ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2016 р.Справа № 922/4744/13

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Нагірна М.Т.

розглянувши справу

за позовом Харківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Центрального регіону України в інтересах держави в особі 1. Міністерства оборони України, м. Київ 2. Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, м. Харків
до 1. Харківської міської ради, м. Харків 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків
про визнання недійсними пунктів рішення та договору оренди землі
за участю представників:

прокурора - Волик О.Г., посвідчення №035279 від 26.08.2015 р.

1-го позивача - Фівкін П.М., довіреність №220/815/д від 30.12.2015 р.

2-го позивача - Мартиненко А.М., довіреність б/н від 14.09.2015 р.

1-го відповідача - Маринушкіна Л.В., довіреність №08-11/7816/2-15 від 30.12.2015 р.

2-го відповідача - ОСОБА_6, довіреність б/н від 24.04.2014 р.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 р. Харківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері і Центрального регіону України в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України (1-го позивача) та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова (2-го позивача) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради (відповідача), за участі ФОП ОСОБА_2 як 3-ї особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача, в якій просить суд:

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528 га вартістю 1163165 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований Харківською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" у Державному реєстрі земель 02.06.2006 р. за № НОМЕР_1;

- визнати недійсними пункту 8.2 рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 р. в частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови частини земельної ділянки площею 0,0523 га по АДРЕСА_1, та пункту 1.4 додатку 3 в частині припинення права користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району частиною земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1;

- визнати недійсним пункт 1.38 додатку 4 рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 р. в частині надання громадянину ОСОБА_2 в оренду строком до 01.09.2030 р. земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі.

В обґрунтування позовних вимог прокурор, посилаючись на приписи статей 12, 20, 77, 84, 141 Земельного кодексу України, статей 203, 215, 216, 267 Цивільного кодексу України та положення Законів України "Про оренду землі", "Про Збройні Сили України" та "Про правовий режим майна в Збройних Силах України" зазначив, що перевіркою КЕВ м. Харкова було встановлено, що КЕВ м. Харкова є постійним землекористувачем земельної ділянки військового містечка №48 пл. 0,4620 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, на підставі державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 09.07.1998 р., який визнано чинним постановою Вищого господарського суду України від 28.05.2013 р. по справі №992/127/13-г та підтверджено приналежність даної ділянки до категорії земель оборони, тобто земель державної форми власності. Окрім того, прокурор у позовній заяві зазначив, що рішенням Харківської міської ради від 28.09.2005 р. № 180/05 припинено право користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району (правонаступник - КЕВ м. Харкова) частиною земельної ділянки площею 0,0528 га, зараховано вказану земельну ділянку до земель громадської та житлової забудови з подальшою передачею земельної ділянки в оренду ФОП ОСОБА_2 для експлуатації та обслуговування будівель та споруд, за відсутності відповідного законодавчо встановленого погодження уповноваженого на розпорядження землею оборони органу, що є порушенням Харківською міською радою компетенції та укладення спірного договору оренди землі з порушенням закону.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.12.2013 р. залучено до участі у справі в якості 2-го відповідача ФОП ОСОБА_2 та виключено останнього з числа 3-ї особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. по справі №922/4744/13, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 19.05.2015 р., позов задоволено повністю. Визнано недійсними пункт 8.2. рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 р. в частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови частини земельної ділянки площею 0,0528 га в м. Харкові по АДРЕСА_1, пункт 1.4 додатку 3 рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 року в частині припинення права користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району частиною земельної ділянки площею 0,0528 га в АДРЕСА_1. Визнано недійсним пункт 1.38 додатку 4 рішення Харківської міської ради №180/05 від 28.09.2005 року в частині надання громадянину ОСОБА_2 в оренду строком до 01.09.2030 року земельної ділянки площею 0,0528 га в АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528 га вартістю 1163165 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований Харківською регіональною філією Держаного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" у Державному реєстрі земель 02.06.2006 р. за №НОМЕР_1. Стягнуто з Харківської міської ради на користь державного бюджету України 1 147,00 грн. судового збору. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь державного бюджету України 1 147,00 грн. судового збору.

30.12.2015 року до суду від 2-го відповідача (ФОП ОСОБА_2.) надійшла заява про перегляд рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. по справі №922/4744/13 за нововиявленими обставинами в порядку статей 112-114 ГПК України, в якій 2-й відповідач просить суд:

1. Переглянути рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. по справі №922/4744/13, що набуло чинності, за нововиявленою обставиною та скасувати його.

