КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2016 р. Справа№ 910/28906/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Волобоєва С. В. - представник за довіреністю № 3736/18 від 16.12.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2015

у справі № 910/28906/15 (суддя Отрош І. М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

про стягнення 14 752,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування в сумі 14 752,24 грн., яке становить різницю між сумою, виплаченою позивачем як страховою організацією в зв'язку з пошкодженням автомобіля «Форд Фокус», державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ТОВ «Юнілівер Україна», внаслідок ДПТ, що сталася з вини гр. ОСОБА_4 - водія автомобіля «ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2, цивільно-правова відповідальність осіб, які на законних підставах керують вказаним автомобілем, застрахована у відповідача згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС № 9159166 (37 844,69 грн.), та сумою, яка відповідачем була виплачена позивачу внаслідок спірної ДТП.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2015, повний текст якого складений 07.12.2015, у справі № 910/28906/15 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено грошові кошти в сумі 6 137,47 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, виходячи з обставин справи та враховуючи умови полісу АС № 9159166, положення статей 12, 22, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статей 9, 27 Закону України «Про страхування» та статей 993, 1192 ЦК України, у відповідача в зв'язку із спірною ДТП виник обов'язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за спірним страховим випадком (50 000 грн.) та в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача в зв'язку з виплатою на підставі рахунку-фактури, виставленого особою, яка здійснила ремонт спірного аавтомобіля, страхового відшкодування (37 844,69 грн.). Але, виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, що встановлені суб'єктом оціночної діяльності у наданому позивачем Звіті № 665 від 22.10.2014, та за мінусом франшизи (0 грн.) сплаті підлягала 28 824,61 грн. Враховуючи, що до дати звернення позивача до суду з цим позовом відповідачем було виплачено 22 688,14 грн. страхового відшкодування, він має доплатити ще 6 137,47 грн. (28 824,61 - 22 688,14 = 6 137,47).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення про стягнення 14 752,24 грн. повністю і прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач послався на те, що рахунок-фактура № КРК2-0100 від 17.10.2014, виставлений Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, виходячи з якого позивачем визначено розмір збитків та, відповідно, суму страхового відшкодування (37 844,69 грн.), містить деталь (додатковий глушник вартістю 5 612,98 грн.) яка не була включена в Звіт № 665 від 22.10.2014, проте, на думку відповідача, експертиза є інструментом визначення реальної вартості відновлювального ремонту автомобіля і є пріоритетним доказом у порівнянні з рахунком-фактурою.

З огляду на вказані обставини, відповідач послався на те, що виплата страхового відшкодування на підставі рахунку-фактури без проведення експертизи можлива лише у випадках наявності згоди між страховиком та потерпілим стосовно розміру відшкодування, а розмір ПДВ був правомірно не включений до розрахунку страхового відшкодування.

Ухвалою від 12.01.2016 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Позивач в судове засідання представників не направ, про причини неявки представників у судове засідання суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

В судовому засіданні 03.02.2016 представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме: страхового акту № 1.102.14.0587 від 25.02.2015 та розрахунку розміру страхового відшкодування.

На запитання суду щодо причин неможливості подати вказані документи до суду першої інстанції представник відповідача повідомив, що причиною неподання вказаних доказів є неотримання відповідачем ухвали про порушення провадження у справі, що унеможливило участь представника відповідача у розгляді справи та, відповідно, подачу суду будь-яких доказів.

Порадившись на місці, колегія суддів вирішила долучити до матеріалів справи копії страхового акту № 1.102.14.0587 від 25.02.2015 та розрахунку розміру страхового відшкодування, але не враховувати їх як додаткові докази при вирішення спору по суті з підстав, які викладені нижче.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила наступне.

08.08.2014 позивач як Страховик та Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнілівер Україна» як Страхувальник уклали договір страхування № 250595817.14 (а.с. 10-12) (далі Договір), предметом якого, серед іншого, є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортними засобами згідно додатку до Договору.

У Додатку № 1 до Договору сторони погодили перелік застрахованих транспортних засобів, до якого включили і автомобіль «Форд Фокус», державний номерний знак НОМЕР_1 (далі Автомобіль) (п. 9 додатку).

В п. 5.1 Договору сторонами погоджено строк дії Договору - з 00:00 год. 09.08.2014 до 24:00 год. 08.08.2015.

08.10.2014 о 10 год. 00 хв. в м. Києві по пр. Перемоги, 36 сталась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення автомобілів) за участю Автомобіля під керуванням ОСОБА_8, автомобіля «Фольваген Пассат», державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_9 та автомобіля «ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 (далі Автомобіль 1), під керуванням ОСОБА_10 (в довідці № 9446955 про ДТП (а.с.11) помилково зазначено прізвище водія як «ОСОБА_10»).

В результаті ДТП пошкоджено застрахований позивачем Автомобіль.

За замовленням позивача, Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 15996/14 від 04.02.2014) проведено оцінку визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику Автомобіля внаслідок вказаної ДТП, та 22.10.2014 складено відповідний Звіт про оцінку автомобіля № 665 (далі Звіт) (а.с. 14-25), згідно з яким вартість відновлювального ремонту Автомобіля після пошкодження його у спірній ДТП складає 37 844,69 грн., а матеріальний збиток, завданий власникові Автомобіля становить 28 825,61 грн., при чому коефіцієнт фізичного зносу визначений в розмірі 0,3659.

Згідно зі складеним позивачем Страховим актом № 121653 від 17.11.2014 (а.с. 29), з урахуванням того, що франшиза за Договором щодо збитків, завданих ДТП, становить 0 грн., до виплати в якості страхового відшкодування призначено 37 440,38 грн.

Як слідує зі змісту вказаних страхового акту, вартість матеріального збитку, що підлягає виплаті за умовами Договору, визначена позивачем виходячи з даних, встановлених в рахунку-фактурі Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 № КРКК2-0100 від 17.10.2014 на суму 37 440,38 грн. (особи, яка здійснила ремонт Автомобіля) (а.с. 26).

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» (тут і далі в редакції чинній на дату спірної ДТП) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

В поданій позивачу Заяві на виплату страхового відшкодування від 17.11.2014 (а.с. 30) ТОВ «Юнілівер Україна» просить виплатити страхове відшкодування на рахунок СТО ТОВ ФОП ОСОБА_6

Згідно з наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 10978 від 01.12.2014 (а.с. 29 зворот), страхове відшкодування в сумі 37 440,38 грн. перераховане позивачем ФОП ОСОБА_6

З відмітки банку на вказаному платіжному дорученні слідує, що його банком проведено, а отже, страхове відшкодування позивачем виплачене в повному обсязі.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено Автомобіль, визнано ОСОБА_10, що підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.10.2014 у справі № 761/20312/14-п, провадження № 3/761/6239/2014 (а.с. 12, 12 зворот) та довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 9446955 (а.с. 11, 11 зворот).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З наявного в матеріалах справи з витягу з електронної бази Моторного (транспортного) страхового бюро України (а.с. 33) слідує, що станом на 08.10.2014 (дата спірної ДТП) цивільно-правова відповідальність щодо Автомобіля 1 була застрахована відповідачем (страхувальник ТОВ «Автобудтрек») за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС № 91559166 (далі Поліс).

Зазначений факт відповідачем не заперечується.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

За правилами ст. 22 Закону, обов'язок відшкодувати шкоду при настанні страхового випадку покладено на страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність особи, винної у настанні такого випадку.

Згідно ч. 4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно, вказані особи мають законне право на звернення до страховика з відповідними вимогами.

Стаття 1 Закону встановлює, що володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Враховуючи, що матеріли справи не містять доказів того, що ОСОБА_10 неправомірно володів Автомобілем 1 під час скоєння спірної ДТП, її володіння забезпеченим транспортним засобом (Автомобіль 1) під час спірної ДТП вважається правомірним.

Отже, в даному випадку саме відповідач як страховик цивільно-правової відповідальності осіб, які правомірно володіють Автомобілем 1, тобто і ОСОБА_10 (особи, яка визнана винною у спірній ДТП), має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок спірної ДТП, а позивач як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок спірної ДТП, набув право вимоги, яке ця особа, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання спірного страхового відшкодування позивач звернувся до відповідача з претензією № 605 від 10.02.2015 (а.с 32), в якій, з посиланням на обставини спірної ДТП, просив сплати 37 440,38 грн. за вказаними позивачем реквізитами. На доказ направлення вказаної претензії до матеріалів справи долучено належним чином засвідчену копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 081 з відміткою про отримання відповідачем 13.02.2014 (а.с. 32 зворот).

