ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02 лютого 2016 р. Справа № 903/1309/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЗІМС", м. Луцьк

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта", м. Луцьк

про визнання недійсним договору купівлі - продажу № 734-13А від 30.08.2013р.

Суддя Шум М. С.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 М (представник за дов. № б/н від 01.12.2015 р.)

від відповідача: ОСОБА_2 (представник за дов. № 20 від 05.01.2015 р.)

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст.ст. 22, 29 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗІМС" в позовній заяві просить визнати укладений з товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" договір купівлі-продажу №734-13А від 30 серпня 2013р. недійсним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що посилаючись на те, що даний договір був укладений з порушення норм чинного законодавства, основним документом на перевезення вантажів є товарно - транспортні накладні та подорожні листи автомобіля, проте даний механізм поставки товару не знайшов своє відображення у договорі купівлі - продажу № 734-13А від 30.08.2013р. Позивач стверджує, що товар згідно договору не отримував, оскільки відсутні первинні документи на перевезення товару, відсутність у позивача товарно - транспортних вказує не те, що казеїн в кількості 1600,00 ящиків, який відображений у накладній виписаній ТзОВ "Торговий дім Аванта" № 145848 від 02.09.2013р. на складі позивача не оприбутковувався.

Відповідач у відзиві на позовну заяву № 14 від 11.01.2016р. просить суд відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що 02.09.2013 року в користь ТзОВ «ЗІМС» згідно накладних №№145848, 142953 поставлено казеїн технічний вагою 12600,00 кг. та виписана одна товарно-транспортна накладна № 011152 від 02.09.2013р. на перевезення казеїну технічного вагою 12600,00 кг автопідприємством ТзОВ «Торговий дім «ВЛАС».

Товарно-транспортна накладна підписана всіма трьома сторонами, а отже твердження позивача щодо відсутності документування механізму поставки повністю спростовуються.

Окрім того, приєднуючи до матеріалів справи ухвали та лист Вищого адміністративного суду України як докази судової практики у податкових спорах, Відповідач підміняє поняття та принцип спеціалізації судів загальної юрисдикції.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, встановив:

30 серпня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта", м. Луцьк та товариством з обмеженою відповідальністю "ЗІМС", м. Луцьк укладено договір купівлі - продажу № 734-13А від 30.08.2013р.

Даний договір підписано сторонами, підписи скріплені печатками постачальника та покупця.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобовязання. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим до виконання сторонами.

На виконання умов договору № 734-13А від 30.08.2013р. відповідач передав, а позивач прийняв товар казеїн технічний вагою 12600,00 кг., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін видатковими накладними №№145848, 142953 від 02.09.2013р., товарно-транспортною накладною № 011152 від 02.09.2013р. та довіреністю на отримання товару №44 від 02.09.2013р., при цьому позивач не заявив жодної претензії ні до кількості, ні до якості, ні до ціни товару, ні до строків його поставки, що свідчить про погодження сторонами всіх істотних умов такого договору, а отже, виключає можливість встановлення факту недійсності договору.

Суд вважає, що підписання покупцем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин.

Факт виконання відповідачем своїх зобовязань по цьому договору та факт отримання такого товару позивачем є доведеним, а отже твердження позивача щодо відсутності документування механізму поставки та не отримання товару повністю спростовуються.

Щодо доводів позивача, що договір купівлі продажу № 734-13А від 30.08.2013р. має ознаки удаваного правочину, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Положеннями частини першої, третьої та пятої ст. 203 ЦК України, визначено чіткий перелік обставин, що тягнуть за собою недійсність правочину, а саме, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Матеріалами справи підтверджено, що зміст договору купівлі - продажу № 734-13А від 30.08.2013р. не суперечить вимогам чинного законодавства.

Зокрема, докази, що містяться у справі свідчать про те, що на виконання умов зазначеного договору, відповідач здійснював позивачеві поставки товару згідно переліку визначеного у накладних, що є додатками до договору, а позивач згідно довіреностей на отримання товару приймав його.

Отже, дії сторін оскаржуваного правочину були спрямовані на дійсне настання наслідків за ним.

Частиною 1 ст. 235 ЦК України передбачено, що удаваним правочином є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Доказів наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, позивачем за позовом суду надано не було.

З огляду на викладене, суд відмовляє позивачеві у задоволенні позовної заяви про визнання недійсним договору купівлі - продажу № 734-13А від 30.08.2013р.

Як визначає ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 ГПК України докази подаються сторонами, іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 ГПК України обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

В даному випадку із аналізу наданих позивачем обґрунтувань позовних вимог та документів в їх підтвердження, наданого відповідачем відзиву, судом встановлено, що доводи позивача є по суті необґрунтованими, а тому в позові необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати по справі при відмові в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 75, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Повний текст рішення

складено 05.02.2016

Суддя М. С. Шум