2. За результатами перегляду рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. по справі №922/4744/13 за нововиявленими обставинами прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 08.12.2015 р. йому стали відомі істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі йому на час розгляду справи, що є підставою для перегляду та скасування рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. у даній справі за нововиявленими обставинами, а саме: факт реєстрації 02.06.2006 р. у Державному земельному кадастрі права комунальної власності на земельну ділянку площею 0,0528га по АДРЕСА_1 на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок ППФ "Міськпроект" ОСОБА_7, що засвідчено належним чином завіреною копією Витягу з державного земельного кадастру від 26.09.2013 р. за запитом Департаменту земельних відносин Харківської міської ради 26.09.2013 р.

Заявник зазначив, що факт реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку та підтвердження цього факту доданою до заяви копією Витягу з державного земельного кадастру від 26.09.2013 р. існувало на час розгляду справи, але заявнику про це не було відомо і не могло бути відомо, так як відомості з державного земельного кадастру видаються лише за запитом заінтересованої особи, тобто власника. Заявнику достеменно стало відомо про вказаний факт під час ознайомлення з матеріалами адміністративної справи та отримання його копії з матеріалів справи 08.12.2015 р., про що свідчить підпис головного спеціаліста ОСОБА_8 та печатка канцелярії Харківського апеляційного адміністративного суду на копії вказаного Витягу з ДЗК (т. 8 а.с. 19-20).

Отже, на думку заявника, факт проведення державної реєстрації у Харківській регіональній філії ДП "Центр Державного земельного кадастру" 02.06.2006 р. земельної ділянки площею 0,0528га, кадастровий НОМЕР_3, місце розташування: АДРЕСА_1, на підставі Проекту землеустрою що до відведення земельних ділянок, ППФ "Міськпроект", форма власності - комунальна, є істотною для справи обставиною, яка суттєво впливає на правовідносини сторін спору та є належним і допустимим доказом законності оспорюваних частин рішення Харківської міської ради №180/05 від 28.09.2005 р. та оспорюваного договору оренди землі від 02.06.2006 р.

Заявник в обґрунтування своєї заяви посилається на висновки Верховного суду України, відповідно до яких, правовий режим земельної ділянки визначається на підставі даних Державного земельного кадастру (постанова Верховного Суду України від 30.10.2012 р. у справі № 3-49гс12), а також на положення ст. ст. 38, 77, 120, 142, 152, 153 ЗК України, ст. ст. 241, 373, 377 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 11 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" тощо.

Водночас представник заявника подав до суду заяву (вх.№2985 від 01.02.2016 р.) про застосування до позовних вимог строку позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України, обґрунтовуючи її тим, що прокурор та позивачі у справі достеменно знали про наявність оспорюваного рішення Харківської міської ради та оспорюваного договору оренди землі від 02.06.2006 р. ще у 2009 році. Окрім того, заявник подав клопотання (вх.№2984 від 01.02.2016 р.) про долучення копії витягу з ЄДРПОУ стосовно ФОП ОСОБА_2, який долучено до матеріалів справи.

Представник заявника у судовому засіданні просить задовольнити заяву про перегляд рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. за нововиявленими обставинами та застосувати до позовних вимог строк позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України.

Прокурор у судовому засіданні просить суд відмовити заявнику у задоволенні заяви про перегляд рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. по справі №922/4744/13 та про застосування до позовних вимог строку позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України. Витребуваний судом відзив на заяву про перегляд судового рішення не подав.

Представники позивачів у судовому засіданні та у відзивах на заяву (вх.№ 707 від 12.01.2016 р., вх.№2982 від 01.02.2016 р.) просять суд відмовити заявнику у задоволенні заяви про перегляд рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. по справі №922/4744/13 та про застосування до позовних вимог строку позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України.

Наполягають на обізнаності заявника про перебування спірної земельної ділянки у комунальній власності під час реєстрації договору оренди землі від 02.06.2006 р., зареєстрованого Харківською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" у Державному реєстрі земель 02.06.2006 р. за №НОМЕР_1.

