ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2016 р.Справа № 922/6406/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Денисюк Т.С.

при секретарі судового засідання Кудревичу М.О.

розглянувши справу

за позовом Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, м. Ізюм
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Ізюм
про стягнення коштів в розмірі 35 698,13 грн.
за участю :

Представник позивача - ОСОБА_1 довіреність від 03.12.2015 року;

Представник відповідача - не з"явився;

ВСТАНОВИВ:

15 грудня 2015 року Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (відповідач) 18446,62 грн. заборгованості та 17251,51 грн. пені. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобов"язань щодо повної та своєчасної оплати наданої теплової енергії згідно Договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 408 від 01.04.2013 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.12.2015 року за позовною заявою було порушено провадження по справі № 922/6406/15 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Розгляд справи неодноразово відкладався для надання сторонам можливості надати пояснення та докази вобґрунтування своєї правової позиції.

Представник позивача в судовому засіданні 01 лютого 2016 року підтримував позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Додаткових заяв, клопотань та документів в обгрунтування своєї правової позиції не надав.

Представник відповідача в судові засідання не зявлявся, документів, витребуваних судом та відзиву на позовну заяву, не надав. До суду повернулись ухвали суду про порушення провадження по справі від 17.02.2015 року та про відкладення розгляду справи, які були направлені на адресу відповідача, згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 11.01.2016 року, із довідкою пошти "за закінченням строку зберігання".

У постанові пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначає, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Таким чином, суд вважає, що відповідач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Позивач - комунальне підприємство, яке надає послуги з центрального опалення шляхом постачання теплової енергії, що виробляється на власних котельнях та постачається через теплові мережі кінцевим споживачам, в тому числі Відповідачу, за адресою приміщень, в яких Відповідач здійснює підприємницьку діяльність та що підключено до центральної системи теплопостачання багатоквартирного будинку:

1. Харківська область, м. Ізюм, пр-т. Леніна, 36, загальна площа 51,1 м.кв.;

2. Харківська область, м. Ізюм, вул. Київська,45, загальна площа 59,4м.кв..

Передача теплової енергії здійснювалася на підставі Договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 408 від 01.04.2013 року, відповідно до умов якого теплопостачальна організація (Позивач) бере на зобов'язання постачати споживачу (Відповідач) теплову енергію в гарячій і в потрібних йому обсягах та з параметрами теплоносія на вході мереж споживача, які відповідають температурному графіку режимів відпуску теплової енергії, а споживач зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

В судовому засіданні встановлено, що дія договору припинена не була.

Терміни розрахунків за теплову енергію встановлені п.6.3 розділу 6 Договору "Розрахунки за теплову енергію", відповідно до якого споживач до 20 числа розрахункового періоду сплачує теплопостачальній організації повну вартість заявленого у Договорі (додаток №1 Договору) обсягу споживання теплової енергії з урахуванням сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

Позивач свої зобовязання виконав в повному обсязі, на підставі вищезазначеного договору в період з квітня 2013 року по жовтень 2015 року здійснив відпуск теплової енергії відповідачу на загальну суму 41 269,313 грн. та направив на його адресу акти приймання - передачі теплової енергії та рахунки на оплату спожитої теплової енергії за вищевказаний період.

Однак, вартість спожитої теплової енергії відповідачем було оплачено лише частково на суму 22 822,51 грн., а відтак, у зв'язку з неповним погашенням вартості отриманої теплової енергії, сформувалася заборгованість перед Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж на загальну суму 18 446,62 грн., що на дату подання позову є несплаченим боргом.

Надаючи правову кваліфікацію доказам та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт господарювання (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязків.

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідач порушив вимоги договору та вимоги ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, де зазначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач не надав суду доказів погашення заборгованості або обґрунтованих заперечень проти позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Ізюмського комунального підприємства теплових мереж в частині стягнення з відповідача 18 446,62 грн. заборгованості за спожиту теплову енергію обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

Крім того, позивач, посилаючись на порушення відповідачем зобов"язань за Договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 408 від 01.04.2013 року, просить стягнути з нього пеню в розмірі 17 251,51 грн.

Відповідно до ст.546 ЦК України,виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.7.3 розділу 7 Договору "Відповідальність сторін", у разі невиконання Споживачем розділу 6 умов цього Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити теплопостачальній організації, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого тежу за кожен день прострочення платежу.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

Згідно з пунктом 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Розмір пені має бути обрахований з урахуванням обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України згідно із Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 4- 7, статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Судом здійснено перевірку правильності нарахування пені в сумі 17 251,51 грн. та встановлено, що відповідний розрахунок не узгоджується з вище наведеними нормами права, а відтак позивачем допущено помилку при здійсненні даного розрахунку, тож правомірно нараховано 4 456,74 грн..

Щодо стягення з відповідача пені в розмірі 12 794,77 грн., суд відмовляє в їх задоволенні, як безпідставно нарахованих.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даній справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З 01.09.2015 набрав чинності Закон України від 22.05.2015 №484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", яким внесено зміни до Закону України "Про судовий збір", зокрема, у частині розміру ставок судового збору.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не 150 розмірі.

З огляду на те, що ціна даного позову становить 35 698,13 грн., розмір судового збору, який мав бути сплачений позивачем, становить 1 218,00 грн.

У зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню 781,45 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 530, 546, 549, 610, 612, 629 Цивільного кодексу України; ст.ст. 15, 16, 173, 179, 193, 232 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особн-підприємця ОСОБА_2 (64300, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж (64300, Харківська область, м. Ізюм, пр. Леніна, 33/1, , п/р №2180 в філії ПАТ КБ «Приватбанк» м. Ізюм, МФО 351533) 18 446,62 гривень заборгованості за невиконання договірних зобов'язань, 4 456,74 гривень пені та 781,45 гривень судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 12 794,77 гривень пені - в задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 08.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

Справа № 922/6406/15.