РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2016Справа № 910/28281/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕР Україна»

про зобов'язання вчинити дії та стягнення 371 200, 00 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Демиденко А.О. за довіреністю б/н від 10.12.2015 р.;

від відповідача: Гайдай Т.М. - директор;

Кожанова О.О. за довіреністю б/н від 16.01.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕР Україна» (далі - відповідач) про зобов'язання надати акт здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8100, 00 грн., видаткову накладну № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн. та стягнення 185 600, 00 грн. штрафу на порушення строку надання видаткової накладної № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн. і 185 600, 00 грн. штрафу на порушення строку надання акту здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8 100, 00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що між сторонами було укладено Договір підряду № 190614 від 19.06.2014 р., за умовами якого відповідач мав виготовити та встановити металеві двері, металеві протипожежні двері, а також дерев'яні, дерев'яні протипожежні двері на об'єкті позивача. Оскільки відповідач порушив строки виконання робіт за Договором, сторонами були складені дефектні акти та укладено Додаткову угоду від 03.11.2014 р., якою вони передбачили строки та обсяги виконання відповідачем робіт з усунення недоліків. Однак, за твердження позивача, відповідач порушив умови вказаної угоди та у визначені нею строки до 05.03.2015 р. не надав позивачу акт здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8 100, 00 грн. та видаткову накладну № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів та просить вжити до відповідача передбачені Додатковою угодою від 03.11.2014 р. заходи відповідальності за порушення строків надання означених документів у формі сплати штрафу та зобов'язати відповідача в судовому порядку виконати відповідні зобов'язання з надання вказаних документів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.11.2015 р. порушено провадження у справі № 910/28281/15, її розгляд призначено на 01.12.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.12.2015 р., з огляду на неявку представників сторін, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 22.12.2015 р.

08.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

16.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

18.12.2015 р. представник відповідача ознайомився з матеріалами справи та зняв їх копії.

21.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про продовження строку вирішення спору у справі № 910/28281/15 на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 22.12.2015 р. представник позивача просив суд надати час для формування остаточної правової позиції щодо заявлених позовних вимог, подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи та клопотання про продовження строку вирішення спору у справі № 910/28281/15 на п'ятнадцять днів.

Представник відповідача в судове засідання 22.12.2015 р. не з'явився.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.12.2015 р. в порядку ст. 69 ГПК України було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 18.01.2016 р.

16.01.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти позову заперечує, вказуючи на те, що п. 7 Додаткової угоди від 03.11.2014 р. передбачав штрафні санкції за порушення строку виконання робіт, а не строків підписання документів. Крім того, відповідач зазначає, що роботи по Договору він виконав своєчасно, проте позивач безпідставно відмовився від підписання актів приймання-передачі та вимагає виконання відповідачем гарантійних зобов'язання в той час, коли не здійснив гарантійний платіж в сумі 15 000, 00 грн. у відповідальності до п. 5.3.1., п. 5.3.2., п. 5.3.3. Угоди.

У судовому засіданні 18.01.2016 р. від представників сторін надійшли додаткові документи у справі, зокрема, представником позивача були надані копії підписаних сторонами 08.12.2015 р. спірних акту здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8 100, 00 грн. та видаткової накладної № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн.

Також, від представника позивача надійшла заява про відмову від позовних вимог про зобов'язання відповідача надати акт здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8 100, 00 грн., видаткову накладну № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн.

Розглянувши в судовому засіданні заяву позивача про відмову від позову в частині вимог про зобов'язання відповідача вчинити дії, суд дійшов висновку про її задоволення, з огляду на наступне.

Приписами ст. 22 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Зважаючи на п. 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадках відмови позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 80 ГПК) господарському суду слід керуватись частиною шостою статті 22 ГПК, тобто перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб.

Оскільки звернення до суду з позовом, як і відмова від нього чи його частини, є формою реалізації прав позивача, відмова від позову в частині вимог про зобов'язання відповідача вчинити дії не суперечить діючому законодавству України, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси та приймається судом, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України зумовлює припинення провадження у справі в цій частині.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Отже, позовні вимоги розглядаються в редакції заяви позивача, поданої до суду 18.01.2016 р.

У судовому засіданні 18.01.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.06.2014 р. між позивачем (замовник) та відповідачем (підрядник) було укладено Договір підряду № 190614 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого підрядник зобов'язався виготовити та встановити металеві, металеві протипожежні з межею вогнетривкості 30 хв. (ЕІ 30) та 60 хв. (ЕІ 60); дерев'яні, дерев'яні протипожежні з межею вогнетривкості 30 хв. (ЕІ 30) та 60 хв. (ЕІ 60) двері за розмірами відповідно до Специфікації 1901 Додатку 1 до Договору на об'єкті замовника за адресою: місто Київ, площа Спортивна, 1а.

Пунктом 1.2. Договору було визначено, що вартість робіт з урахуванням матеріалів, виробів, вартості їх доставки, а також інших витрат підрядника складає 342 387, 00 грн. Вказана вартість є твердою ціною та не підлягає зміні за виключенням випадків зміни об'єму робіт.

Відповідно до п. 5.1. Договору він вступає в силу з моменту його підписання і скріплення печаткою та діє до повного виконання зобов'язань за Договором.

Строк виготовлення та встановлення виробів - 21 календарний день з моменту підписання Договору та отримання передоплати на рахунок підрядника у відповідності з п. 6.2. Договору. Строк монтажу виробів у повному об'ємі - 7 робочих днів з моменту доставки виробів на об'єкт, за умови виконання замовником п. 6.3. та п. 7.3. Договору. Загальний строк виконання робіт - 21 робочий день (п. п. 5.2. - 5.3. Договору).

У Додатку № 1 сторони визначили специфікацію виробів, які відповідач мав виготовити та встановити за Договором.

07.07.2014 р. сторони підписали Додаткову угоду № 1, за умовами якої відповідач зобов'язався виготовити та встановити металеві, металеві протипожежні з межею вогнетривкості 30 хв. (ЕІ 30) та 60 хв. (ЕІ 60); дерев'яні, дерев'яні протипожежні з межею вогнетривкості 30 хв. (ЕІ 30) та 60 хв. (ЕІ 60) двері за розмірами відповідно до Специфікації № 0507 (Додаток № 1 до Додаткової угоди № 1 від 07.07.2014 р.), Специфікації № 0507/1 (Додаток № 1 до Додаткової угоди № 1 від 07.07.2014 р.), Специфікації № 0707 (Додаток № 2 до Додаткової угоди № 1 від 07.07.2014 р.).

03.11.2014 р. сторони уклали Додаткову угоду (далі - Угода), в преамбулі якої визначили, що відповідач несвоєчасно та неякісно виконав роботи за Договором.

З урахуванням зазначеного, пунктом 1 Додаткової угоди від 03.11.2014 р. сторони передбачили, що відповідач зобов'язується усунути всі недоліки в роботах та виконати роботи, вчинити дії, зокрема: підписати та передати замовнику: видаткову накладну № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн. (п. 1.5.5. Додаткової угоди від 03.11.2014 р.) та акт здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8100, 00 грн. (п. 1.5.6. Додаткової угоди від 03.11.2014 р.).

Відповідно до п. 2. Додаткової угоди від 03.11.2014 р. було визначено, що відповідач має виконати п. п. 1.5.5. та 1.5.6. у строк не пізніше п'яти банківських днів після здійснення позивачем оплати згідно з п. 5.1., 5.2. даної Угоди.

Згідно з п. 5.1. Додаткової угоди від 03.11.2014 р. було передбачено, що позивач має сплатити відповідачу 57 716, 00 грн. не пізніше ніж 29.12.2014 р. включно.

У свою чергу, пунктом 5.2. Додаткової угоди від 03.11.2014 р. було визначено, що позивач має сплатити відповідачу 34 723,00 грн. не пізніше ніж через 4 банківські дні після підписання сторонами акту приймання-передачі документації, в обсязі та порядку, передбаченому сторонами у п. 2 даної Угоди.

Як вбачається з наданої позивачем Довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» від 11.06.2015 р. № 9, ним було перераховано вказану суму коштів в розмірі 92 439, 00 грн., а саме: 68 477, 30 грн. - 29.12.2014 р. та 23 961, 70 грн. - 26.02.2015 р.

Таким чином, відповідач мав до 05.03.2015 р. включно підписати та передати позивачу: видаткову накладну № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн. та акт здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8 100, 00 грн., чого однак ним вчинено не було, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

В матеріалах справи наявні численні листи позивача до відповідача з вимогами щодо надання вказаних документів, які однак були залишені без виконання.

Пунктом 7 Додаткової угоди від 03.11.2014 р. було визначено, що у випадку, якщо підрядник порушує строки виконання робіт, зафіксованих у п. 1 та/або п. 2 даної Угоди, підрядник зобов'язується сплатити за кожен календарний день затримки 800 грн. Сторони домовились, що штраф, передбачений даним пунктом Угоди підлягає оплаті шляхом його вирахування з суми, що підлягає сплаті замовником, відповідно до Договору. Штраф розраховується замовником самостійно шляхом підрахунку кількості днів прострочки виконання зобов'язання (починаючи з дати, вказаної у п. 2 Угоди, до дати підписання сторонами акту приймання-передачі), що не потребує укладення додаткової угоди до Договору та стягується шляхом утримання штрафу з загальної суми, яку замовник має сплатити підряднику на умовах Договору та даної Угоди. Про накладення штрафу, розрахунки його розміру, замовник письмово повідомляє підрядника.