За наслідками розгляду відповідачем вказаної заяви, він сплатив позивачу 22 688,14 грн., що сторонами не заперечується та підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з банківського рахунку позивача (а.с. 60-63).

Проте позивач, з огляду на правило абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону, згідно з яким сума спірного страхового відшкодування має бути зменшена на суму франшизи, та зміст витягу з Полісу, з якого слідує, що ліміт відповідальності відповідача як страховика за шкоду, завдану майну, становить 50 000 грн., франшиза - 0 грн., вважає, що він має право на стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування в сумі 37 440,38 грн. (37 440,38-0).

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення різниці між сумою страхового відшкодування, виплаченою ним у зв'язку з пошкодженням Автомобіля, за мінусом встановленої Полісом франшизи (37 440,38 грн.) та сумою, яка була йому фактично сплачена відповідачем (22 688,14 грн.), а саме - 14 752,24 грн.

Суд першої інстанції позовні вимоги позивача задовольнив частково в сумі 6 137,47 грн., що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Як слідує з матеріалів справи, укладений позивачем із своїм Страхувальником (ТОВ «Юнілівер Україна») Договір за своєю правовою природою є договором добровільного страхування наземного транспорту, тобто правовідносини між вказаними особами регулюються Законом України «Про страхування» та, відповідно, не регулюються Законом.

Водночас укладений відповідачем із своїм Страхувальником (ТОВ «Автобудтрек») Поліс за своєю правовою природою є договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, правовідносини сторін якого не є тотожними правовідносинам сторін за договором добровільного страхування наземного транспорту.

Пунктом 2.1 ст. 2 Закону передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Вказана норма кореспондується з ч. 2 ст. 999 ЦК України, якою встановлено, що до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з відшкодуванням шкоди за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, норми Закону є спеціальними, а Закон, відповідно, є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Таким чином, відповідач як Страховик за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до приписів Закону має обов'язок в межах своєї відповідальності відшкодувати завдану його Страхувальником шкоду, обраховану відповідно до приписів Закону, тобто з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством), за мінусом франшизи. Покладення на відповідача обв'язку сплатити збитки в сумі більшій, ніж визначена Законом, не ґрунтується на приписах чинного законодавства.

Вказана позиція не суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 15.04.2015 у справі № 3-50гс15 (справа № 910/7163/14 за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Омега» до ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія», третя особа ОСОБА_13 про стягнення страхового відшкодування у розмірі 20 560,19 грн.), на яку посилається апелянт, згідно з якою Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування (позивача - примітка суду) визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки вказана позиція стосується визначення обсягу зобов'язання страховика за договором добровільного страхування, проте жодним чином не встановлює обсягу відповідальності страховика за полісом обов'язкового страхування перед третіми особами у випадку завдання шкоди цим третім особам.

Водночас колегія суддів зауважує позивачу на тому, що відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, враховуючи приписи Закону та положення ст. 1194 ЦК України, різницю між реальними збитками, на стягнення яких має право страховик згідно з Законом України «Про страхування», і вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, який відшкодовує страховик згідно з Законом, має відшкодувати особа, яка завдала збитків.

Про право страховика, який виплатив страхове відшкодування, заявляти вимоги не лише до страховика, який застрахував відповідальність особи, винної у скоєнні ДТП, а й до самої винної особи, йдеться у постанові Верховного суду України від 23.12.2015 №6-2587цс-15, де зазначено, що страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач за наслідками спірної ДТП має відшкодувати позивачу як особі, яка виплатила страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту та, відповідно, набула прав щодо стягнення виплаченої суми у повному обсязі, шкоду, обраховану відповідно до приписів Закону, тобто з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, за мінусом франшизи, в той час як стягнути решту виплаченого страхового відшкодування, тобто стягнути суму франшизи та суму зносу, розраховану у порядку, встановленому законодавством, позивач має право з особи, винної у спірній ДТП.

Як було встановлено вище, у виконаному на замовлення позивача Звіті встановлено, що матеріальний збиток, завданий власникові Автомобіля, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу внаслідок його пошкодження у ДТП становить 28 825,61 грн.

Дослідивши вказаний висновок, колегія суддів погоджується з ним і вважає доведеним, що вартість матеріального збитку, завданого власнику Автомобіля у спірній ДТП, становить саме 28 825,61 грн.

