також позивач використовує частину земельної ділянки навколо Будівлі для експлуатації та обслуговування Будівлі з метою отримання прибутку від обробки каменю, а тому відповідач-1 не може використовувати спірну земельну ділянку за цільовим призначенням - для добувної діяльності.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, колишньому власнику нежитлової будівлі - Відкритому акціонерному товариству "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" на підставі прийнятого 22.09.1999р. Томаківською районною радою Дніпропетровської області рішення №89 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель ВАТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" видано Державний акт серії НОМЕР_2 від 25.10.1999р. на право постійного користування землею добувної промисловості, за реєстраційним номером 290.

Згідно Статуту Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі - відповідач-1) ця особа є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат".

Правопопереднику відповідача-1 Державною службою геології та надр України був виданий спеціальний дозвіл на користування надрами на Східній частині Нікопольського родовища за реєстраційним №610 від 13.08.1996р. (а.с. 58).

Згідно Акту про надання гірничого відводу, який було складено Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки України 28.12.2011р. за №1925 засвідчено надання відповідачу-1 гірничого відводу у Томаківському районі Дніпропетровської області з метою розробки Східної частини Нікопольського родовища марганцевих руд (а.с. 59-61).

Площа гірничого відводу на підставі вказаного акта становить 15964 га охоплює територію, де знаходиться нежитлове приміщення підйому шахти №6, про що зазначено на копії топографічного плану.

Основним видом виробничої діяльності відповідача-1 є розробка Східної частини Нікопольського родовища з видобуванням сировини для виробництва марганцевого концентрату.

Таким чином, відповідачу-1 належить право постійного користування означеною земельною ділянкою на тих самих умовах, що і його право попереднику, зокрема за цільовим призначенням - для добувної діяльності.

Дослідивши доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів погоджується з тим, що матеріалами справи підтверджено факт тривалого користування позивачем означеною Будівлею, спочатку на умовах оренди, а в подальшому на праві приватної власності у своїй господарській діяльності, яка не є добувною діяльністю.

Відтак позивач є фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташовано цю Будівлю та прилеглої до неї території (спірної земельної ділянки), а відповідач-1 фактично не здійснює на цій земельній ділянці своєї господарської діяльності, пов'язаної із добуванням корисних копалин.

З наведеного випливає, що на цей час відповідач-1 не власником означеної Будівлі та не є користувачем спірної земельної ділянки, на якій її розташовано, а тому не може використовувати цю земельну ділянку за її цільовим призначенням для добувної діяльності.

У відповідності до пункту а) статті 143 Земельного кодексу України підставою для примусового припинення прав на земельну ділянку є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Також нормами цієї ж статті передбачено, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку.

З посиланням на вказану вище норму законодавства, яке регулює земельні правовідносини, позивач вимагає припинити правовідносини між відповідачем-1 та Томаківською районною радою Дніпропетровської області (відповідач-2) з постійного користування частиною переданої йому для добувної діяльності земельної ділянки - площею 990,89 кв.м, на якій розміщена належна позивачу Будівля та необхідна для її експлуатації й обслуговування.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Цивільним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина 1 статті 3 Земельного кодексу України).

Відповідно до частин 1 і 2 статті 7 Земельного кодексу Української РСР (був чинним на час укладення договору купівлі-продажу означеної будівлі та втратив чинності з 01.01.2002р.), користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

Відповідно до частини 5 статті 7 Земельного кодексу Української РСР (був чинним на час укладення договору купівлі-продажу означеної будівлі та втратив чинності з 01.01.2002р.), у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям.

Відповідно до частини 1 статті 22 Земельного кодексу Української РСР (був чинним на час укладення договору купівлі-продажу означеної будівлі та втратив чинності з 01.01.2002р.), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до частини 1 статті 30 Земельного кодексу Української РСР, було встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди (частина 3 статті 30 Земельного кодексу Української РСР).

З 01.01.2002р. набув чинності Земельний кодекс України, в абзаці 1 пункту 6 розділу X "Перехідні положення" якого було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

За статтею 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з пунктом а) частини 2 статті 92 Земельного кодексу України, таке право набувають, зокрема підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Як підтверджено матеріалами даної справи позивач є фізичною особою - підприємцем, тобто особою, яка не відноситься до категорії користувачів, які мали право (за вказаними вище нормами Земельного кодексу Української РСР) чи мають на теперішній час (за чинним Земельним кодексом України) право на постійне користування земельною ділянкою, а господарська діяльність позивача не є добувною діяльністю.

Договір купівлі-продажу, за яким позивач придбав означену Будівлю у відповідача до матеріалів даної судової справи не наданий, а відтак наявність чи відсутність особливих чи окремих умов використання земельної ділянки, на якій розташоване це майно, під час відчуження цього нерухомого майна та чи мала ця земельна ділянка певні межі судом не досліджувались.

За таких обставин позовна вимоги позивача про визнання за ним права постійного користування спірною земельною ділянкою, яке не може бути набутим цією особою, згідно до зазначених вище норм земельного законодавства, є необґрунтованою.

До того ж, відповідно до абзаців 1 і 2 частини 1 статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

За приписами частини 2 статті 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Згідно із частиною 1 і 2 статті 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної або комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Отже, спірна земельна ділянка може бути вилучена тільки після отримання нотаріально засвідченої письмової згоди відповідача-1, а прийняття відповідним органом виконавчої влади або органу місцевого самоврядування розпорядження про припинення права користування відповідача-1 спірною земельною ділянкою без такої згоди суперечить чинному законодавству.

Як вбачається із рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04.04.2011 року у справі №332(2-624/09) (а.с. 54), рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.07.2011 року у справі №22ц-7038/2011, ОСОБА_1 зверталась із позовом до ВАТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" з вимогами про зобов'язання вчинити дії - надати нотаріально посвідчену письмову згоду на вилучення земельної ділянки, але у задоволенні таких вимог позивачеві судом було відмовлено. Ухвалою Верховного Суду України від 21.10.2011 року (а.с. 56-57) касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена, а означені рішення залишені без змін.

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що спірна земельна ділянка може бути вилучена у відповідача-1 тільки після отримання його згоди у встановленому порядку, а припинення права користування відповідачем-1 спірною земельною ділянкою, як невід'ємної частини земельної ділянки, що була передана відповідачу-1 у використання за Державним актом серії НОМЕР_2 від 25.10.1999р. на право постійного користування землею добувної промисловості, за реєстраційним номером 290, в судовому порядку - не є можливим без розроблення проектної землевпорядної документації для визначення меж такої ділянки в натурі.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача як такі, що не спростовують вірних висновків місцевого господарського суду про необґрунтованість позовних вимог позивача.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та об'єктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржуване рішення місцевого господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2015р. у справі №904/7424/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено - 10.02.2016р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко

Суддя О.Г. Іванов