РІШЕННЯ

04.02.2016Справа №910/32122/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/32122/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «НТП Континент», м. Київ,

до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», м. Київ,

про стягнення 1 022 015,86 грн.,

за участю представників:

позивача - Гольдарб Я.Ю. (довіреність від 11.01.2016 № б/н);

відповідача - Левченко Д.Ю. (довіреність від 01.02.2016 № 26).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НТП Континент» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - Підприємство): 301 417,10 грн. пені; 664 325,51 грн. втрат від інфляції; 72 340,11 грн. 3% річних, а всього 1 038 082,72 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2015 порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 28.01.2016.

25.01.2016 позивач подав суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача: 301 417,10 грн. пені; 648 258,65 грн. втрат від інфляції; 72 340,11 грн. 3% річних, а всього 1 022 015,86 грн.

26.01.2016 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог та просив суд застосувати наслідки сплив позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

У судовому засіданні 28.01.2016 було оголошено перерву до 04.02.2016 відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

02.02.2016 Товариство подало суду письмові пояснення, в яких заперечило проти доводів відповідача, викладених у відзиві від 26.01.2016.

У судовому засіданні 04.02.2016 представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача надав пояснення по суті спору; проти задоволення позовних вимог заперечував.

У судовому засіданні 04.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

15.11.2013 Підприємством (покупець) та Товариством (постачальник) було укладено поставки № 03-0/5028-13 (далі - Договір), за умовами якого:

- постачальник зобов'язався поставити покупцю 54 штуки трансформаторів, виробництва фірми Trench (Siemens AG), за номенклатурою, марками (типами), цінами, з технічними, якісними характеристиками, зазначеними у Специфікації, яка є Додатком № 1 до Договору, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити такі товари на умовах Договору. Кількість товарів взагалі та кількість кожної марки зокрема зазначена у Специфікації, яка є Додатком № 1 до Договору (пункт 1.1 Договору);

- ціна Договору визначена у Специфікації та становить 15 500 364 грн. (пункт 2.1 Договору);

- оплата(и) проводиться(яться) безготівковими розрахунками через банк шляхом перерахування покупцем грошових коштів з рахунка покупця та за його платіжним дорученням на рахунок постачальника (пункт 2.6 Договору);

- розрахунки за Договором здійснюються покупцем шляхом перерахування ним авансу з подальшими розрахунками (оплатою) після поставки товарів (партії товарів) та їх прийняття покупцем на підставі підписаних обома сторонами актів приймання-передачі товарів (пункт 2.7 Договору);

- авансовий платіж у розмірі тридцяти відсотків від ціни (суми) Договору, що становить 4 650 109,20 грн., в тому числі ПДВ - 775 018,20 грн., сплачується покупцем протягом 25 банківських днів з дати надання постачальником після підписання Договору оригіналу рахунка-фактури (пункт 2.8 Договору);

- подальша оплата здійснюється таким чином: оплата за товари, поставлені постачальником в межах суми авансового платежу та прийняті покупцем на підставі акту приймання-передачі товарів (партії товарів), покупцем не проводиться; після прийняття тоарів на всю суму авансового платежу покупець починає здійснювати оплату за товари, прийняті ним згідно з актом приймання-передачі товарів (партії товарів) понад суму авансового платежу; така оплата за поставлені товари здійснюється покупцем протягом 50 банківських днів з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товарів (партії товарі) та за наданим покупцем оригіналомр-фактури (пункт 2.9 Договору);

- поставка (передача) товарів здійснюється постачальником на умовах DDP (Міжнародні правила Інкотермс в редакції 2010 року) партіями, одержувачам товарів згідно з рознарядкою покупця; одержувачами товарів виступають відокремлені підрозділи покупця, які забезпечують приймання товарів та надають довіреність для прийняття-передачі товарів. Строк поставки (передачі) товарів визначається на підставі Графіку планових поставок товарів, який є Додатком № 2 до Договору (пункт 3.1 Договору);

- передачі покупцю (одержувачам) товарів, що відповідають умовам Договору, нормативним актам (по кількості, якості, включаючи тару, маркуванню, комплектності, з належними документами щодо товарів), засвідчуються підписами кожної із сторін (їх повноважних представників) в акті приймання-передачі товарів (партії товарів), який складається постачальником відповідно до вимог щодо складання первинних документів та передається покупцю (одержувачу) одночасно з передачею товарів (пункт 3.10 Договору);

- за порушення строків оплати покупець зобов'язується сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент нарахування пені, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (підпункт 5.2.3 пункту 5.2 Договору);

- Договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє по 22.12.2014, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 6.1 Договору).