З урахуванням зазначених обставин та того, що франшиза згідно з Договором становить 0 грн., а згідно з Полісом - 0 грн., позивач має право на стягнення з відповідача відшкодування в сумі 28 825,61 грн.

Враховуючи, що в рахунок виплати спірного страхового відшкодування відповідач до звернення позивача до суду з цим позовом перерахував відповідачу 22 688,14 грн., позивач має право на стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 6 137,47 грн. (28 824,61 - 22 688,14).

Посилання відповідача на те, що розмір страхового відшкодування, що підлягає сплати ним позивачу, має бути зменшений на суму ПДВ, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки зі змісту рахунку-фактури Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 № КРКК2-0100 від 17.10.2014 (особи, яка здійснила ремонт Автомобіля) слідує, що вказан особа є платником ПДВ.

В листі Верховного суду України від 19.07.2011 «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» зазначено, що нерідко до виплати заявляється сума ремонту автомобіля з урахуванням податку на додану вартість (далі - ПДВ). Зазначена сума, виходячи з умов договорів, укладених на підставі чинного законодавства та правил, розроблених кожною страховою компанією, виплачується останньою або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з'ясувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи зареєстрований надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ.

В листі Державної податкової інспекції України від 21.08.2009 № 10143/5/16-1516 вказано, що у разі якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об'єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок суми виплати на таке придбання здійснюється без урахування сум податку на додану вартість, оскільки особа, не зареєстрована платником податку на додану вартість, не має права нараховувати і виділяти окремим рядком суму податку на додану вартість.

Отже, у випадку проведення ремонту пошкодженого автомобіля особою, яка зареєстрована як платник ПДВ, сума страхового відшкодування має бути виплачена з урахуванням ПДВ, а у випадку виконання таких робіт особою, яка не зареєстрована як платник ПДВ, - без урахування ПДВ.

Враховуючи, що Фізична особа-підприємєць ОСОБА_6 є платником ПДВ, страхове відшкодування, на стягнення якого має право позивач, має бути виплачено з врахуванням суми ПДВ.

Відповідно до вимог статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (ч.2).

Позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимим доказами не спростував.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно і обґрунтовано частково, в сумі 6 137,47 грн., задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування

Щодо доданих відповідачем до клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме страхового акту № 1.102.14.0587 від 25.02.2015 та розрахунку розміру страхового відшкодування слід зазначити таке.

Як з'ясувалось з пояснень представника відповідача в судовому засіданні 03.02.2016, у апеляційній скарзі апелянт посилається на відомості складеного ним розрахунку розміру страхового відшкодування по спірній ДТП, але до апеляційної скарги такого розрахунку відповідачем додано не було.

Враховуючи, що апелянт додав цей документальний доказ в судовому засіданні 03.02.2016, на дату прийняття спірного рішення зазначеного документального доказу суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Частиною 1 ст. 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього

Частинами 3, 4 п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

На підтвердження того, що додаткові докази не могли бути надані суду першої інстанції, відповідач послався на те, що ним не було отримано ухвалу про порушення провадження у справі, що унеможливило участь представника відповідача у розгляді справи та, відповідно, подачу суду будь-яких доказів.

При дослідженні матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ухвали про порушення провадження у справі від 16.11.2015, якою розгляд справи призначений на 01.12.2015, судом першої інстанції сторонам направлено 20.11.2015, а відповідачем отримано 23.11.2015, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 958 (а.с. 4). Вказані обставини спростовують посилання відповідача на неотримання ухвали про порушення провадження у справі від 16.11.2015.

Відповідач не наводить жодних інших обґрунтувань щодо неможливості подання додаткових доказів до суду першої інстанції, а відтак, посилання відповідача на неможливість подачі до суду першої інстанції страхового акту № 1.102.14.0587 від 25.02.2015 та розрахунку розміру страхового відшкодування до уваги колегією суддів не приймаються як такі, що спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, додані відповідачем до клопотання страховий акт № 1.102.14.0587 від 25.02.2015 та розрахунок розміру страхового відшкодування при розгляді апеляційної скарги як додаткові докази колегією суддів не приймається.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 у справі № 910/28906/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування».

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 у справі № 910/28906/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 у справі № 910/28906/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/28906/15.

Повний текст постанови складено: 08.02.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій