КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Справа№ 910/25862/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача: Старшинська Т.Ю. - представник;

Від відповідача: Цапенко Б.В. - представник;

Від третьої особи: Недашківська О.В. - представник.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Хліб Інвестбуд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2015

у справі № 910/25862/15 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Хліб Інвестбуд"

до Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі філії „Новоукраїнський КХП"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерство аграрної політики та продовольства України.

про визнання угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Хліб Інвестбуд" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі філії "Новоукраїнський КХП" про визнання недійсною угоди № 50 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 07.03.2013 р. укладеної між Публічним акціонерним товариством „Державна продовольчо-зернова корпорація України" „Новоукраїнський КХП" та Товариством з обмеженою відповідальністю „Хлію Інвестбуд". Позовні вимоги обґрунтовані тим, що строк виконання зобов'язань за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. не настав, у зв'язку з чим зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить приписам ст. 601 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 у справі №910/25862/15 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю „Хліб Інвестбуд" відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення місцевого Господарського суду і прийняти нове рішення, яким позовну заяву ТОВ „Хліб Інвестбуд" про визнання недійсною угоду № 50 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 07.03.2013 задовольнити повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Хліб Інвестбуд" у справі № 910/25862/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В, суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2016 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду на 09.02.2016.

09.02.2016 через відділ документального забезпечення суду від третьої особи надійшли пояснення, які колегія суддів оглянула та долучила до матеріалів справи.

Від відповідача 09.02.2016 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить відмовити ТОВ „Хліб Інвестбуд" у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, який колегія суддів оглянула та долучила до матеріалів справи.

Також 09.02.2016 через відділ документального забезпечення від позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, які колегія суддів оглянула та долучила до матеріалів справи.

В судовому засіданні 09.02.2016 учасники судового процесу надали свої пояснення по справі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 01.02.2013 р. між філією „Новоукраїнський КХП" Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" та Товариством з обмеженою відповідальністю „Хлію Інвестбуд" укладено договір купівлі-продажу товарів № Д24-11 від 01.02.2013 р., за умовами якого, позивач зобов'язався передати, а відповідач - прийняти у власність товар, найменування, кількість та ціна якого вказується у специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору та прорахуватись за нього не пізніше 20-ти банківських днів з моменту приймання-передачі товару.

Згідно з п.п. 3.1. 4.1., 5.1. договору відповідач зобов'язаний оплатити товар протягом 20-ти банківських днів з моменту приймання-передачі товару. Право власності на товар зберігається за позивачем протягом 30-ти календарних днів з дня набрання чинності даним договором до дати передання товару відповідачу.

На виконання умов договору № Д24-11 від 01.02.2013 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 2 062 369, 55 грн., з яких повернуто товар на суму 42 815, 08 грн., що підтверджується поясненнями представників сторін та видатковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи.

07.03.2013 між філією „Новоукраїнський КХП" Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" та Товариством з обмеженою відповідальністю „Хліб Інвестбуд" укладено угоду № 50 про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якої на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України сторони домовились про залік зустрічних однорідних вимог на суму 2 019 554, 47 грн., що включає заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю „Хліб Інвестбуд" філією „Новоукраїнський КХП" Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" за договорами № 144 від 06.06.2012, № 360 від 05.07.2011, № 486 від 08.08.2011, № 520 від 22.09.2011 та №№ 543, 556, 557 від 03.08.2011 та заборгованість філії „Новоукраїнський КХП" Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" перед Товариством з обмеженою відповідальністю „Хліб Інвестбуд" за договором № Д24-11 від 01.02.2013 у розмірі 2 019 554, 47 грн. та договором № 497 від 15. 08.2011 у розмірі 2 256, 89 грн.

Пунктами 3.1., 3.2. угоди № 50 від 07.03.2013 передбачено, що заборгованість сторін за вказаними договорами у розмірі 2 019 554, 47 грн. за вказаними договорами є такою, що погашена.

В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначає, що угода № 50 від 07.03.2013 суперечить нормам статті 203 Господарського кодексу України та статті 601 Цивільного кодексу України, оскільки станом на день укладення оспорюваної угоди строк виконання зобов'язань щодо оплати товару за договором № Д24-11 від 01.02.2013 не настав, у зв'язку з чим, на думку позивача, сторони заздалегідь не мали на меті реальне настання правових наслідків, обумовлених такою угодою, а кінцевий строк оплати поставленого за договором № Д24-11 від 01.02.2013 товару є 29.03.2013 р.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за умовами договору купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно з статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями статті 179 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України та ст180 ГК України. ).

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 175 ГК України).

Частинами 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (ст. 601 ЦК України).

Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

При цьому, необхідною умовою для зарахування зустрічних однорідних вимог є факт настання строку виконання зобов'язань.

Згідно умов договору № Д24-11 від 01.02.2013 обов'язком відповідача є оплата товару протягом 20-ти банківських днів з моменту приймання-передачі товару.

Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відтак, встановлений договором № Д24-11 від 01.02.2013 строк є граничним, зі спливом якого зобов'язання за вказаним договором вважається простроченим.

В той же час, виходячи із приписів ст.ст. 251, 692 Цивільного кодексу України, а також умов договору № Д24-11 від 01.02.2013 строк оплати відповідачем товару, отриманого за вказаним договором є таким, що настав в момент отримання товару та закінчується у 20-й банківський день з моменту поставки.

Тобто, відповідачу визначено період у часі, коли він може виконати грошове зобов'язання за договором № Д24-11 від 01.02.2013.

Як вбачається з матеріалів справи, поставка товару за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. здійснювалась у період з 20.02.2013 р. до 28.02.2013 р., а відтак - станом на момент укладення угоди № 50 від 07.03.2015 р. строк оплати товару за кожною поставкою фактично настав.

Таким чином, при укладені оспорюваної угоди № 50 від 07.03.2015 р. сторонами було дотримано встановлену ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України умову для зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме - настання строку виконання зобов'язання.

Щодо тверджень позивача на відсутність заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, суд відзначає, що приписами ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України передбачено можливість проведення зарахування за такою заявою, однак не виключається право сторін укласти двосторонній правочин щодо припинення зобов'язання зарахуванням.

При цьому, зі змісту оспорюваної угоди № 50 від 07.03.2015 вбачається, що сторони мали на меті припинення грошових зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю „Хлію Інвестбуд" перед філією „Новоукраїнський КХП" Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" за договорами № 144 від 06.06.2012 р., № 360 від 05.07.2011 р., № 486 від 08.08.2011 р., № 520 від 22.09.2011 р. та №№ 543, 556, 557 від 03.08.2011 р. та зобов'язань філії "Новоукраїнський КХП" Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Хлію Інвестбуд" за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. на суму 2 019 554, 47 грн., у зв'язку з чим суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що угода № 50 від 07.03.2015 р. не спрямована на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до угоди № 50 від 07.03.2015 р. зарахуванням фактично припинено саме грошове зобов'язання філії „Новоукраїнський КХП" Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" перед Товариством з обмеженою відповідальністю „Хлію Інвестбуд" за договором № Д24-11 від 01.02.2013 р. на суму 2 019 554, 47 грн.

Таку ж правову позицію викладено в постанові ВГСУ № 908/2147/13 від 03.04.2014.

Згідно з ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 2.1.. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд".

Заперечення скаржника з цього приводу, які містяться в матеріалах справи, в апеляційній скарзі та які були надані в судовому засіданні, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому є необґрунтованими.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Скаржником належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Хліб Інвестбуд" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 у справі № 910/25862/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/25862/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська