ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року Справа № 917/1837/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В.(доповідач),
суддівГоголь Т.Г., Швеця В.О.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 03.12.15
у справі №917/1837/15 Господарського суду Полтавської області
за позовомПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз"
доТовариства з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК"
провизнання недійсною третейської угоди та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину; скасування рішення та ухвали Постійно діючого третейського суду
27.01.16 у зв'язку із виходом з відпустки судді Швеця В.О. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий - Добролюбова Т.В. (доповідач), судді: Гоголь Т.Г., Швець В.О.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 20.01.16 розгляд касаційної скарги призначено на 28.01.16. У судовому засіданні 28.01.16 оголошено перерву до 02.02.16.

У судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Кравченко Ю.В. - за дов. від 27.01.16,

Колісник Ю.І. - за дов. від 22.01.16;

від відповідача: Діденко Л.А. - за дов. від 21.01.16.

Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" у серпні 2015 року заявлений позов до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК" про визнання недійсною третейської угоди від 16.10.07, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "ТДК" і Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз", та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину; скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації "Український правовий союз" від 19.11.07 у справі №43/7 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ТДК" до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.11.07 №17 дійсним і про визнання права власності на нерухоме майно та ухвали Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації "Український правовий союз" від 28.11.07 у зазначеній справі. В обґрунтування позову Товариство зазначало, що третейська угода укладена за місяць до підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна, що був предметом розгляду справи у третейському суді та за відсутності в угоді вказівки, що вона є невід'ємною частиною договору. Також Товариство наголошувало, що на час укладання договору строк дії третейської угоди вже закінчився. Відтак позивач вважав, що оскільки оскаржувана третейська угода від 16.10.07 суперечить приписам статті 12 Закону України "Про третейські суди", то така угода є нікчемною, що відповідно є підставою для скасування рішення третейського суду. При цьому позивач посилався на приписи статей 12, 51 Закону України "Про третейські суди", статей 215, 216, 256 Цивільного кодексу України, частини 4 статті 258 Цивільного кодексу України у редакції на час укладання третейської угоди, якою було передбачено позовну давність у 10 років до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.09.15, ухваленим суддею Гетя Н.Г., у позові відмовлено. Суд першої інстанції відмовляючи у визнанні недійсною третейської угоди виходив з того, що даний правочин відповідає вимогам законодавства, проте в ньому допущена технічна описка про закінчення його дії 30.01.07. Суд керувався приписами статті 12 Закону України "Про третейські суди", статей 203, 215, 257 Цивільного кодексу України, статей 32, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Харківський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Пелипенко Н.М. - головуючого, Івакіна В.О., Камишева Л.М., постановою від 03.12.15, перевірене рішення у справі скасував. Прийняв нове рішення, яким позов задовольнив частково. Апеляційний господарський суд виходив з того, що спірна третейська угода не відповідає вимогам законодавства, зокрема приписам статті 12 Закону України "Про третейські суди", а відтак визнав її недійсною. Керуючись нормами пункту 3 частини 3 статті 51 названого Закону та пункту 3 частини 2 статті 122-5 Господарського процесуального кодексу України, суд скасував рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації "Український правовий союз" від 19.11.07 та ухвалу від 28.11.07 у справі № 43/7, оскільки розгляд даної справи відбувся на підставі третейської угоди від 16.10.07 визнаної судом недійсною. Позов у частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину залишив без задоволення на підставі частини 3 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, оскільки дані вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції. Визнав поважними причини пропуску позовної давності. При цьому апеляційний господарський суд керувався приписами статей 1, 2, 5, 12, 51 Закону України "Про третейські суди", статей 203, 215, 261, 267 Цивільного кодексу України, статей 33, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та додатковими поясненнями до неї, в якій просить постанову апеляційного господарського суду скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог Товариство посилається на те, що договір купівлі-продажу від 15.11.07 №17 підписаний обома сторонами без зауважень та скріплений печатками сторін. У тексті договору сторони обумовили порядок врегулювання можливих суперечок у Постійно діючому третейському суді при всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз". Також посилаючись на постанову Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.13 скаржник зазначає, що апеляційна інстанція помилково визнала поважними причини пропуску позивачем позовної давності.

Від Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" отримано відзив на касаційну скаргу, в якому Товариство просить постанову у справі залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В., пояснення присутнього у судовому засіданні представника відповідача та заперечення на касаційну скаргу представників позивача, перевіривши доводи касаційної скарги і правильність застосування судом апеляційної інстанції приписів чинного законодавства відзначає таке.

Апеляційним господарським судом при розгляді справи установлено, що між Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз", як продавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТДК", як покупцем, 15.11.07 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №17, відповідно до умов якого, продавець зобов'язався передати у власність покупця нерухоме майно, яке зазначено у пункті 1.2 договору, а покупець зобов'язався прийняти майно й оплатити його на умовах даного договору. У пункті 1.2 договору сторони передбачили таке майно: 1) Частина будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, Пирятинській район, м. Пирятин, вул. Сумська, 16, які складають: газонаповнюючий склад літ. Б: склад 1 пл. 46,1 кв.м, склад 2 пл. 82,2 кв.м, склад 3 пл. 88,8 кв.м, усього по Б - 217,1 кв.м, резервуари літ. №1, №2, №3, №4, частина огорожі літ. №7, №8 довжиною 253 п.м.; 2) Частина будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, м. Лубни, вул. Кононівська 152, які складають: Б-1: номер частин приміщень 1: склад 1 пл. 69,5 кв.м; номер частин приміщень 2: майстерня 1 пл. 29,7 кв.м., топочна 2 пл. 29,0 кв.м., всього по Б-1 - 128,2 кв.м., газонаповнюючий склад літ. В-1: склад 1 пл. 71,1 кв.м., склад 2 пл. 141,2 кв.м., склад 3 пл. 129,8 кв.м., склад 4 пл. 7,4 кв.м., всього по В-1 - 349,5 кв.м.; вбиральня літ. Г, насосна літ Д, водопровідна колонка літ. №1, частина огорожі літ. №2, №5, №9 довжиною 269,1 п.м., частина замощення літ. 1 площею 2571 кв.м., резервуари 4,2 м3 літ. №6, №7, №8, №12, резервуар 50 м3 літ №10, резервуар для пального літ. №11. Відповідно до пункту 3.1. договору він набирає чинності з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань. Також апеляційним судом установлено, що на підставі акта прийому-передачі до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.11.07 №17 продавець передав, а покупець прийняв визначене у пункті 1.2 договору майно. Водночас судом установлено і те, що між Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТДК" 16.10.07 укладено спірну третейську угоду, згідно з якою всі спори, розбіжності, вимоги або претензії, що виникають з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.11.07 №17, або у зв'язку з ним чи витікають з нього, у тому числі, що стосуються його виконання, порушення, припинення, визнання дійсним або недійсним, спори з визнання права власності на нерухоме майно, що було предметом договору купівлі-продажу, підлягають вирішенню у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" у відповідності з його Регламентом. Зазначеною угодою, сторони погодили, що розгляд справи у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" проходитиме тільки на підставі письмових матеріалів наданих сторонами, без проведення усного слухання і виклику сторін, з покладенням витрат, пов'язаних з розглядом спору на позивача. Третейській суд складається з одного третейського судді. Строк дії третейської угоди сторони обумовили до 30.01.07. При розгляді справи апеляційною інстанцією також установлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК" 16.11.07 звернулось до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" із позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу нерухомості майна дійсним та про визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що продавець - Відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз", відмовився від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.11.07 №17. Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" рішенням від 19.11.07, винесеним на підставі третейської угоди від 16.10.07, статей 220, 328 Цивільного кодексу України, закону України "Про третейські суди", Регламенту Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз", позовні вимоги задоволено. Визнано дійсним укладений між сторонами у письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15.11.07 №17. Визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "ТДК" на нерухоме майно: частину будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, Пирятинській район, м. Пирятин, вул. Сумська, 16, які складають: газонаповнюючий склад літ. Б: склад 1 пл. 46,1 кв.м, склад 2 пл. 82,2 кв.м, склад 3 пл. 88,8 кв.м, усього по Б - 217,1 кв.м, резервуари літ. №1, №2, №3, №4, частина огорожі літ. №7, №8 довжиною 253 п.м.; та частину будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, м. Лубни, вул. Кононівська 152, які складають: матеріальний склад літ Б-1: номер частин приміщень 1: склад 1 пл. 69,5 кв.м; номер частин приміщень 2: майстерня 1 пл. 29,7 кв.м., топочна 2 пл. 29,0 кв.м., всього по Б-1 - 128,2 кв.м., газонаповнюючий склад літ. В-1: склад 1 пл. 71,1 кв.м., склад 2 пл. 141,2 кв.м., склад 3 пл. 129,8 кв.м., склад 4 пл. 7,4 кв.м., всього по В-1 - 349,5 кв.м.; вбиральня літ. Г, насосна літ Д, водопровідна колонка літ. №1, частина огорожі літ. №2, №5, №9 довжиною 269,1 п.м., частина замощення літ. 1 площею 2571 кв.м., резервуари 4,2 м3 літ. №6, №7, №8, №12, резервуар 50 м3 літ №10, резервуар для пального літ. №11. Поряд з цим, Постійно діючий третейський суд ухвалою від 28.11.07 у цій же справі за заявою позивача та на підставі висновку від 28.11.07 №29/07 спеціаліста - судового експерта Волика Г.Л., уточнив резолютивну частину рішення щодо розміру часток об'єктів, зокрема: визнав право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "ТДК" на нерухоме майно: частину будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, Пирятинській район, м. Пирятин, вул. Сумська, 16, що складає 568/1000 частин об'єкта; визнано право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТДК" на нерухоме майно: частину будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, м. Лубни, вул. Кононівська 152, що складає 314/1000 частин об'єкта. Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Підставою недійсності правочину згідно зі статтею 215 названого Кодексу є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд установлює наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків. При цьому, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 2 статті 1 Закону України "Про третейські суди" унормовано, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до статті 2 цього Закону, третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Статтею 5 Закону передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про третейські суди" визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження у договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. У разі недодержання норм, передбачених цією статтею, зокрема частин 1, 4, 6 статті 12 Закону, третейська угода є недійсною. Отже, розглядаючи даний спір та ухвалюючи оскаржувану постанову апеляційний господарський суд правомірно виходив з того, що третейська угода є підставою для передачі спору на розгляд третейського суду, а в деяких випадках - і підставою для створення та діяльності такого суду. Таким чином, належність форми і змісту третейської угоди, наявність у ній всіх істотних умов, передбачених законом, є первинною та обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду, а відтак - і третейського рішення. Розглядаючи будь-яке питання, пов'язане з діяльністю третейського суду, господарський суду перш за все перевіряє наявність укладеної сторонами належним чином третейської угоди, відповідність її форми та змісту установленим вимогам, оскільки грубі недоліки третейської угоди дають підстави для сумнівів у правомірності третейського розгляду і законності рішення третейського суду. Оскільки третейська угода є різновидом цивільно-правового правочину, вона має відповідати вимогам, встановленим цивільним законодавством. У відповідності до частини 5 статті 12 закону України "Про третейські суди" третейська угода має містити, зокрема, дату укладення угоди. Цивільним законодавством України передбачено, що строк і термін можуть бути визначені правочином або рішенням суду. Строком договору є час, упродовж якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть погодити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Відповідно до статей 6 та 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так апеляційним судом при розгляді справи установлено, що спірна третейська угода діяла до 30.01.07. Відтак апеляційна інстанція, визнаючи третейську угоду недійсною, правомірно виходила з того, що Постійно діючий третейський суд прийняв до провадження третейську справу, розглянув її та виніс рішення від 19.11.07 на підставі третейської угоди, яка визнана недійсною. Поряд з цим, відповідно до частин 1, 2 статті 51 Закону України "Про третейські суди", рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим законом. Рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки у випадках, передбачених цим законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ. Аналогічна правова норма закріплена в частині 1 статті 122-1 Господарського процесуального кодексу України. Частиною 3 статті 51 Закону України "Про третейські суди", що кореспондується з частиною 2 статті 122-5 Господарського процесуального кодексу України, унормовано, що рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: 1) справа, з якої прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16 - 19 цього Закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі. Отже, у зв'язку з тим, що третейська угода від 16.10.07 визнана компетентним судом недійсною, обґрунтованим є висновок апеляційного господарського суду і про визнання недійсними рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації "Український правовий союз" від 19.11.07 у справі №43/7 та ухвали від 28.11.07 у цій же справі на підставі пункту 3 частини 3 статті 51 Закону України "Про третейські суди" та пункту 3 частини 2 статті 122-5 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, як зазначено у самому рішенні третейського суду від 19.11.07 справа №43/7 розглядалась судом саме на підставі третейської угоди від 16.10.07 (а.с.12-15 т.1). Поряд з цим не може бути підставою для скасування постанови апеляційної інстанції і доводи скаржника про помилковість висновків суду у частині поважності причин пропуску позивачем позовної давності з огляду на таке. Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. За приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу, тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України. З урахуванням частини 1 статті 53 Господарського процесуального кодексу України підставою для поновлення позовної давності, як процесуального строку, який відповідно до приписів 122-1 названого Кодексу може бути поновленим за заявою сторони, є поважна причина його пропуску, наявність якої обґрунтовується заявником. Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Розглядаючи даний спір апеляційна інстанція, скориставшись правом наданим їй процесуальним законодавством, оцінила надані позивачем пояснення стосовно позовної давності та визнала поважними причини пропуску зазначеного строку. Відтак доводи, викладені в касаційній скарзі не знайшли свого підтвердження матеріалами справи та не можуть бути підставою для скасування постанови апеляційної інстанції, оскільки не спростовують установлених апеляційним судом обставин справи та ґрунтуються на переоцінці доказів, яка за приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. Підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. З урахуванням меж перегляду справи в суді касаційної інстанції та у зв'язку з тим, що порушень чи неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права не виявлено, підстав для задоволення касаційної скарги та скасування постанови суду апеляційної інстанції не убачається.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.12.15 у справі №917/1837/15 залишити без змін.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК" залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

В.Швець