Позивачі зазначили, що відповідно до ст. 202 ЗК України (в редакції на час укладення договору оренди землі від 02.06.2006 р.) державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

Пунктом 4 Розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 07.07.2011 р. "Про Державний земельний кадастр" встановлено, що у разі, якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Таким чином, державна реєстрація спірної земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 була проведена 02.06.2006 р. в Державному реєстрі земель, з якого автоматично відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр" перенесена до Державного земельного кадастру. Відтак, обставина державної реєстрації спірної земельної ділянки є відомою заявнику та всім учасникам процесу задовго до 08.12.2015 р., адже відповідна обставина підтверджена змістом самого договору оренди землі, який рішенням суду у даній справі визнаний недійсним.

Позивачі також зазначили, що обставина державної реєстрації спірної земельної ділянки як земель комунальної форми власності, на яку посилається заявник, була відома не лише заявнику, а й іншим учасникам судового процесу та була предметом судового розгляду. В свою чергу, предмет судового спору у даній справі стосувався саме незаконного переведення земель оборони з державної до комунальної власності.

Окрім того, позивачі зазначили, що рішенням суду у даній справі встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 надавалась в постійне користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району, правонаступником якої є КЕВ м. Харкова, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серія НОМЕР_2 від 09.07.1998 р., який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 352. В подальшому до Державного акту на право постійного користування землею серія НОМЕР_2 від 09.07.1998 р. на підставі оскаржуваного рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 р. були внесені зміни, про що внесені записи до Державного реєстру земель та автоматично перенесені до Державного земельного кадастру.

На підставі викладеного, позивачі вважають, що під час розгляду справи спірна земельна ділянка обліковувалась саме як комунальна, а не державна власність і повернення вказаної спірної земельної ділянки до земель державної власності (земель оборони) і було метою звернення прокурора до суду з даним позовом.

Окрім того, позивачі зазначили, що звертаючись до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на рішення судів попередніх інстанцій, 06.03.2015 р. 2-й відповідачем було подано заяву про зупинення виконання рішення суду у даній справі, обґрунтовуючи її тим, що виконання рішень судів попередніх інстанцій призведе до змін відомостей в Державному земельному кадастрі.

Таким чином, на думку позивачів, зазначена заявником у своїй заяві в якості нововиявленої обставина державної реєстрації спірної земельної ділянки, як земель комунальної форми власності, була відомою заявнику під час розгляду даної справи.

Представник 1-го відповідача у судовому засіданні просить задовольнити заяву 2-го відповідача про перегляд рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014р. за нововиявленими обставинами, а також підтримав заяву 2-го відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України.

Розглянувши заяву 2-го відповідача (заявника) про перегляд рішення суду у даній справі за нововиявленими обставинами, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив таке.

Як вже було зазначено, рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. по справі №922/4744/13, залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 19.05.2015 р., позов задоволено повністю. Визнано недійсними пункт 8.2. рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 р. в частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови частини земельної ділянки площею 0,0528 га в м. Харкові по АДРЕСА_1, пункт 1.4 додатку 3 рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 року в частині припинення права користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району частиною земельної ділянки площею 0,0528 га в АДРЕСА_1. Визнано недійсним пункт 1.38 додатку 4 рішення Харківської міської ради №180/05 від 28.09.2005 року в частині надання громадянину ОСОБА_2 в оренду строком до 01.09.2030 року земельної ділянки площею 0,0528 га в АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528 га вартістю 1163165 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований Харківською регіональною філією Держаного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" у Державному реєстрі земель 02.06.2006 р. за №НОМЕР_1. Стягнуто з Харківської міської ради на користь державного бюджету України 1 147,00 грн. судового збору. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь державного бюджету України 1 147,00 грн. судового збору.

Дане рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 112 ГПК України господарський суд може переглянути прийняте ним судове рішення, яке набрало законної сили, за нововиявленими обставинами.

Статтею 112 ГПК України визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 ГПК України підставами для перегляду судових рішень господарського суду за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення;

3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення;

4) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду;

5) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

У пунктах 1, 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 17 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами" роз'яснено, що статтею 112 ГПК України визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами. Перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є окремою процесуальною формою судового процесу, яка визначається юридичною природою цих обставин.

До нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство. Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов:

- по-перше, їх існування на час розгляду справи,

- по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи,

- по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами.

Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися господарським судом у процесі розгляду справи.

Необхідно чітко розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту); так, не можуть вважатися такими обставинами подані учасником судового процесу листи, накладні, розрахунки, акти тощо, які за своєю правовою природою є саме новими доказами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається заявник в обґрунтування своїх вимог, мають всі необхідні ознаки нововиявлених обставин, виходячи з наступного.

При цьому суд враховує роз'яснення пленуму Вищого господарського суду України, викладене у п. 8.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 17 "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами", відповідно до якого господарський суд переглядає судове рішення за нововиявленими обставинами лише в тих межах, в яких ці обставини впливають на суть рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому за умовами ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На думку суду, доданий заявником Витяг із державного земельного кадастру у якості доказу реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку площею 0,0528га по АДРЕСА_1 на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок ППФ "Міськпроект" ОСОБА_7, суттєво впливає на юридичну оцінку обставин при прийнятті рішення суду від 03.11.2014 р. по справі 922/4744/13. Факт реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку позбавляє доказового обґрунтування рішення суду у даній справі щодо правомірності заявлених позовних вимог.

Даний висновок суду ґрунтується на наступному.

Так, у рішенні господарського суду Харківської області у даній справі встановлено факт належності до земель державної власності як земель оборони земельної ділянки, наданої в оренду громадянину ОСОБА_2, площею 0,0528 га по АДРЕСА_1, що посвідчено договором оренди землі від 02.06.2006р., зареєстрованим Харківською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" у Державному реєстрі земель 02.06.2006 р. за №НОМЕР_1. Окрім того, у даному рішенні зазначено, що у Харківської міської ради були відсутні правові підстави для прийняття п.п. 8.2. п. 8 Рішення №180/05 від 28.09.2005 р., яким зобов'язано Харківське міське управління земельних ресурсів земельні ділянки, зазначені у п. 1.4 додатку 3 та у п. 1.28 додатку 4 до цього рішення, перевести із земель оборони до земель житлової і громадської забудови, та п. 1.4. додатку 3 до цього рішення щодо припинення Харківській КЕЧ району права користування частиною земельної ділянки в м. Харкові по АДРЕСА_1, площею 0,0528га. Окрім того, у даному рішенні зазначено, що проектом відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 в жодному випадку не змінюється форма власності та цільове призначення земельної ділянки, а сам проект є комплексом підготовчих документів та матеріалів за для здійснення підготовки передачі земельної ділянки у власність або у користування.

У абз. 5 п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" роз'яснено, що у визначенні категорії, до якої відноситься земельна ділянка, судам слід керуватися положеннями статей 18, 19, глав 5-14 ЗК України і враховувати приписи статей 20, 21 названого Кодексу, а також Закону України "Про Державний земельний кадастр" (набрав чинності з 01.01.2013).

Як зазначено у рішенні суду у даній справі, відповідно до ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

У п. 1 рішення №180/05 від 28.09.2005 р. Харківська міська рада вирішила затвердити проекти відведення земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд юридичним та фізичним особам, зазначеним у додатках 2, 4 до цього рішення. Громадянин ОСОБА_2 зазначений у додатку 4, п. 1.38.

На підставі затвердженого проекту відводу земельної ділянки, що є проектом землеустрою, 02.06.2006 р. проведено державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку, площею 0,0528 га по АДРЕСА_1 та надано її в оренду ОСОБА_2 згідно з договором оренди від 02.06.2006 р.

Отже, зміна цільового призначення земельної ділянки з земель оборони на землі житлової та громадської забудови (п.п.8.2 п. 8 Рішення №180/05 від 28.09.2005 р.) проведена відповідно до ст. 20 ЗК України, в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення, а саме органом місцевого самоврядування, яким затверджено проект землеустрою.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЗК України, в редакції на час прийняття рішення та укладення договору оренди землі ХМР з громадянином ОСОБА_2, землі оборони можуть перебувати як у державній так і в комунальній власності.

Відповідно до пункту 12 розділу X "Перехідні положення" ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Адресою місця розташування земельної ділянки - АДРЕСА_1 підтверджується наявність у Харківської міської ради повноважень по розпорядженню земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" розмежування земель державної та комунальної власності здійснюється відповідно до Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України "Про власність", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", цього Закону та інших нормативно-правових актів, що не суперечать цьому Закону.

Відповідно до ст. 1 цього Закону розмежування земель державної та комунальної власності полягає у здійсненні організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також щодо визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Актом встановлення меж земельної ділянки на місцевості №2801/05 від 19.12.2005 р. встановлено в натурі межі земельної ділянки комунальної власності, зареєстрованої у Державному земельному кадастрі та наданої ОСОБА_2 у строкове платне користування.

Розділом III цього Закону "Перехідні положення" встановлено, що у разі якщо межі сіл, селищ, міст не встановлені відповідно до вимог статей 174, 175 та 176 Земельного кодексу України розмежування земель державної та комунальної власності проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до меж, прийнятих для обліку земель у складі державного земельного кадастру.

Як вбачається з п. 8 Рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 р. спірна земельна ділянка була прийнята та знаходилася на обліку як міські землі в Харківському міському управлінні земельних ресурсів Харківської міської ради.

Вищезазначене свідчить про прийняття Харківською міською радою оспорюваних частин Рішення 180/05 від 28.09.2005 р. на підставі п. а); г) ст. 12 ЗК України, в редакції на час прийняття цього рішення, здійснено відповідно до повноважень міських рад у галузі земельних відносин та здійснено відповідно до ст. 124 ЗК України на підставі рішення органу місцевого самоврядування (ч.1) та за проектом відведення (ч.3); із дотриманням положень ч. 3 та ч. 4 ст. 142 ЗК України, в редакції діючій на час прийняття рішення Харківської міської ради.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав.

Витягом із Державного земельного кадастру від 26.09.2013 р. підтверджено факт реєстрації 02.06.2006 р. у державному земельному кадастрі права комунальної власності на земельну ділянку площею 0,0528га, кадастровий НОМЕР_3, місце розташування: АДРЕСА_1.

Суд критично ставиться до тверджень позивачів про те, що приналежність спірної земельної ділянки до земель державної форми власності підтверджено рішенням господарського суду від 11.02.2013 р. №922/127/13-г, що набрало законної сили.

Так, рішенням господарського суду від 11.02.2013 р. №922/127/13-г встановлено, що у користуванні КЕВ м. Харкова згідно з державним Актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 09.07.1998 знаходиться земельна ділянка площею 0,37 га. Як вбачається зі змісту даного рішення суду, до цієї площі земельна ділянка, надана в оренду ОСОБА_2, площею 0,0528га не входить. При цьому висновки суду у даній справі стосуються лише предмету спору у цій справі, а саме права постійного користування КЕВ м. Харкова земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,37 га.

Відповідно до ч. 2 статті 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішення інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Проте, як вбачається зі змісту вищезгаданого рішення суду, 2-й відповідач (ФОП ОСОБА_2.) не був учасником процесу у справі №922/127/13-г.

Поясненнями представника 1-го відповідача у даній справі підтверджується, що власником земельної ділянки - Харківською міською радою, визнається та підтверджується дійсність договору оренди землі від 02.06.2006 р., укладеного з гр. ОСОБА_2 та зареєстрованим Харківською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" у Державному реєстрі земель 02.06.2006 р. за № НОМЕР_1.

Частиною 3 ст. 142 ЗК України, у вищезазначеній редакції, передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Добровільна відмова землекористувача від права користування земельною ділянкою, як підстава для припинення права користування земельною ділянкою передбачена п. а) ст. 141 ЗК України.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2012 р. у справі №2а-2018/1/12/13 (т.1 а.с. 64-66) встановлено факт погодження начальником КЕВ м. Харкова Татаркіним С.О. проекту відводу земельної ділянки площею 0,0528 га гр. ОСОБА_2, що зафіксовано у наявному у справі Акті встановлення (відновлення) та погодження меж земельної ділянки від 28.07.2005 р. (т. 2 а.с. 60).

Для розробки проекту відводу земельної ділянки гр. ОСОБА_2 в обґрунтуванні меж земельної ділянки, доданої 2-м відповідачем до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленою обставиною, правомірно було вказано орієнтовну площу земельної ділянки відповідно до листа начальника КЕВ м. Харкова Татаркіна С.О від 23.03.2004 р., в якому зазначалося прохання прийняти земельну ділянку, площею 0,0504 га під нежитловою будівлею літ. Е-2 по АДРЕСА_1, у зв'язку з її продажем.

Відповідно до ч. 4 ст. 142 ЗК України власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Отже, право комунальної власності, яке від імені територіальної громади здійснює Харківська міська рада, підтверджено наданим заявником належним та допустимим доказом - Витягом із Державного земельного кадастру від 26.09.2013 р.

Крім того, статтею 77 Земельного кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.

Згідно з пунктом "б" частини 3 статті 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об'єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Зі змісту державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 вбачається, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1, надана Харківській квартирно-експлуатаційній частині саме для експлуатації та обслуговування адміністративних, складських та допоміжних будівель і споруд.

Як встановлено з матеріалів справи, у 2002 році на підставі біржової угоди №50-02/12 договору купівлі - продажу нерухомості Державним підприємством Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" була продана адміністративна будівля літ. "Е-2", загальною площею 516,3 кв.м по АДРЕСА_1, право власності на яку в подальшому, внаслідок продажу за договорами від 03.01.2003 р. та від 24.04.2004 р., перейшло до ОСОБА_2, який за договором купівлі - продажу від 08.12.2004 р. передав нежитлову будівлю у спільну часткову власність.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

За приписами Законів України "Про оборону України" та "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном.

Відповідно до статті 141 ЗК України, в редакції, що діяла у спірний період, підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Згідно з частинами 3, 4 статті 142 ЗК України, в редакції, що діяла у спірний період, припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки; власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Пунктами 4, 45 та 50 Положення "Про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями", затвердженого Наказом Міністерства оборони України № 483 від 22 грудня 1997 року, передбачено, що передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України, а оформлення документів покладається на фактичних землекористувачів.

Виходячи з вимог чинних нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини, істотною передумовою для припинення права власності постійного користування землями оборони, що закріплені за структурними одиницями Збройних сил України, та подальшої передачі цієї ділянки у власність або користування третім особам, незалежно від форми власності, є отримання на це згоди Міністерства оборони України.

Проте, як встановлено судом, Міністерством оборони України такої згоди надано не було, що є порушенням порядку передачі земельної ділянки у користування або у власність третім особам.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Частиною 1 статті 120 ЗК України, в редакції, чинній на момент укладення ОСОБА_2 договору купівлі - продажу нерухомого майна від 24.04.2004 р., при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Статтею 377 ЦК України, в редакції, чинній на момент придбання ОСОБА_2 адміністративної будівлі за договором купівлі - продажу від 24.04.2004 р., до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Як вбачається зі змісту пункту 1.38 додатку 2 до рішення Харківської міської ради від 28.09.2005 р. № 180/05, ОСОБА_2 в оренду строком до 01.09.2030 р. надана в оренду земельна ділянка площею 0,0528 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі (том 1 а.с. 72-73).

За умовами договору оренди землі від 02.06.2006 р., укладеного між Харківською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар), орендарю надано в оренду земельну ділянку площею 0,0528 га по АДРЕСА_1, на якій розташований об'єкт нерухомого майна - нежитлова будівля літ. "Е-2", яка належить орендарю на праві приватної власності.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, листом від 23.03.2004 р. № 577 КЕВ м. Харкова повідомлялось, що будівля по генплану № 1 військового містечка № 48 не є власністю Міноборони України (договір купівлі - продажу від 03.01.2003 р.), у зв'язку з чим будівля та прилегла територія загальною площею 504 кв.м не використовується для потреб Міноборони України та оформлення прав на вказану земельну ділянку може бути реалізоване через Харківський міськвиконком після вирішення питання про прийняття вказаної земельної ділянки до земель запасу міста, як такого, що не використовується Міністерством оборони України (т. 2 а.с. 14).

Начальником КЕВ м. Харкова було направлено голові Харківської міської ради лист від 23.03.2004 р. № 592, у якому КЕВ м. Харкова, як постійний землекористувач згідно державного акта на право постійного користування землею, просив вирішити питання про прийом земельної ділянки площею 504 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в земельний запас міста, у зв'язку з невикористанням вказаної земельної ділянки для потреб Міноборони та продажем будівлі, розташованій на земельній ділянці (т. 2 а.с. 15).

Відповідно до ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки може використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Власник земельної ділянки не може бути позбавлений права власності на неї, крім випадків, передбачених Земельним кодексом та іншими законами України (ст. 153 ЗК України).

З моменту укладення та по 2015 рік включно ОСОБА_2 сплачується орендна плата.

На час перегляду рішення господарського суду у даній справі за актом прийому-передачі земельної ділянки вона фактично знаходиться в користуванні ОСОБА_2

Отже, правочин діє, направлений на реальне настання правових наслідків, підтверджується систематичними діями сторін по його виконанню.

Вади договору оренди від 02.06.2006 р., на які вказує прокурор та позивачі у даній справі - підписання договору нібито міським головою Шумілкіним, повноваження якого на дату укладання закінчилися, не можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним в силу приписів ст. 241 ЦК України.

У п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені з перевищенням повноважень, або особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України право громадянина України на користування земельною ділянкою наряду із правом власності підлягає захисту.

Оцінюючи обставини справи з врахуванням нововиявленої обставини, в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати порушеними права або законні інтереси позивачів щодо земельної ділянки, наданої для експлуатації та обслуговування відчуженої ДП МО України "Укрвійськбуд" у 2002 році будівлі за літ. "Е-2" у м. Харкові по АДРЕСА_1, а відтак, відсутні підстави для їх захисту у визначений в позові спосіб.

Право власності на вказану будівлю зареєстровано за фізичними особами. Відповідно до п. 5 ст. 120 ЗК України, в редакції на час прийняття Харківською міською радою Рішення № 180/05 від 28.09.2005 р., при переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

З огляду на приписи ст. 182, ч. 2 ст. 331, ст. 657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно.

Таким чином, встановивши, що на земельній ділянці знаходиться майно, належне на праві суміжної часткової власності чотирьом громадянам України, в тому числі гр. ОСОБА_2, та відповідним чином зареєстроване, суд вважає необґрунтованим доводи прокурора та позивачів про те, що спірний договір оренди від 02.06.2006 р. суперечить вимогам чинного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Матеріали справи не містять доказів здійснення 2-м відповідачем будь-яких дій, що вказують на його умисне заволодіння комунальною власністю або обізнаність із незаконністю дій Харківської міської ради на час укладання оспорюваного договору оренди, що говорить про добросовісність 2-го відповідача.

Згідно зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статей 1, 8 Конституції України Україна є правова держава. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України від 17.07.1997 р. №475/97 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (далі - "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак, в силу ст. 9 Конституції України, вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна", в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

Право оренди земельної ділянки також є майном в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, мирно володіння яким з моменту винесення оспорюваного рішення та укладання договору оренди земельної ділянки гарантується ст. ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 р. №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 вказаного рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

При цьому у наведеному рішенні Європейського суду з прав людини йдеться про непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, незалежно від типу договорів, які були укладені на виконання оскаржуваних рішень у будь-якій із країн, які ратифікували Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 14.03.2007 р. у справі N 21-8во07.

Тобто, самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самої фізичної особи.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що наведені прокурором обставини не можуть бути підставою для позбавлення 2-го відповідача права користування земельною ділянкою в розумінні ст. ст. 140, 143 ЗК України, оскільки 2-м відповідачем не було допущено порушення вимог чинного законодавства при зверненні до Харківської міської ради з заявою про надання йому в оренду спірної земельної ділянки.

З огляду на вищевикладені положення вбачається, що позовні вимоги прокурора суперечать ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини (рішення "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 р.).

Враховуючи істотність нововиявленої обставини для правильного вирішення спору та суттєвий вплив на оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається та встановлення факту реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку на підставі землевпорядної документації, суд вважає за необхідне заяву 2-го відповідача про перегляд рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. по справі №922/4744/13 за нововиявленими обставинами задовольнити.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог прокурора необхідно відмовити.

Окрім того, суд відмовляє у задоволенні заяви 2-го відповідача про застосування позовної давності з огляду на таке.

У п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог прокурора, а тим самим встановив відсутність порушеного (оспорюваного) права, заява 2-го відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за дві вимоги немайнового характеру (в розмірі 2 294,00 грн.) та за подання заяви про перегляд рішення за новоявленими обставинами (в розмірі 2 523,40 грн.) слід покласти на позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6, 8, 9, 41, 42, 124, 129 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, ст. ст. 12, 77, 84, 120, 124, 125, 140-143, 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 2 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності", ст. ст. 3, 12, 182, 331, 267, 373, 377, 657 Цивільного кодексу України, Положенням "Про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями", ст. ст. 1, 4-3, 32-34, 49, 82-85, 112-114 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про перегляд рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. по справі №922/4744/13 за нововиявленими обставинами задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. по справі №922/4744/13 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Стягнути з Міністерства оборони України (02168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 2 408,70 грн. судового збору.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова (61024, м. Харків, вул. Пушкінська, 61, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 2 408,70 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 08.02.2016 р.

Суддя О.В. Макаренко