Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

11 лютого 2016 року справа № 927/1469/15

Позивач: публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Трейд", проспект Перемоги, буд. 129, м. Чернігів, 14013

про стягнення 6524163,82 грн.

Суддя Михайлюк С.І.

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

Заявлений позов про стягнення з відповідача 4874950грн. заборгованості, 711742,70грн. пені, 341246,50грн. штрафу, 509666,01грн відсотків за користування чужими коштами, 47291,89грн. інфляційних та 39266,72грн. 3% річних. Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов договору поставки № КИВ 112К-С від 10.09.2014р.

Відповідач подав відзив, у задоволенні позовних вимог просить відмовити, а договір № КИВ 112 К-С від 10.09.2014р. визнати неукладеним. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що сторонами не досягнуто згоди щодо предмета, ціни, якості та кількості, жодних специфікацій не укладалося, повернення попередньої оплати не є грошовим зобовязанням, позивач невірно нараховує інфляційні, до договору поставки не можуть застосовуватися положення про позику.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти їх задоволення заперечив.

Дослідивши матеріали, суд

в с т а н о в и в:

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства; господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода; при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

10.09.2014 між сторонами укладено договір поставки №КИВ112К-С, відповідно до умов якого постачальник (відповідач) зобовязується передати у власність покупця (позивач) зерно українського походження врожаю 2014 року, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар відповідно до умов даного договору. Пунктом 11.1. сторони погодили, що договір набуває чинності з дати підписання його сторонами і діє до 30.06.2015, а в частині розрахунків та поставки товару до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму; до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.ч. 1., 6 ст. 265 ГК України). В силу ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках; предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками; загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Договором передбачено, що товар по якості повинен відповідати вимогам, вказаним в специфікації для кожної партії товару, інші показники якості товару відповідно до ДСТУ, встановленого для даного товару, і зазначеного у специфікації (п. 2.1., 2.2.). Товар поставляється партіями протягом періоду, вказаного в специфікаціях до договору (п. 3.2.). Кількість, строк, та місце поставки, ціна та загальна вартість товару для кожної партії, що поставляється згідно цього договору, визначаються в специфікаціях до цього договору, які підписуються сторонами щодо кожної партії товару та є невідємними частинами (додатками) цього договору (п. 3.3.).

Матеріалами справи підтверджується виконання сторонами договору. Зокрема, за видатковими накладними від 20.11.2014р. № РН-0000003, від 21.11.2014р. № РН-0000002, від 26.11.2014р. № РН-0000004 відповідач передав, а позивач фактично одержав зерно кукурудзи 3 класу на загальну суму 591840грн., за яке розрахувався повністю згідно з платіжними дорученнями від 08.12.2014р. № 25884, 27.11.2014р. № 25171, 08.12.2014р. № 25888. Як у видаткових накладних, так і у платіжних дорученнях є посилання на договір № КИВ112К-С від 10.09.2014р.

Тому відсутні підстави для визнання договору, який виконувався, неукладеним. На укладення договору № КИВ 112К-С від 10.09.2014р. вказує і лист відповідача № 52 від 31.09.2015р.

Відповідач вказує, що жодних специфікацій не укладалося.

Позивачем до матеріалів справи надано копію специфікації № 4 від 11.12.2014р., яка за її змістом є додатком до договору. Згідно з цією специфікацією товаром є кукурудза 3-го класу, ДСТУ 4525:2006, кількість - 2439тонн (+/-5%), ціна за тонну 2460грн. без ПДВ, вартість - 5999940грн. Пунктом 6 специфікації зазначено, що остання набирає чинності з моменту підписання і є невідємною частиною договору. Специфікація (копія), яка додана до матеріалів справи, містить підпис та печатку постачальника (відповідач), з боку покупця відсутні підпис та печатка. Водночас матеріали справи вказують на те, що сторонами фактично вчинялися дії на виконання її умов. Зокрема, 05.12.2014р. відповідачем виставлений для оплати позивачем рахунок № СФ-0000006 за кукурудзу 3 класу в кількості 2032,5тонн за ціною 2460грн. за тонну на суму 4999950грн. Платіжним дорученням № 26313 від 12.12.2014р. покупець перерахував постачальнику 4999950грн. в якості передплати за кукурудзу 3 класу згідно з рахунком № СФ-0000006 від 05.12.2014р. по договору № КИВ112К-С від 10.09.2014р. 100% передплата товару протягом 2-х банківських днів з моменту виставлення рахунку постачальником передбачена п. 3 специфікації. Згідно з п. 2 специфікації поставка товару здійснюється у період з 11.12.2014р. по 30.06.2015р. включно. У судовому засіданні 11.02.2016р. представник відповідача пояснив, що печатка у цій специфікації належить підприємству, на час підписання специфікації був інший директор. Представник відповідача не поставив під сумнів справжність печатки та підпису, однак зазначив, що на підприємстві така специфікація відсутня.