Враховуючи вказані положення, позивач просить стягнути з відповідача за період з 06.03.2015 р. по 23.10.2015 р. штрафи, нараховані за прострочення зобов'язання з надання видаткової накладної № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн. та акту здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8 100, 00 грн.

Після порушення провадження у справі, сторони 08.12.2015 р. підписали спірні акт здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8 100, 00 грн. та видаткову накладну № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн., з огляду на що, як зазначалось вище, позивач відмовився від позовних вимог про зобов'язання відповідача надати вказані документи.

У свою чергу, відповідач проти позовних вимог про стягнення штрафних санкцій заперечує, вказуючи на те, що умовами Договору не було передбачено відповідальності за порушення строків надання відповідних документів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

При цьому, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій за порушення зобов'язання за Додатковою угодою від 03.11.2014 р. щодо надання акту здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8 100, 00 грн. й видаткової накладної № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн., позивач вказує на те, що відповідач прострочив виконання вказаного зобов'язання.

Аналізуючи вказані вимоги, суд бере до уваги, що вказане зобов'язання та строк його виконання чітко було обумовлене сторонами укладеною між ними Додатковою угодою від 03.11.2014 р.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу приписів ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7 Додаткової угоди від 03.11.2014 р. було визначено, що у випадку, якщо підрядник порушує строки виконання робіт, зафіксованих у п. 1 та/або п. 2 даної Угоди, підрядник зобов'язується сплатити за кожен календарний день затримки 800 грн. Сторони домовились, що штраф, передбачений даним пунктом Угоди підлягає оплаті шляхом його вирахування з суми, що підлягає сплаті замовником, відповідно до Договору. Штраф розраховується замовником самостійно шляхом підрахунку кількості днів прострочки виконання зобов'язання (починаючи з дати, вказаної у п. 2 Угоди, до дати підписання сторонами акту приймання-передачі), що не потребує укладення додаткової угоди до Договору та стягується шляхом утримання штрафу з загальної суми, яку замовник має сплатити підряднику на умовах Договору та даної Угоди. Про накладення штрафу, розрахунки його розміру, замовник письмово повідомляє підрядника.

В даному випадку, на переконання суду, приписами п. 7. Угоди сторони визначили саме нарахування пені, а не штрафу, оскільки різниця між вказаними різновидами неустойки полягає, зокрема, й в тому, що пеня сплачується за кожний день прострочення виконання зобов'язання, проте як штраф сплачується одноразово за кожний факт невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Визначення сторонами найменування штрафної санкції, передбаченої п. 7. Угоди, як штрафу, не змінює її правової природи, у зв'язку з обраною конструкцією, яка відноситься саме до механізму нарахування пені.

Разом з тим, аналізуючи питання щодо можливості застосування до відповідача відповідальності за прострочення зобов'язання з надання видаткової накладної № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн. та акту здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8100, 00 грн., суд бере до уваги, що за змістом п. 7 Угоди її сторони передбачили відповідальність відповідача за порушення строків виконання робіт, зафіксованих у п. 1 та/або п. 2 даної Угоди, а не за порушення строків надання документів, визначених цією Угодою.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем не доведено встановлення сторонами відповідальності відповідача у формі сплати неустойки за порушення строків надання видаткової накладної № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн. та акту здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8 100, 00 грн., з огляду на що позовні вимоги суд визнає безпідставними.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що позовні вимоги необґрунтовані, вони не підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору в частині вимог про стягнення штрафів, покладаються на позивача.

При цьому, що стосується вимог, відносно яких суд припинив провадження з огляду на відмову від них позивача, суд покладає в цій частині судовий збір на відповідача.

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Разом з тим, пунктом 4.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» визначено, що частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 4 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині розгляду позовних вимог про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕР Україна» (03087, місто Київ, вулиця Пилипа Козицького, будинок 5, квартира 55; ) надати Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (03150, місто Київ, вулиця Червоноармійська, будинок 45; ) акт здачі-приймання робіт № 0000016 на суму 8 100, 00 грн. та видаткову накладну № РН-0000021 на суму 63 666, 00 грн.

2. В задоволенні позовних вимог відмовити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІСКАВЕР Україна» (03087, місто Київ, вулиця Пилипа Козицького, будинок 5, квартира 55; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (03150, місто Київ, вулиця Червоноармійська, будинок 45; ) 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.01.2016 р.

Суддя В.С. Ломака