ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2016 р.Справа № 922/6047/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

при секретарі судового засідання Гаврильєву О.В.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Південна залізниця" в інтересах держави в особі Відокремлений підрозділ "Вокзал "Харків - Пасажирський", м. Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків
про стягнення 57309,74 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Гудкова Т.А., дов. № 374 від 25.03.2015 року

третьої особи - не з*явився

відповідача - ОСОБА_3, дов. від 25.01.2016 року

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна вимога про стягнення з відповідача 44489,77 грн. основного боргу та 12819,97 грн. пені за договором оренди нерухомого майна № 5705 від 03 березня 2014 року.

Представник позивача у наданій заяві просить суд здійснити процесуальне правонаступництво позивача - Державного підприємства "Південна залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Вокзал "Харків - Пасажирський", замінивши його правонаступником - Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Виробничого підрозділ "Вокзал станції "Харків - Пасажирський" регіональної філії "Південна залізниця", посилаючись на те, що з 01 грудня 2015 року розпочата господарська діяльність ПАТ "Укрзалізниця", яке відповідно до частини 6 статті 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та Статуту ПАТ "Укрзалізниця" утворено на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

ПАТ "Укрзалізниця" є правонаступником усіх прав і обов*язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до Положення про регіональну філію "Південна залізниця" всі права і обов*язки державного підприємства "Південна залізниця" перейшли до ПАТ "Укрзалізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця".

Відповідно до частини 1 статті 25 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно частини 2 статті 25 Господарського процесуального кодексу України усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Розглянувши заяву Державного підприємства "Південна залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Вокзал "Харків - Пасажирський", та приймаючи до уваги що правонаступництво можливе на будь-якій стадії судового процесу, суд вважає за необхідне заяву Державного підприємства "Південна залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Вокзал "Харків - Пасажирський" про здійснення процесуального правонаступництва позивача задовольнити; здійснити процесуальне правонаступництво позивача - Державного підприємства "Південна залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Вокзал "Харків - Пасажирський", замінивши його правонаступником - Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Виробничого підрозділ "Вокзал станції "Харків - Пасажирський" регіональної філії "Південна залізниця".

Представник позивача у наданій заяві про зменшення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача 6864,34 грн. пені.

Розглянувши заяву позивача про зменшення позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

На підставі вказаного, суд приймає надану позивачем заяву та переходить до розгляду справи по суті з її урахуванням.

Представник позивача у судовому засіданні наполягає на задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 6864,34 грн. за договором оренди нерухомого майна № 5705 від 03 березня 2014 року.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача у судове засідання не з*явився, у наданих письмових поясненнях просить суд розглядати справу без участі представника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області.

Представник відповідача у судовому засіданні та у наданому відзиві на позовну заяву просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу; відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, яка утворилась через шість місяців від дня, коли зобов*язання мало бути виконано; зменшити розмір штрафних санкцій та розстрочити виплату суми штрафних санкцій на три місяця помісячно рівними частинами.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, судом встановлено наступне.

03 березня 2014 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, орендодавцем) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (відповідачем, орендарем) було укладено договір оренди нерухомого майна № 5705.

Згідно пункту 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення кім. №№ 30, 31, 32 на антресольному поверсі нового сервісного центру будівлі вокзалу загальною площею 139,2 кв.м. (майно), за адресою: АДРЕСА_2, що перебуває на балансі Виробничого підрозділу "Вокзал станції "Харків - Пасажирський" регіональної філії "Південна залізниця" (позивача, балансоутримувача).

Відповідно до пункту 10.1 строк чинності договору до 03 березня 2016 року.

Згідно пункту 3.1. орендна плата за користування майном визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786 зі змінами і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - 11949,21 грн. Орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базавий місяць на індекс інфляції.

Пунктом 3.6. договору оренди передбачено перерахування орендної плати орендарем до державного бюджету та балансоутримувачу щомісячно до 15 числа місяця, наступного за звітним, у співвідношенні: безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами в розмірі 70%; на рахунок визначений балансоутримувачем у розмірі 30%.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно статті 284 Господарського кодексу України орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Обов'язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату встановлений частиною 3 статті 285 Господарського кодексу України.

Згідно статтей 18,19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов*язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі незалежно від наслідків господарської діяльності.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав свої зобов'язання за договором в повному обсязі, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2015 року у Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 44489,77 грн.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та статтею 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що станом на 25 січня 2016 року заборгованість Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 перед позивачем повністю погашена, що підтверджується підписаним сторонами актом звірки розрахунків за договором оренди нерухомого майна № 5705 станом на 25 січня 2016 року.

Згідно частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо: 1) спір не підлягає вирішенню в господарських судах України; 1-1) відсутній предмет спору; 2) є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав; 4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом; 5) сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду; 6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена господарським судом.

Пунктами 4.1. та 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року №18 передбачено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи. Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

За таких обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення основного боргу на суму 44489,77 грн. провадження у справі припинити, у зв*язку з відсутністю предмета спору, оскільки цю заборгованість погашено.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

За змістом статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статтей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 3.7 договору оренди орендна плата перерахована невчасно або не в повному обсязі, підлягає стягненню до державного бюджету та балансоутримувачу у визначеному пункті 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Відповідно до розрахунку заборгованості, сума пені згідно договору оренди нерухомого майна № 5705 від 03 березня 2014 року складає суму у розмірі 12819,97 грн.

Приймаючи до уваги те, що відповідачем погашено суму основного боргу та враховуючи заяву позивача про зменшення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму пені у розмірі 6864,34 грн., в частині стягнення пені у сумі 5955,63 грн. відмовити.

Згідно статті 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Зазначена стаття не обмежує право господарського суду певними обставинами, при наявності яких господарський суд може розстрочити виконання прийнятого ним рішення, проте визначальним фактором при наданні розстрочки є винятковість цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення.

Відповідно до пункту 7.1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Суд зазначає, що відповідачем не підтверджено належними доказами можливість виконання ним судового рішення у разі надання розстрочки його виконання.

При вирішенні питання щодо доцільності надання розстрочки виконання судового рішення судом враховуються матеріальні інтереси обох сторін.

Судом також, враховується ступінь вини відповідача у виникненні даного спору. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що даний спір виник саме з вини відповідача.

З урахуванням вищевикладених обставин справи, з огляду на матеріальні інтереси як позивача, так і відповідача та їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, та інші обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність у спірних правовідносинах виняткових обставин, які можуть бути підставою для розстрочки виконання судового рішення. З матеріалів справи не вбачається того, що відсутність розстрочки виконання судового рішення унеможливить виконання такого рішення або ускладнить його виконання.

В зв'язку з наведеним, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання відповідача щодо розстрочки виконання рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 124, 129 Конституції України, статтями 173, 174, 193, 216, 217, 230, 232, 233, 283, 284, 285, 286 Господарського кодексу України, статтями 6, 11, 509, 530, 549, 610, 611, 626, 627, 762 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 25, 33-34, 38, 43, 44, 49, 75, пунктом 1-1 статті 80, статтями 82-85, 121 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (61052, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" () в особі Виробничого підрозділ "Вокзал станції "Харків - Пасажирський" регіональної філії "Південна залізниця" (61052, м. Харків, майдан Привокзальний, 1, розрахунковий рахунок 0950 в АТ "Ощадбанк", МФО 351823, ) 6864,34 грн. пені за договором оренди нерухомого майна № 5705 від 03 березня 2014 року та 1218,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Припинити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 12819,97 грн.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 5955,63 грн. відмовити.

У задоволенні клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення відмовити.

Повне рішення складено 02.02.2016 р.

Суддя П.В. Хотенець