За таких обставин суд дійшов висновку, що поставка товару (кукурудза 3 класу) на суму 4999950грн. мала відбутися не пізніше 30.06.2015р. На користь такого твердження свідчить і лист-вимога позивача № 130-2-12/4091, яким повідомлялося відповідача про перерахування коштів за договором у сумі 5591790грн. та порушення ним умов договору щодо поставки. Лист датований 12.08.2015р. У відповіді від 31.09.2015р. за № 52 відповідач не заперечив факту порушення зобовязання, натомість підтвердив наявність «певних» домовленостей, передбачених у т.ч. договором № КИВ112К-С від 10.09.2014р., запропонував переглянути порядок виконання домовленостей та реструктурувати їх виконання. Про те, що передплата здійснена саме за кукурудзу (передбачено специфікацією) вказує і платіжне доручення відповідача про повернення передплати № 161 від 05.01.2016р.,

Платіжними дорученнями № 29 від 03.07.2015р., № 4 від 05.08.2015р. постачальник повернув покупцеві передплати відповідно 50000грн. та 75000грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Листом від 12.082015р. № 130-2-12/4091 покупець, повідомляючи постачальника про порушення зобовязання, вимагав терміново поставити товар, а у разі неможливості здійснити поставку товару до 17.08.2015р. повернути 4874950грн.

Доказів поставки товару не надано. Після звернення позивачем до суду (27.11.2015р. дата штемпеля на конверті поштового відправлення) відповідач повернув йому передплати за договором № КИВ112К-С від 10.09.2014р. на суму 436000грн. (платіжні доручення № 161 від 06.01.2016р., № 29 від 30.12.2015р., № 1 від 10.12.2015р., № 153 від 02.12.2015р.).

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 4438950грн. заборгованості з повернення попередньої оплати, провадження у справі щодо стягнення 436000грн. заборгованості із повернення попередньої оплати - припинити у звязку з відсутністю предмету спору.

Згідно зі ст. 230 ГК України у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання учасник господарських відносин зобовязаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Пунктом 9.4. договору сторони передбачили, що у випадку не поставки або несвоєчасної поставки товару згідно умов договору, постачальник сплачує покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0,1% загальної вартості непоставленої партії товару за кожен день прострочення.

Позивачем нараховані до сплати відповідачу 711742,70грн. пені з суми простроченого боргу у розмірі 4874950грн. за 146 днів прострочення, починаючи з 01.07.2015р. У цій частині позовні вимоги слід задовольнити.

З позовної заяви вбачається, що штраф у розмірі 341246,5грн. (7% від суми непоставленого товару) позивачем застосований на підставі ст. 231 ГК України та п. 9.5. договору, оскільки покупець є субєктом господарювання державного сектора економіки.

Позивач, відповідно до ч. 2 ст. 22 ГК України, є субєктом господарювання державного сектора економіки.

Згідно з ч. 2 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Тобто за прострочення понад 30 днів можливе додаткове стягнення штрафу у розмірі 7% вартості прострочення виконання у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

У пункті 9.5. договору сторони погодили, що у випадку прострочення зобовязання по поставці товару визначеного специфікацією більше ніж на 30 календарних днів, покупець може частково або в повному обсязі відмовитися від договору і вимагати від постачальника повернення оплачених коштів по даному договору (у випадку їх здійснення). В цьому випадку постачальник зобовязаний протягом трьох банківських днів з моменту отримання письмової та/або факсової вимоги покупця про повернення коштів повернути покупцю всі оплачені кошти по даному договору, а також сплатити покупцю штраф у розмірі 7% від загальної суми договору.

Проте договір не містить загальної суми. Виходячи з п. 3.3. договору, в специфікаціях визначається загальна вартість товару для кожної партії. Тому в цій частині у позові слід відмовити.

Розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами позивачем здійснений з посиланням на ч. 3 ст. 693, 536, ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 1048 ЦК України та Постанову Верховного Суду України від 24.01.2006р. № 14/130.

Згідно з ч. 3. ст. 693, ч. 2 ст. 536 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За ч. 1 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Однак аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин. Умовами укладеного між сторонами договору розмір процентів за користування продавцем чужими грошовими коштами не встановлено, договори поставки і договори позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору поставки положень про договір позики (зокрема, ст. 1048 ЦК України) є безпідставним. Такий правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 02.07.2013 року у справі № 18/1372/12. Слід зазначити, що предметом перегляду у названій справі є постанова Вищого господарського суду України від 12.12.2012р. в частині його висновків про безпідставність нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами за договором поставки на підставі ч. 3 ст. 692 ЦК України, у розмірі, встановленому ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Постанова Верховного Суду України від 24.01.2006р. стосується нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами при відсутності між сторонами договірних правовідносин і не встановленні розміру проценту.

Отже, в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 509666,01грн. відсотків за користування чужими коштами має бути відмовлено.

Позивачем нараховані 39266,72грн. 3% річних та 47291,89грн. втрат внаслідок інфляційних процесів, оскільки листом від 12.08.2015р. № 130-2-12/4091 останній вимагав від постачальника здійснити поставку товару, а у разі неможливості до 17.08.2015р. повернути грошові кошти.

Однак, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченої попередньої плати за непоставлений товар (кукурудза 3 класу). За своєю суттю обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України. Такий правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 16.09.2014 року у справі № 921/266/13-г/7.

Тому у стягненні з відповідача 3% річних та інфляційних має бути відмовлено.

За таких обставин позовні вимоги слід задовольнити частково. Судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених вимог. При цьому суд враховує, що відповідач повернув частину попередньої оплати після звернення позивачем до суду.

Враховуючи викладене, а також керуючись ст.ст. 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „ОСОБА_1 Трейд (код 39318597, проспект Перемоги, буд. 129, м. Чернігів, 14013) на користь публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (код 37243279, вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01грн. заборгованості, 711742,70грн. пені, та 83800,39 грн. судового збору.

3. Провадження у справі щодо стягнення 436000грн. боргу припинити.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення виготовлений 16.02.2016р.

Суддя С.І. Михайлюк