ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ України

3 лютого 2016 року м. Київ

Судова палата у господарських справах і Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Шицького І.Б.,Лященко Н.П.,
суддів:Барбари В.П.,Охрімчук Л.І.,
Берднік І.С.,Романюка Я.М.,
Гуменюка В.І.,Сеніна Ю.Л.,
Жайворонок Т.Є.,Сімоненко В.М.,
Колесника П.І.,Яреми А.Г., -
розглянувши за участю представника:

публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» -

Грищенка Д.С.

заяву приватного підприємства «Сандра - Ч» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 15.09.2015 р. у справі № 925/639/13 за позовом приватного підприємства «Сандра-Ч» до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа на стороні позивача - фізична особа-підприємець ОСОБА_15, про припинення дії договору іпотеки,

в с т а н о в и л и :

Приватне підприємство «Сандра-Ч» (далі - ПП «Сандра-Ч») звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі -

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») в особі Черкаської обласної дирекції про визнання припиненим договору іпотеки від 05.06.2008 р.

№ 010/02-44/757-08і.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05.06.2008 р. між ПП «Сандра-Ч» і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки

№ 010/02-44/757-08і у забезпечення виконання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_15 кредитного договору від 03.06.2008 р.

№ 010/02-44/757-08, за яким ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було передано в іпотеку нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1.

У процесі виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 24.10.2011 р. у справі № 08/5026/186/2011 про звернення стягнення на предмет іпотеки двічі проведено прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки, які не відбулися. Виконавча служба звернулася до банку із пропозицією залишити за собою предмет іпотеки, однак відповідач відмовився отримати предмет іпотеки в рахунок погашення боргу.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати припиненим договір іпотеки на підставі ч. 3 ст. 49 Закону України від 05.06.2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_321/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 09.02.2015 р. задоволено позов ПП «Сандра-Ч» і визнано припиненим договір іпотеки від 05.06.2008 р. № 010/02-44/757-08і, предметом якого є двоповерхова нежитлова будівля з підвалом загальною площею 1 052,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ПП «Сандра-Ч».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 р., залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.09.2015 р., рішення господарського суду Черкаської області від 09.02.2015 р. у справі № 925/639/13 скасовано, прийнято нове рішення, яким повністю відмовлено у задоволенні позовних вимог.

17.11.2015 р. до Верховного Суду України звернулося ПП «Сандра - Ч» із заявою про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 15.09.2015 р. у справі № 925/639/13, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме ст. 49 Закону України «Про іпотеку».

У заяві ПП «Сандра-Ч» просило скасувати зазначену постанову Вищого господарського суду України від 15.09.2015 р., а справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду України від 04.12.2015 р. справу

№ 925/639/13 допущено до провадження Верховного Суду України та відкрито провадження щодо перегляду постанови Вищого господарського суду України від 15.09.2015 р. у цій справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», дослідивши викладені у заяві доводи,

Судова палата у господарських справах і Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважають, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 03.06.2008 р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_15 (далі - позичальник) було укладено кредитний договір № 010/02-44/757-08 (далі - кредитний договір), відповідно до якого ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» відкрив позичальнику відновлювальну (револьверну) кредитну лінію у сумі 250 000 дол. США (ліміт кредитування) для поповнення обігових коштів, який повинен бути повернутий позичальником у строк до 02.06.2018 р. включно зі сплатою 15 % річних.

Із метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і

ПП «Сандра-Ч» укладено договір іпотеки від 05.06.2008 р.

№ 010/02-44/757-08і, згідно з яким предметом іпотеки визначено нерухоме майно - двоповерхову нежитлову будівлю з підвалом загальною площею

1 052,3 кв. м та господарськими спорудами, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить позивачеві на праві власності згідно зі свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1, виданим 03.01.2008 р. виконавчим комітетом Смілянської міської ради, заставною вартістю 2 764 167,00 грн.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 26.07.2011 р. у справі № 08/5026/186/2011 задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», стягнуто з ПП «Сандра-Ч» на користь Черкаської обласної дирекції

АТ «Райффайзен Банк Аваль» 1 163 009,55 грн заборгованості за кредитом і звернено стягнення на предмет іпотеки - двоповерхову нежитлову будівлю з підвалом загальною площею 1 052,3 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

28.11.2011 р. державним виконавцем Смілянського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 30123247 з виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 24.10.2011 р. у справі № 08/5026/186/2011.

Згідно з висновком про вартість об'єкта майна від 05.04.2012 р., наданим оцінювачем - приватним підприємцем ОСОБА_16, яка діяла відповідно до кваліфікаційного свідоцтва оцінювача від 05.09.2001 р.

МФ № 1066, іпотечне майно оцінено на суму 1 222 900,00 грн.

Листом від 30.05.2012 р. № 30/148/12 Черкаська філія

ТОВ «Укрспецторг Групп» повідомила про те, що призначені на

15.06.2012 р. прилюдні торги з реалізації належного боржникові

ПП «Сандра-Ч» предмета іпотеки, а саме двоповерхової нежитлової будівлі з підвалом загальною площею 1 052,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, не відбулися.

Листом від 27.06.2012 р. № 30/200/12 Черкаська філія

ТОВ «Укрспецторг Групп» повідомила, що повторні прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки призначено на 13.07.2012 р.

Смілянським міськрайонним управлінням юстиції листом від

10.08.2012 р. № 6502 повідомлено банк, що повторні прилюдні торги з реалізації двоповерхової нежитлової будівлі з підвалом загальною площею

1 052,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, призначені на 13.07.2012 р., також не відбулися, і запропоновано терміново повідомити відділ ДВС про прийняте рішення по стосовно зазначеного нереалізованого майна.

Листом від 19.09.2012 р. № С24-120-1/3836 банк повідомив, що не має наміру брати на баланс або отримати в рахунок погашення боргу предмет іпотеки - двоповерхову нежитлову будівлю з підвалом загальною площею

1 052,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яку не вдалося реалізувати у виконавчому провадженні.

26.10.2012 р. державним виконавцем Смілянського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про повернення виконавчого документа з тих підстав, що стягувач на пропозицію державного виконавця відмовився залишити за собою нереалізоване на повторних прилюдних торгах майно боржника ПП «Сандра-Ч» у рахунок погашення боргу за виданим Господарським судом Черкаської області наказом

від 24.10.2011 р. № 08/5026/186/2011.

У 2013 р. позивач звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом про визнання договору іпотеки від 05.06.2008 р.

№ 010/02-44/757-08і припиненим із тих підстав, що повторні прилюдні торги оголошено такими, що не відбулися, і відповідач не прийняв іпотечне майно у власність.

Господарський суд першої інстанції позов задовольнив, вважаючи, що оскільки кредитний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22.09.2011 р. № 3795-VI <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_09_22/pravo1/T113795.html?pravo=1>, то підлягає застосуванню попередня редакція ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_321/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, згідно з якою у випадку, якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 цієї статті, за результатами других прилюдних торгів, іпотека може бути припиненою за рішенням суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, зазначив, що в силу іпотеки право іпотекодержателя одержати задоволення за рахунок заставленого майна виникає не з моменту укладення ним договорів кредиту та іпотеки, а у разі порушення боржником своїх зобов'язань, і дійшов висновку про необхідність застосування положень ч. 2 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону

від 22.09.2011 р. № 3795-VI <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_09_22/pravo1/T113795.html?pravo=1>.

На обґрунтування невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права заявником надано копії постанов Верховного Суду України від 23.09.2014 р. у справі № 3-113гс14, від 07.10.2015 р. у справі № 6-222цс15 та копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2014 р. у справі № 6-4358св14.

Відповідно до ст. 11114 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України) Верховний Суд України переглядає рішення господарських судів виключно на підставі і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11116 ГПК України заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах чи невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Надана заявником для порівняння постанова Верховного Суду України від 23.09.2014 р. у справі № 6-113гс14 цим критеріям не відповідає.

Попри те, що у цій справі вирішувалося питання дії у часі норм ст. 49 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_321/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, її прийнято у справі про оскарження дій Державної виконавчої служби щодо повторної переоцінки майна, яке підлягало примусовій реалізації з прилюдних торгів у розпочатому

01.08.2011 р. виконавчому провадженні. Підстав припинення іпотеки і застосування ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_321/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> суд не розглядав.

За змістом позовних вимог, предметом позову та змістом обов'язків відповідача справа № 6-113гс14 відрізняється від справи за позовом іпотекодавця до іпотекодержателя про визнання іпотеки припиненою. Висновки Верховного Суду України у справі № 6-113гс14 стосуються встановлених судами на підставі фактичних обставин справи прав і обов'язків сторін, які виникли до набрання чинності Законом від

22.09.2011 р. № 3795-VI, а тому не можуть поширюватися на спори з іншим фактичним і юридичним складом відносин.

Відповідно, немає підстав вважати, що рішення суду касаційної інстанції від 15.09.2015 р. не відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України від 23.09.2014 р. висновку про необхідність застосування норм матеріального права, які були чинними на час виникнення прав і обов'язків сторін у справі.

Водночас надані для порівняння постанова Верховного Суду України від 07.10.2015 р. у справі № 6-222цс15 та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2014 р.

№ 6-4358св14, які прийнято у справах за позовом іпотекодавця до іпотекодержателя про визнання іпотеки припиненою на підставі норм ст. 49 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_321/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, підтверджують факт неоднакового застосування норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Так, у постанові Верховного Суду України від 07.10.2015 р. і ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2014 р., на відміну від постанови Вищого господарського суду України у цій справі від 15.09.2015 р., викладено висновок про можливість припинення іпотеки на підставі положень ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_321/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> у випадку, якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 цієї статті, за результатами других прилюдних торгів. Суди застосували редакцію закону, яка діяла до 16.10.2011 р.

У постанові від 15.09.2015 р. Вищий господарський суд України дійшов висновку, що підлягає застосуванню редакція ч. 3 ст. 49 Закону України

«Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_321/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, яка набрала чинності з 16.10.2011 р. і передбачає можливість припинення іпотеки за результатами третіх прилюдних торгів, якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 цієї статті.

Таким чином, предметом перегляду в зазначеній справі є застосування ст. 49 Закону України «Про іпотеку» та дія її норми у часі.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції норм матеріального права та відповідність їх рішень висновкам Верховного Суду України, викладеним постанові від 07.10.2015 р. у справі № 6-222цс15, Судова палата у господарських справах і Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходять із такого.

За змістом ч. 2 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у редакції до внесення змін Законом № 3795-VI якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 цієї статті, за результатами перших прилюдних торгів призначається проведення на тих же умовах других прилюдних торгів, які мають відбутися протягом одного місяця з дня проведення перших прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на других прилюдних торгах може бути зменшеною не більше ніж на 25 відсотків.

Згідно з ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у редакції до внесення змін якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 цієї статті, за результатами других прилюдних торгів, іпотека може бути припиненою за рішенням суду.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011 р. № 3795-VI ч. 2 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» доповнено реченням такого змісту: «Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 цієї статті, за результатами других прилюдних торгів призначається проведення у тому самому порядку третіх прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах може бути зменшена не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна».

За змістом ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у новій редакції якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 цієї статті, за результатами третіх прилюдних торгів, іпотека може бути припиненою за рішенням суду.

Прикінцевими положеннями Закону України від 22.09.2011 р. № 3795-VI передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1), а п. 2 встановлено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Закон № 3795-VI набрав чинності 16.10.2011 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у силу іпотеки право іпотекодержателя одержати задоволення за рахунок заставленого майна виникає не з моменту укладення ним договорів кредиту чи іпотеки, а у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) своїх зобов'язань у майбутньому.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки визначено у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку» та у ст. 589 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) здійснюється на підставі рішення суду, якщо інше не встановлено договором або законом

(ч. 1 ст. 590 ЦК України, ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

У справі, яка переглядається, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено на підставі рішення Господарського суду Черкаської області від 26.07.2011 р., а виконавче провадження відкрито 28.11.2011 р. за наказом суду від 24.10.2011 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», та з дотриманням вимог цього Закону.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусова реалізація заставленого майна як стадія виконавчого провадження є сукупністю дій і правовідносин (урегульованих законами України: «Про виконавче провадження»; «Про іпотеку»; ЦК України та іншими нормативно-правовими актами), що в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусове виконання судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до Закону.

Отже, правовідносини з примусової реалізації заставленого майна повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення таких дій, зокрема на час проведення прилюдних торгів.

У справі, за результатами розгляду якої Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ прийнято ухвалу від 23.04.2014 р. № 6-4358св14, а Верховним Судом України - постанову від 07.10.2015 р. № 6-222цс15, фактичні обставини полягали у тому, що повторні прилюдні торги з реалізації іпотечного майна оголошено такими, що не відбулися, а банк відмовився придбати предмет іпотеки шляхом заліку своїх забезпечених вимог у 2010 р.

Юридичні факти, тобто прилюдні торги і зумовлені їх результатами права та обов'язки сторін, які мали істотне значення для вирішення судом питання про можливість припинення іпотеки на підставі ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку», настали під час дії попередньої редакції названої норми, за якою іпотека могла бути припиненою за наслідками других торгів.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що виконавче провадження відкрито 28.11.2011 р., перші торги проводилися 30 травня, а другі - 13.07.2012 р., і банк відмовився прийняти у власність нереалізований з других торгів предмет іпотеки. Суд касаційної інстанції виходив із того, що на цей час була чинною нова редакція ст. 49 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою за наявності інших законних умов іпотека могла бути припиненою тільки за наслідками третіх прилюдних торгів, які у спірному випадку не проводилися.

Як установлено судами, правовідносини з примусової реалізації заставленого майна на підставі наказу господарського суду Черкаської області від 24.10.2011 р. виникли з 28.11.2011 р. - з моменту відкриття виконавчого провадження та продовжувалися, породжуючи виникнення прав і обов'язків сторін, протягом 2012 р., тобто після 16.10.2011 р., коли набрав чинності Закон № 3795-VI.

З огляду на те, що підставою виникнення спірних правовідносин між сторонами у справі є безпосередньо не кредитний договір, а настання певних подій, передбачених договором іпотеки - невиконання забезпечених зобов'язань, наслідком чого було звернення стягнення на предмет іпотеки і його примусове здійснення шляхом проведення прилюдних торгів, слід дійти висновку, що на ці правовідносини як такі, що виникли після 16.10.2011 р., поширюється дія Закону № 3795-VI.

Посилання заявника на те, що під час вирішення спору суди з урахуванням змісту п. 2 Прикінцевих положень Закону № 3795-VI повинні були керуватися нормами попереднього закону при визначенні правових наслідків всіх юридичних фактів, які виникають при розвитку у часі правовідносин сторін за кредитним договором від 03.06.2008 р. і укладеним на забезпечення його виконання іпотечним договором від 05.06.2008 р., не можна вважати обґрунтованими.

Статтею 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Пункт 2 зазначених Прикінцевих положень, яким встановлено, що дія Закону № 3795-VI не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, не містить положень, які би вносили зміни до встановлених ст. 5 ЦК України правил про дію актів цивільного законодавства у часі.

Факт виникнення цивільних відносин на підставі кредитного договору і пов'язаного з ним договору іпотеки не обмежує, а навпаки, передбачає їх розвиток у часі на основі того, щоб у силу юридичних фактів, визначених договорами і законодавством, виникали нові права та обов'язки учасників.

Юридична можливість іпотекодавця як суб'єктивне цивільне право звернутися до суду з вимогою про визнання іпотеки припиненою на підставі ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у процесі розвитку встановлених договором іпотеки відносин послідовно залежить у виникненні від реалізації іпотекодержателем права придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна.

Це право іпотекодержателя безпосередньо обумовлено настанням події оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, і десятиденним строком його здійснення, до закінчення якого в іпотекодавця не виникає підстав вимагати припинення іпотеки, а у суду - можливості припинити іпотеку.

Відповідно до положень ст. 5 ЦК України оцінка такої події як юридичного факту і встановлення правових наслідків визначається змістом норми цивільного законодавства, яка є чи була чинною на момент її настання.

На момент оголошення других прилюдних торгів такими, що не відбулися, була чинною норма, яка не передбачала можливості припинення іпотеки у цьому випадку.

Із такого розуміння положень ст. 49 Закону України «Про іпотеку» та

п. 2 Прикінцевих положень Закону № 3795-VI виходив суд касаційної інстанції у справі, яка розглядається.

Встановивши, що дії з реалізації заставленого майна та оспорювані заявником прилюдні торги відбулися після набрання 16.10.2011 р. чинності Законом № 3795-VI, суди апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка розглядається, правильно застосували положення ч. 2 та ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону № 3795-VI і дійшли законного висновку про відсутність підстав для припинення іпотеки за наслідками оголошення такими, що не відбулися, других прилюдних торгів з примусової реалізації предмета іпотеки.

Оскільки рішення суду касаційної інстанції є законним, то відповідно до ст. 11126 ГПК України у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11114 , 11123 , 11124 , 11126 , 11128 ГПК України,

Судова палата у господарських справах і Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л и:

Відмовити у задоволенні заяви приватного підприємства «Сандра-Ч» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 15.09.2015 р. у справі № 925/639/13.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої п. 4 ст. 11116 ГПК України.

Головуючий І.Б. Шицький
Судді:В.П. Барбара І.С. Берднік
В.І. Гуменюк
Т.Є. Жайворонок
П.І. Колесник
Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук
Я.М. Романюк Ю.Л. Сенін В.М. Сімоненко А.Г. Ярема

Правова позиція

Встановивши, що дії з реалізації заставленого майна та оспорювані заявником прилюдні торги відбулися після набрання 16.10.2011 р. чинності Законом № 3795-VI, суди апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка розглядається, правильно застосували положення ч. 2 та ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону № 3795-VI і дійшли законного висновку про відсутність підстав для припинення іпотеки за наслідками оголошення такими, що не відбулися, других прилюдних торгів з примусової реалізації предмета іпотеки.

Суддя

Верховного Суду України І.Б. Шицький