ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.02.16р. Справа № 904/10906/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 транс АГ", с. Златоустівка Криворізького району Дніпропетровської області

про стягнення 45634 грн 78 коп.

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_2, довіреність №8183 від 03.12.2015;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

17.12.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 транс АГ" (далі - відповідач) з вимоги з вимогами стягнути з відповідача 34 480, 20 грн боргу за товар, 7572, 42 грн пені та 3383, 16 грн 24% річних, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки товару № 86 на умовах відстрочення оплати, укладеного між сторонами 24.06.2015.

14.01.2016 позивачем подана заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій він вказав, що 17.12.2015 відповідачем на його рахунок перераховано 14 480,20 грн. Посилаючись на умови пункту 5.1 договору, яким передбачено обов'язок відповідача у разі прострочки оплати за товар сплатити у першу чергу пеню та 24 % річних, позивач вказує, що станом на 14.01.2016 сума основного боргу складає 31 282, 61 грн.

Суд зазначив, що доцільно дослідити документи про часткове перерахування грошових коштів і після цього вирішити заяву про зменшення розміру позовних вимог.

У судовому засіданні, призначеному на 09.02.2016, позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог посилаючись на те, що відповідачем погашено суму основного боргу, а тому просить стягнути з останнього пеню в сумі 7 655,55 грн, 24% річних за користування грошовими коштами в сумі 3 627,06 грн.

Суд розглянувши заяву про зменшення розміру позовних вимог, дійшов висновку, що вона не суперечить приписам ст. 22 ГПК України, а тому прийнята судом та врахована при вирішенні спору по суті.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов та на участь у судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином за його місцезнаходженням згідно матеріалів справи та за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Але 08.02.2016 подав до суду заяву, у якій просить суд припинити провадження у справі у зв'язку з погашенням основного боргу, на підтвердження чого подав платіжні доручення: № 768 від 25.01.2016 на суму 14 480, 20 грн, № 645 від 17.12.2015 на суму 14 480, 20 грн та №777 від 28.01.2016 на суму 5 519, 80 грн.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 65 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 ГПК України.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

24.06.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю "Укрзапчастина" (позивач, постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 транс АГ" (відповідач, покупець) укладений договір на поставки товару № 86 на умовах відстрочення оплати, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар в асортименті, кількості та за ціною, вказаними в заявці та погодженої сторонами письмово, в тому числі за допомогою факсимільного або електронного зв'язку. Підтвердженням факту узгодження сторонами найменування, асортименту, кількості, ціни Товару є прийняття покупцем товару за видатковою накладною або за актом приймання-передачі, які після їх підписання сторонами мають юридичну силу специфікації, в розумінні ст.266 Господарського Кодексу України.

Орієнтована сума договору складає 300 000 грн та розраховується х урахуванням податку на додану вартість. Сукупна вартість товару, вказана в видаткових накладних (актах приймання-передачі), складає суму договору (п.2.1 договору).

Відповідно до п. 2.2 договору покупець повинен здійснити оплату вартості товару у термін 15 календарних днів з моменту отримання товару від постачальника.

На виконання умов договору 24.06.2015 покупцеві було відвантажено товар на загальну суму 34 480,20 грн, що підтверджується видатковою накладною №кррРНк-01934 від 24.06.2015 та довіреністю №43 від 24.06.2016 на отримання товару.

Останнім днем оплати за видатковою №кррРНк-01934 від 24.06.2015 є 09 липня 2015 року (включно).

Відповідач в порушення умов договору не здійснив повну оплату послуг за поставлений товар за період з 10.07.2015 по 16.12.2015, внаслідок чого за ним виникла заборгованість в сумі 34480,20 грн.

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач заявив до стягнення 34480,20 грн основного боргу за невиконання грошового зобов'язання за договором, а також нарахував пеню у сумі 7572,42 грн, 24% річних у сумі 3383,16 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, платіжними дорученнями: № 768 від 25.01.2016 на суму 14 480, 20 грн, № 645 від 17.12.2015 на суму 14 480, 20 грн та №777 від 28.01.2016 на суму 5 519, 80 грн відповідачем у добровільному порядку було повністю погашено основну заборгованість у сумі 34480,20 грн.

Заявою від 09.02.2016 позивач зменшив розмір позовних вимог на суму основної заборгованості, а отже предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача пені у сумі 7 655,55 грн та 24 % річних у сумі 3 627,06 грн.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не оспорений.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач в обумовлений договором строк заборгованість за поставку в сумі 34480,20 грн не оплатив, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 7 655,55 грн суд зазначає наступне.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.5.1. договору у випадку порушення строків оплати товару покупець, в першу чергу, зобов'язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення оплати та, відповідно до статті 625 ЦК України, відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 24% річних від простроченої суми боргу за весь період прострочення, а потім сплатити суму основного боргу.

Перевіривши розрахунок пені на суму 7 655,55 грн наданий позивачем, суд дійшов висновку про його обгрунтованість.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України та п.5.1 договору позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 24% річних за неналежне виконання зобов'язання щодо оплати поставленого товару у сумі 3627,06 грн. Перевіривши розрахунок позивача суд дійшов висновку про його обгрунтованість та те, що 24% річних за період з 10.07.2015 по 16.12.2015 є вірними у сумі 3 627,51 грн, але позивачем заявлено 3 627, 06 грн. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то до стягнення з відповідача підлягають 24% річних у сумі 3 627, 06 грн, ніж можливі 3 627,51 грн.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у невиконанні свого обовязку щодо оплати поставленого товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підлягають задоволенню повністю, а саме: пені у сумі 7 655, 55 грн та 24% річних у сумі 3 627, 06 грн.

Витрати по сплаті судового збору згідно ст.ст.44 та 49 ГПК України покладаються на відповідача у сумі 1218,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 транс АГ" (53073, Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Златоустівка, вул. Підстепна, буд. 65А, ідентифікаційний код 37890581) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" (02088, м. Київ, вул. 1-го Травня, буд. 1А, ідентифікаційний код 30722204) пеню у сумі 7 655, 55 грн, 24% річних у сумі 3 627, 06 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 1 218, 00 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 15.02.2016.

Суддя В.Д. Воронько