Додатком № 1 до Договору сторони визначили специфікацію товарів, які мали бути поставлені на загальну суму 15 500 364, 00 грн. та Додатком № 2 до Договору встановили графік поставок - четвертий квартал 2013 року.

Додатковою угодою від 30.12.2013 № 1 сторони змінили графік поставок: квітень - травень 2014 року.

Договір підписано уповноваженими особами, а саме, від позивача - директором ОСОБА_3, який діяв на підставі статуту, та від відповідача - заступником директора - головним диспетчером ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від 29.01.2003 № 29, та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорено, не розірвано, не визнано недійсним.

Таким чином, Договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов'язковим для викокання сторонами.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, укладений сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач вказує, що на те, що відповідач неналежним чином виконував зобов'язання за Договором, а саме щодо строків оплати.

З огляду на прострочення оплати, Товариство нарахувало та просило суд стягнути з Підприємства: 301 417,10 грн. пені; 648 258,65 грн. втрат від інфляції та 72 340,11 грн. 3% річних.

Відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо стягнення пені, оскільки період нарахування пені визначено позивачем з 29.07.2014 по 26.10.2014, позовна давність спливла - 26.10.2015, а позовну заяву подано - 22.12.2015.

Статтею 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

У абзаці третьому підпункту 1.1 пункту 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) зазначено, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 Постанови № 10 зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Якщо відповідачів у справі два чи кілька, суд вправі відмовити в задоволенні позову за наявності згаданої заяви лише одного з них, оскільки позовну давність законом визначено саме для позивача у справі як строк, у межах якого він може звернутися до суду.

Пунктом 2.2 Постанови № 10 визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У провадженні господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/11535/15 за позовом Підприємства до Товариства про стягнення 606 257,23 грн.

Відповідно до частини третьої статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.01.2015 зі справи № 910/11535/15, залишеним без змін за результатами апеляційного (постанова Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2015) та касаційного (постанова Вищого господарського суду України від 26.11.2015) перегляду, у задоволенні позову відмовлено та встановлено таке:

- 27.11.2013 Підприємство перерахувало Товариству 4 650 109,20 грн. за трансформатори згідно з Договором на підставі платіжного доручення від 27.11.2013 № 329;

- в подальшому Товариство передало відокремленим підрозділам Підприємства відповідний товар, про що було складено такі акти прийому-передачі: від 15.05.2014 на суму 2 135 296,80 грн.; від 19.05.2014 на суму 1 067 648,40 грн.; від 19.05.2014 на суму 411 307,20 грн.; від 19.05.2014 на суму 746 769,60 грн.; від 20.05.2014 на суму 1 079 319,60 грн.; від 20.05.2014 на суму 1 061 816, 40 грн.; від 20.05.2014 на суму 1 061 816, 40 грн.; від 21.05.2014 на суму 822 614, 40 грн.; від 23.05.2014 на суму 411 307,20 грн.; від 23.05.2014 на суму 1 061 816,40 грн.; від 26.05.2014 на суму 248 923,20 грн.; від 26.05.2014 на суму 2 123 632,80 грн.; від 03.06.2014 на суму 1 073 484 грн.; від 04.06.2014 на суму 375 330 грн.; від 04.06.2014 на суму 351 993,60 грн.; від 04.06.2014 на суму 1 055 980,80 грн.; від 26.08.2014 на суму 411 307,20 грн.;

