РІШЕННЯ

02 лютого 2016 року Справа № 913/1225/15

Провадження №33/913/1225/15

За позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелектроцентраль, м.Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення 290 638 грн 95 коп.

Суддя Драгнєвіч О.В.

Cекретар судового засідання Дмітрієва К.С.

У засіданні брали участь:

від позивача ОСОБА_1Ю, головний юрисконсульт Відділу претензійно-позовної роботи Управління претензійно-позовної роботи Юридичного департаменту, довіреність №14-135 від 13.05.2014;

від відповідача представник не прибув.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулося до господарського суду Луганської області з позовною заявою до Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелектроцентраль про стягнення коштів за договором купівлі продажу природного газу №1358/14-ТЕ-20 від 17.12.2013 в розмірі 290638 грн 95 коп., з яких: 285 427 грн 83 коп. інфляційні нарахування та 5 201 грн 12 коп. 3% річних.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач послався на рішення господарського суду Луганської області від 22.06.2015 у справі №913/176/15, яким присудженно до стягнення з відповідача заборгованість за договором поставки природного газу № 1358/14-ТЕ-20 від 17.12.2013 за зобовязаннями січня-грудня 2014 року в розмірі 5 474 410 грн 72 коп., нараховані 3% річних в розмірі 625 606 грн 65 коп., інфляційні витрати в розмірі 5 545 179 грн 43 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 54271 грн 76 коп.

За вказаним рішенням суду були стягнуті, зокрема, 3% річних (нараховані за зобовязаннями грудня 2014 року) за період з 15.01.2015 по 11.02.2015 (включно); інфляційні стягнуті за борг, який існував на кінець січня 2015 року, з розрахунку інфляційної складової за лютий місяць.

Оскільки основний борг відповідачем повністю сплачено лише 27.02.2015, позивач відповідно до ст. 625 ЦК України за зобовязаннями грудня 2014 додатково нарахував та просив стягнути інфляційні втрати за лютий 2015 на суму 285 437 грн 83 коп. та 3% річних у розмірі 5 201 грн 12 коп. за період з 12.02.2015 по 27.02.2015 включно.

Представником відповідача 18.01.2016 року через відділ документального забезпечення суду на виконання вимог ухвали суду від 16.12.2015 подано відзив на позовну заяву №06-05-19 від 15.01.2016 року та додаткові документи, в якому відповідач заперечив проти нарахованих позивачем суми інфляційних нарахувань та 3% річних, посилаючись на допущені позивачем помилки в розрахунках.

Вказана правова позиція обґрунтована неправомірним застосуванням інфляційної складової за лютий місяць до суми боргу, яка не існувала повний місяць (адже сума боргу була повністю погашена відповідачем 27.02.2015), та була застосована до розрахунку інфляційної складової за січень місяць вказаним рішенням суду. Таким чином, на думку відповідача, заявлені вимоги позивача про стягнення інфляційних нарахувань є безпідставними.

З приводу заявлених до стягнення 3% річних відповідач зазначає про помилковість алгоритму розрахунку, неправомірність нарахування 3% річних на дні, включаючи дати здійснених відповідачем проплат, а також останній день погашення боргу 27.02.2015, що суперечить приписам постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань. З наведеного контррозрахунку відповідача обґрунтованою до стягнення сумою є лише 4756 грн 28 коп. 3% річних.

В судове засідання 02.02.2016 прибув повноважний представник лише позивача, який підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити їх повністю. Вимоги ухвали суду позивач не виконав, перевірку розрахунку у відповідності до приписів постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань не провів, копію розрахунку, долученого до позовної заяви, що була предметом дослідження під час вирішення справи №913/176/15, суду не надав.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, однак, через відділ документального забезпечення суду на виконання вимог ухвали господарського суду Луганської області від 18.01.2016 подав заяву №06-05-37 від 20.01.2016 про долучення до матеріалів справи додаткових документів (копії розрахунку у справі №913/176/15) та заяви №06-05-41 від 21.01.2016 про розгляд справи без участі повноважного представника відповідача у разі його не прибуття в судове засідання.

З огляду на неявку представника відповідача в судове засідання та подання ним клопотання про розгляд справи за без його участі, господарський суд враховує, що за змістом п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Враховуючи те, що норми ст.38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання обома сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому, за висновком суду, клопотання відповідача про розгляд справи без участі його представника можливо задовольнити та здійснити розгляд справи за наявними у справі матеріалами за відсутності представника відповідача, явка якого в судове засідання не визнавалася судом обовязковою.

У судовому засіданні 02.02.2016 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Луганської області від 22.06.2015 у справі №913/176/15 у звязку з невиконанням відповідачем умов договору поставки природного газу № 1358/14-ТЕ-20 від 17.12.2013, з останнього присуджено до стягнення заборгованість за договором поставки за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 в розмірі 5 474 410 грн. 72 коп., 3% річних в розмірі 625 606 грн. 65 коп., інфляційні витрати в розмірі 5 545 179 грн. 43 коп. (нараховані за зобовязаннями січня - грудня 2014 року).

На теперішній час вищевказане рішення є чинним та набрало законної сили.

Вищевказане судове рішення підтверджує факт поставки відповідачу природного газу в заявлених обсягах за договором поставки природного газу № 1358/14-ТЕ-20 від 17.12.2013 та здійснені часткові проплати за зобовязаннями січня - грудня 2014 року, наявність боргу відповідача перед позивачем у звязку з невиконанням грошового зобовязання за договором і згідно ст.35 Господарського процесуального кодексу України має преюдиційне значення для вирішення даного спору, в якому беруть участь ті ж самі сторони.

Таким чином, факт постачання Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз Українивідповідачу природного газу за вказаним договором не потребує повторного доведення, зокрема, і не потребує повторного доведення факт прострочення виконання зобовязання відповідачем за даним договором.

Отже, під час розгляду спору у справі №913/176/15 господарським судом встановлено, що 17.12.2013 між позивачем та відповідачем укладений договір №1358/14-ТЕ-20 про купівлю-продаж природного газу, згідно п. 1.1 якого Продавець (позивач) зобовязується передати у власність Покупцеві (відповідач) у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору; п.1.2 - газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності) (а.с. 11-13, 20-23).

До вказаного договору між сторонами також було укладено ряд додаткових угод від 21.01.2014, від 30.04.2014, від 01.10.2014, якими визначалася вартість поставленого газу, для яких потреб буде використовуватися покупцем газ, та порядок використання коштів, що надходять від покупця (а.с.14-15).

Господарським судом також було встановлено, що позивач за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року належним чином виконав умови договору, поставив відповідачеві природний газ у заявленому обсязі, що підтверджується підписаними між сторонами актами приймання-передачі природного газу (а.с.16-19).

Зокрема, за грудень 2014 року позивачем було поставлено 7768,525 тис.куб.м. на суму 10170552,93 грн, що також підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2014 (а.с.19).

З огляду на те, що відповідачем за зобовязаннями грудня 2014 року з позивачем проведено розрахунок лише частково та була допущена прострочка виконання грошового зобовязання, за рішенням господарського суду Луганської області від 22.06.2015 у справі №913/176/15 (окрім заборгованості за зобовязаннями січня-листопада 2014 року, зокрема за зобовязаннями грудня 2014 року) були стягнуті також : сума основного боргу 5474410 грн 72 коп., нараховані за період з 15.01.2015 по 11.02.2015 (включно) в звязку із допущеним простроченням 3% річних в сумі 16304 грн 70 коп. (а.с. 22, 25, 71), та інфляційні в сумі 312165 грн 01 коп., які були розраховані із застосуванням інфляційної складової саме лютого, а не січня 2015 року (а.с.23).

Як вбачається, спір між сторонами у даній справі виник з приводу продовження нарахування позивачем компенсаційних платежів на підставі ст.625 Цивільного кодексу України у звязку з допущеним відповідачем простроченням за зобовязаннями грудня 2014 року та погашенням відповідачем суми основного боргу, а саме: проведенням остаточного розрахунку лише 27.02.2015.

Зокрема, позивач просить стягнути з відповідача за зобовязаннями грудня 2014 року донараховані інфляційні втрати в сумі 285 437 грн 83 коп. (застосувавши інфляційну складову лютого 2015 року до суми боргу 5385619,34 грн) та 3% річних в сумі 5 201 грн 12 коп. (за період з 12.02.2015 по 27.02.2015 включно) (а.с. 5-6, 25-26).

Надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обовязковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

За приписами п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, п.2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобовязання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обовязки, в тому числі встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України.

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Під час розгляду спору господарським судом встановлено, що розрахунок за поставлений природний газ в грудні 2014 року остаточно відбувся між сторонами 27.02.2015, а в період з 12.02.2015 по 27.02.2015 відповідачем також здійснювалися неодноразові часткові проплати з метою погашення заборгованості. Зазначене підтверджується наданими поясненнями в судових засіданнях представників обох сторін та даними долучених сторонами до матеріалів справи розрахунку заборгованості (а.с.24-26), бухгалтерською довідкою про сформоване сальдо (а.с.27), бухгалтерською довідкою про операції по підприємству (а.с.28-29), відзиву на позовну заяву (а.с.46-47), бухгалтерською довідкою відповідача (а.с.54-55).

Долучені відповідачем копії договору №683/30 про організацію взаєморозрахунків від 08.10.2014 та платіжного доручення на підтвердження проведених проплат до уваги судом не приймаються оскільки встановлені цим договором права та обовязки сторін не стосуються предмету спору у даній справі виконання зобовязань грудня 2014 року, та не впливають на спірні правовідносини сторін.

Згідно п.8 вказаного договору було встановлено погашення заборгованості в сумі 34533772 грн за спожитий природний газ згідно договору № 1358/14-ТЕ-20 від 17.12.2013, однак за інший період, за зобовязаннями січня квітня 2014 року (а.с.48-50).

Отже, з огляду на те, що відповідачем було допущене прострочення в оплаті та остаточний розрахунок проведено лише 27.02.2015, позивач просить стягнути з відповідача за зобовязаннями грудня 2014 року 3% річних в сумі 5 201 грн 12 коп. (донараховані за період з 12.02.2015 по 27.02.2015 включно) (а.с. 5-6, 25-26).

Перевіривши правильність розрахунку 3% річних, суд відмічає наявність помилок в алгоритмі розрахунку позивача (включення днів здійснених відповідачем проплат в період прострочення, й зокрема, неправомірне включення в період прострочки 27.02.2015 - дня остаточного погашення боргу).

Суд звертає увагу на положення п.1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», в якому було розяснено, що моментом виконання грошового зобовязання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі йому готівкою.

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п.1.9. вказаної постанови).

Зважаючи на викладене, сума заборгованості зменшується у день її часткової плати, і нарахування 3% річних на неї не проводиться.

Відповідна правова позиція викладена також в постановах Вищого господарського суду України від 16.09.2014 у справі №904/2096/14, від 02.07.2014 у справі №910/21901/13.

Враховуючи зазначене, суд перевіривши правильність розрахунку позивача з урахуванням здійснених відповідачем проплат, приходить до висновку про те, що позивачем неправомірно нараховано 3% річних по 27.02.2015 включно день фактичної сплати боргу.

У відповідності до проведеного судом перерахунку за допомогою інформаціно-правової програми «Законодавство» з відповідача підлягають стягненню 3% річних в сумі 4756 грн 28 коп. (15 днів, за період прострочення з 12.02.2015 по 26.02.2015 включно, без врахування дня фактичної оплати боргу).

З приводу заявлених до стягнення інфляційних втрат в сумі 285 437 грн 83 коп., донарахованих за зобовязаннями грудня 2014 року, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, за рішенням господарського суду Луганської області від 22.06.2015 у справі №913/176/15 (окрім заборгованості за зобовязаннями січня-листопада 2014 року, зокрема за зобовязаннями грудня 2014 року) були стягнуті інфляційні в сумі 312165 грн 01 коп., які були розраховані із застосуванням інфляційної складової саме лютого, а не січня 2015 року, як помилково було вказано в розрахунку позивачем.

Звертаючись із позовом у даній справі, позивачем заявляються до стягнення інфляційні, помилково розраховані на суму боргу 5385619,34 грн, яка зокрема, не існувала повний місяць та невірно визначена, без урахування сум здійснених відповідачем проплат, а також із безпідставним застосуванням інфляційної складової лютого 2015 року (яка вже була раніше застосована судом під час розгляду справи №913/176/15 для правильного визначення інфляційних за січень 2015 року).

За приписами п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17.12.2013, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої наказом Держкомстату від 23.12.2011 № 386, інфляція це зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Як зазначено у Методологічних положеннях щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунків індексів споживчих цін, затверджених Наказом Держстату України 01.07.2013 № 190 (зі змінами, затвердженими наказами Держстату від 28.11.2014 № 371 та від 05.11.2015 № 315) (далі Методологічні положення), індекс споживчих цін є показником, який характеризує рівень інфляції.

Згідно з абз.2 частини 1 статті 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

З наведеного можна зробити висновок, що індекс споживчих цін та індекс інфляції це тотожні поняття.

Відповідно до розділу 7 Методологічних положень, розрахунки індексу споживчих цін проводяться з місячною періодичністю.

Згідно зі статтею 3 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

З вищезазначеного вбачається, що законодавчо так само визначено звітним періодом встановлення індексу інфляції місяць.

Отже, правовий аналіз вищезазначеного надає можливість дійти висновку, про те, що найменший період визначенні індексу інфляції місяць, і обрахування знецінення боргу можливе лише тоді, коли таке знецінення відбувалось протягом місяця, а не іншої меншої кількості календарних днів.

Як встановлено судом вище, відповідачем протягом лютого 2015 року здійснювалися неодноразові проплати, остаточно погашення боргу відбулося 27.02.2015. На кінець місяця (28.02.2015) заборгованість за вказаною поставкою була повністю відповідачем погашена. За таких обставин, база для нарахування інфляційних втрат у лютому 2015 року відсутня. Відтак, позивачем помилково заявлені до стягнення інфляційні витрати в сумі 285 437 грн 83 коп.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних в сумі 4 756 грн 28 коп. В іншій частині позову слід відмовити.

Відповідно до приписів ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача в розмірі пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелектроцентраль про стягнення 290 638 грн 95 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелектроцентраль (Луганська область, м. Сєвєродонецьк, Сєвєродонецька ТЕЦ, 93403, ідентифікаційний код 00131050) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд.6, ідентифікаційний код 20077720) 3% річних у сумі 4 756 грн 28 коп.; а також судовий збір в сумі 71 грн 34 коп.

Видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.02.2016

Суддя О.В. Драгнєвіч