- оскільки вказані поставки відбулись з порушення строків, визначених сторонами у Додатку № 2 до Договору, Підприємство зверталося до Товариства з претензією від 03.07.2014 № 01/01-6/7011, якою просив, зокрема сплатити нараховані позивачем штрафні санкції;

- у відповідь листом за № 223 від 27.08.2014 Товариство повідомило Підприємство про те, що претензію він відхиляє, оскільки порушення строків поставки відбулось внаслідок обставин непереборної сили, а саме: проведення бойових дій в зоні Донецької та Луганської областей;

- претензією від 19.11.2014 № 01/01-6-2/13145 Підприємство повторно звернулося до Товариству з вимогами про сплату штрафних санкцій;

- на підтвердження існування обставин непереборної сили у спірних правовідносинах, позивач надав суду Сертифікат про форс-мажорні обставини від 10.12.2014 № 5911/05-4, складений Торгово-промисловою палатою України, в якому зазначається, що з 14.04.2014 Товариство було позбавлено будь-яких правових механізмів щодо захисту товару та майнових прав щодо нього, а також реальної можливості виконати свої зобов'язання щодо поставки товару, вказаного в Додатку № 1 до Договору;

- відповідно до пункту 5.12 Договору сторони встановили, що вони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за Договором у разі дії обставин непереборної сили, які не існували під час укладення Договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо). Сторона, що не може виконувати зобов'язання за Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 3 робочих днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі;

- відповідач, хоч і з порушенням вказаного строку, але повідомив позивача про настання обставин непереборної сили. Наслідків спливу зазначеного строку в 3 робочих днів сторони не визначили;

- крім того, Договором було передбачено, що доказом виникнення та строку дії обставин непереборної сили є документи (оригінали) Торгово-Промислової палати України або іншого державного органу/установи, уповноважених на надання відповідних документів;

- в даному випадку Товариство належними доказами підтвердило як виникнення форс-мажорних обставин, так і неможливість поставки товару у строк, а отже, і неможливість належного виконання зобов'язання.

Таким чином, названим рішенням було підтверджено виникнення обставин непереборної сили, у зв'язку з чим Товариство не виконало зобов'язання за договором у визначені строки; прострочення Товариством повідомлення Підприємства про настання обставин непереборної сили.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та стягнення пені, втрат від інфляції та 3% річних, посилаючись, зокрема, на використання свого права на зупинення виконання обов'язку передбаченого статтею 538 ЦК України.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У частині першій статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 343 Господарського кодексу України і статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За приписом частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом встановлено, що остаточний розрахунок за отриманий товар відповідач здійснив 27.10.2014 та 28.10.2014.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки, Підприємством доведено те, що Товариство повідомило про настання обставин непереборної сили з порушенням строків, вказаних у Договорі (а надав сертифікат лише 22.05.2015), то відповідач правомірно скористався своїм правом зупинити виконання свого обов'язку з оплати поставленої продукції, у зв'язку з невиконаними зобов'язаннями з боку позивача на виконання умов Договору.

Крім того, відповідач пояснив проведення оплати не у визначений Договором строк таким.

Платіжні реквізити позивача на момент укладення Договору були такими: п/р 0362 у відділенні Донецька дирекція ПАТ «Банк Камбіо» м.Донецьк, МФО 380399.

Постановою від 06.08.2014 № 466 Національний банк України призупинив здійснення всіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.

Отже, відповідачу заборонено здійснити перерахунок коштів на банківський рахунок, вказаний самим позивачем як реквізити для оплати, оскільки, банками України не здійснювались такі фінансові операції у м. Донецьку.

Подані суду позивачем банківські виписки не є належним доказом того, що Підприємство, незважаючи на рішення Національного банку України, мало можливість проводити перерахування грошових коштів у банк, який знаходився у м. Донецьку.

Що ж до посилань на наявність іншого рахунку позивача, відкритого у ПАТ «Апекс-Банк», то Товариство документально не підтвердило повідомлення Підприємства про такий рахунок і прохання здійснювати розрахунки, використовуючи саме вказаний рахунок.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 10.02.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук