ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Справа № 914/2835/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Марка Р.І.

Суддів Желік М.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Мазепа Н.В.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: не з"явився;

від третьої особи: не з"явився

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства УНІКОМБАНК, м.Львів, вих. № 10-у/2-525 від 18.11.2015 року (вх. № 01-05/5425/15 від 24.11.15).

на рішення Господарського суду Львівської області від 02.11.2015 р.

у справі № 914/2835/15, суддя Іванчук С.В.

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Сокар Україна, м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства УНІКОМБАНК, м.Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю АГРОХІМЗБУТ, м. Київ

про: стягнення штрафних санкцій.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.11.2015 р. у справі №914/2835/15 (суддя Іванчук С.В.) позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства УНІКОМБАНК на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Сокар Україна: 10211648грн. 27коп. інфляційних втрат, 681044грн. 94коп. 3% річних та 72088грн. 61коп. судового збору. В задоволенні решти частини позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням господарського суду Львівської області від 02.11.2015 р. у справі № 914/2835/15 Публічного акціонерного товариства УНІКОМБАНК, звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вих. № 10-у/2-525 від 18.11.2015 року (вх. № 01-05/5425/15 від 24.11.15), в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Так, апелянт стверджує, що судом першої інстанції при розгляді господарського спору та ухвалення рішення у даній справі не взято до уваги те, що сторони в договорі обмежили відповідальність ПАТ «УНІКОМБАНК» сумою 14 000 000, 00 грн., яка вже була стягнута на підставі рішення господарського суду м. Києва від 24.03.2015 року по справі №910/2924/14 тобто у суду були відсутні підстави стягувати з відповідача інфляційні нарахування та 3 % річних. Окрім того, скаржник зазначає, що між сторонами у даній справі склалися зобовязальні правовідносини, які носять майново-грошовий характер, у даному випадку позивач виступає кредитором, а відповідач боржником і оскільки під час розгляду даного спору в банку запроваджено тимчасову адміністрацію,стягнення з відповідача інфляційних витрат обмежується положеннями п.1. і п.3 ч.5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно автоматичного розподілу справ КП "Документообіг господарських судів", 24.11.2015р. справу за № 914/2835/15 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Желік М.Б. та Костів Т.С..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.11.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 07.12.2015р.

Ухвалами суду від 07.12.2015 року, від 25.01.2016 року, від 08.02.2016 року та від 09.02.2016 року розгляд справи відкладався з підстав, викладених у них.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції підставним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, рішення господарського суду Львівської області від 02.11.2015 р. без змін.

В судове засідання 09.0 2.2016 року представник позивача в судовому засіданні надала пояснення по суті спору, просила рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Відповідач та третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача явку повноважених представників в судові засідання не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалами суду про призначення справи до розгляду та про відкладення розгляду справи явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, а, відтак, не був позбавлений конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, клопотань про відкладення розгляду справ до суду не поступало, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представників відповідача та третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 09.02.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рішенням господарського суду м.Києва від 24.03.2015р. у справі №910/2924/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2015р. у даній справі, позов ТзОВ ТД Сокар Україна до ТзОВ АГРОХІМЗБУТ та ПАТ УНІКОМБАНК про стягнення 14617761грн. 56коп. задоволено повністю, вирішено стягнути з ПАТ "УНІКОМБАНК" на користь ТзОВ "ТД "СОКАР УКРАЇНА" основну заборгованість в сумі 13810077грн 93коп.; частину пені та 3% річних в розмірі 189922грн. 07коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 69991грн 56коп., а також стягнуто з ТзОВ "АГРОХІМЗБУТ" на користь ТзОВ "ТД"СОКАР УКРАЇНА" частину пені та 3% річних в розмірі 617761грн 56коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 3088грн 44коп.

Як вбачається з матеріалів справи 29.10.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю ТОРГОВИЙ ДІМ СОКАР Україна (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОХІМЗБУТ" (покупець) укладено договір поставки нафтопродуктів №521-2012.

Вищенаведеним рішенням зокрема встановлено, що ТзОВ ТД Сокар Україна, на підставі актів приймання-передачі, поставляв, а ТОВ Агрохімзбут приймав та оплачував товар. Акти приймання-передачі, акти звірок, виписки з рахунку позивача про надходження коштів свідчать, що неоплаченим залишився товар, отриманий ТОВ Агрохімзбут за актами приймання-передачі від 12.09.2013р. №ОБ-ТД005971 на суму 2.901.150,00грн. (оплачений частково), від 17.09.2013р. №ОБ-ТД006057 на суму 698425,00грн., від 23.09.2013р. №ОБ-ТД006147 на суму 558740,00 грн., від 24.09.2013р. №ОБ-ТД006202 на суму 1235675,00грн., від 02.10.2013р. №ОБ-ТД006378 на суму 2546565,00грн., від 09.10.2013р. №ОБ-ТД006542 на суму 752150,00грн., від 24.10.2013р. №ОБ-ТД006891 на суму 5076653,22грн., від 25.10.2013р. №ОБ-ТД006939 на суму 515376,00грн., від 20.11.2013р. №92 на суму 994933,28грн., всього на суму 13810077,93грн. ТОВ Агрохімзбут за договором поставки нафтопродуктів №521-2012 від 29.10.2012р. свої зобов'язання не виконав в повному обсязі, вартість отриманого товару на користь ТзОВ ТД Сокар Україна оплатив частково, заборгованість ТОВ Агрохімзбут перед ТзОВ ТД Сокар Україна, станом на момент вирішення даного спору по суті, склала 13810077,93грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків, здійсненого між сторонами, який підписаний останніми та скріплений відбитками їх печаток.

Згідно із ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

19.02.2013р. ПАТ "УНІКОМБАНК" на користь ТзОВ ТД Сокар Україна видано банківські гарантії від 19.02.2013р. №БГ-05/2013 та від 26.04.2013р. №БГ-08/2013. За умовами вищезазначених гарантій ПАТ УНІКОМБАНК приймає на себе безвідкличні зобов'язання сплатити позивачу кошти в сумі, що не перевищує 14.000.000,00грн. у випадку невиконання ТОВ Агрохімзбут своїх зобов'язань за договором поставки нафтопродуктів від 29.10.2012р. №521-2012.

Задовольняючи позовні вимоги, суди дійшли до висновку про те, що відповідно до норм чинного законодавства ПАТ УНІКОМБАНК не має права в односторонньому порядку відкликати або анулювати видані ним банківські гарантії, які при цьому мають безвідкличний характер, а враховуючи доведене матеріалами справи порушення ТОВ Агрохімзбут умов договору, ТзОВ ТД Сокар Україна правомірно та обґрунтовано звернувся з вимогами про стягнення коштів та штрафних санкцій.

Крім цього, в ході розгляду справи №910/2924/14, судами також було встановлено, що ТзОВ ТД Сокар Україна, 22.11.2013р. засобами факсимільного зв'язку отримано лист від ПАТ УНІКОМБАНК, в якому останній повідомляє про анулювання банківських гарантій від 19.02.2013р. №БГ-05/2013 та від 26.04.2013р. №БГ-08/2013 у зв'язку з невиконанням ТзОВ Агрохімзбут умов договорів про надання банківських гарантій від 19.02.2013р. №БГ-05/2013 та від 26.04.2013р. №БГ-08/2013. Вказані банківські гарантії містять чітко визначений перелік умов, за наявності яких, умови гарантій припиняються, а саме: у момент закінчення строку гарантії, а саме: 31.12.2013; при відмові позивача від своїх прав за гарантією шляхом повернення цієї гарантії (гарантійного листа) гаранту шляхом подання гаранту письмової заяви про звільнення його від обов'язків за гарантією; при повній сплаті гарантом суми гарантії позивачу. Оскільки жодної із зазначених вище обставин не відбулося і ТзОВ ТД Сокар Україна не відмовлявся від прав, передбачених гарантією ПАТ УНІКОМБАНК не має права в односторонньому порядку відкликати або анулювати видані ним банківські гарантії, які при цьому мають безвідкличний характер. Окрім того, анулювання банківських гарантій законодавством України та нормативно-правовими актами національного банку України не передбачено, що підтверджується також листом управління національного банку в Донецькій області. Окрім того, суди зазначили, що у разі невиконання ТзОВ Агрохімзбут п.4.1.1 та п.5.1 договорів банківські гарантії останньому видані не були. Крім того, видані банківські гарантії від 19.02.2013р. №БГ-05/2013 та від 26.04.2013р. №БГ-08/2013 є безвідкличними та безумовними.

Також, рішенням господарського суду м.Києва від 11.09.2014р. у справі №910/10515/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 19.01.2015р. у даній справі, у задоволенні позову ПАТ Унікомбанк до ТзОВ Агрохімзбут, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ТзОВ Торговий дім Сокар Україна про визнання договорів банківської гарантії №БГ-05/2013 від 19.02.2013р. та №БГ-08/2013 від 26.04.2013р. недійсними, відмовлено.

19.02.2013р. між Публічним акціонерним товариством "Унікомбанк" (гарант) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімзбут" (принципал) укладено договір про надання банківської гарантії №БГ-05/2013 (далі - договір №БГ-05/2013 від 19.02.2013р.).

26.04.2013р. між Публічним акціонерним товариством "Унікомбанк" (гарант) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімзбут" (принципал) укладено договір про надання банківської гарантії №БГ-08/2013 (далі - договір №БГ-08/2013 від 26.04.2013р.).

Відповідно до положень договорів про надання банківської гарантії №БГ-05/2013 від 19.02.2013р. та №БГ-08/2013 від 26.04.2013р. бенефіціаром виступає Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий Дім Сокар Україна.

Згідно з п.2.1 договору №БГ-05/2013 від 19.02.2013р. гарант у забезпечення належного виконання принципалом своїх зобовязань перед Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий Дім Сокар Україна (), що знаходиться за адресою: 04080, Україна, м.Київ, вул.Юрківська, б.28, оф.3 (надалі - бенефіціар), зобовязується протягом двох робочих днів з дати виконання принципалом умов пунктів 2.2, 4.1.1, 5.1.1 цього договору надати бенефіціару банківську гарантію (далі - гарантія).

Відповідно до п.2 договору №БГ-08/2013 від 26.04.2013р. умовами основного зобовязання передбачається забезпечення виконання умов договору принципалом шляхом надання на користь бенефіціара банківської гарантії (надалі гарантія).

За умовами п.3.1 договору №БГ-05/2013 від 19.03.2013р. гранична сума відповідальності за гарантією, що надається згідно з п.2.1 цього договору, складає 4000000грн. 00коп. (чотири мільйони гривень 00 копійок).

Згідно із п.3 договору №БГ-08/2013 від 26.04.2013р. гарант бере на себе безвідкличні зобовязання сплатити бенефіціару кошти в сумі, що не перевищує 10000000грн. 00коп. (десять мільйонів гривень 00 копійок) протягом 5 (пяти) банківських днів після отримання від бенефіціара та розгляду письмової вимоги.

Пунктом 3.2 договору №БГ-05/2013 та п.1 договору №БГ-08/2013 від 26.04.2013р. сторони погодили, що гарантією за цим договором забезпечено виконання принципалом зобовязань, які виникають за договором постачання нафтопродуктів №521-2012 від 29.10.2012р., із змінами та доповненнями, укладеними між принципалом та бенефіціаром (далі договір постачання), зокрема: якщо принципал як покупець за договором постачання не виконав своїх зобовязань і не здійснив оплату за товар на підставі виставленого бенефіціаром як постачальником за договором постачання рахунку для сплати та/або на умовах додаткових угод до договору постачання.

Відповідно до пункту 3.5 договору №БГ-05/2013 від 19.02.2013р. та п.5 договору №БГ-08/2013 від 26.04.2013р. строк дії гарантії встановлено до 31.12.2013р.

Пунктом 2.2 договору №БГ-05/2013 від 19.02.2013р. передбачено, що виконання принципалом своїх зобовязань щодо відшкодування суми, яка може бути сплачена гарантом за гарантією, забезпечується всім майном та коштами принципала відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з п.п.4.4.2 та 4.4.3 договору №БГ-05/2013 від 19.02.2013р. гарант має право вимагати від принципала відшкодувати в порядку регресу суму гарантії, сплачену гарантом бенефіціару за виданою гарантією, а також відшкодування витрат, здійснених гарантом на вимоги банку бенефіціара за авізування або підтвердження гарантії та інших витрат, пов'язаних з виконанням та обслуговуванням гарантії.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач свої зобов'язання за укладеним договором щодо сплати банківської гарантії не виконав.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 200 ГК України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов'язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов'язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. . До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Як передбачено ст. 560 ЦК України, за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Гарантія діє протягом строку, на який вона видана (ч. 1 ст. 561 ЦК України).

Стосовно доводів скаржника про те, що судом першої інстанції при розгляді господарського спору та ухвалення рішення у даній справі не взято до уваги те, що сторони в договорі обмежили відповідальність ПАТ «УНІКОМБАНК» сумою 14 000 000, 00 грн., яка вже була стягнута на підставі рішення господарського суду м. Києва від 24.03.2015 року по справі №910/2924/14 тобто у суду були відсутні підстави стягувати з відповідача інфляційні нарахування та 3 % річних, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 566 ЦК України, обов'язок гаранта перед кредитором обмежується сплатою суми, на яку видано гарантію.

У відповідності з іншою частиною ст. 566 ЦК України, у разі порушення гарантом свого обов'язку його відповідальність перед кредитором не обмежується сумою, на яку видано гарантію, якщо інше не встановлено у гарантії.

Зазначеними положеннями передбачена можливість застосування до гаранта відповідальності за порушення гарантом виконання свого обов'язку, і така відповідальність не може тлумачитись, як сплата гарантом будь-якої заборгованості основного боржника.

Про застосування відповідальності гаранта згідно з положеннями ст. 566 ЦК України зазначено, зокрема, у розділі «Особливості відповідальності за порушення грошового зобов'язання в окремих видах правовідносин» у листі Верховного суду України від 01.07.2014р. «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві».

Згідно з викладеною у вказаному листі позицією:

- зобов'язання гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії є грошовим;

- відповідно до ст. 566 ЦК у разі порушення гарантом свого обов'язку його відповідальність перед кредитором не обмежується сумою, на яку видано гарантію, якщо інше не встановлено у гарантії;

- таким чином, за відсутності в гарантії інших умов кредитор має право вимагати від гаранта, що порушив свій обов'язок, сплатити грошову суму, виплатити проценти, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК.

Встановлюючи межі зобов`язання гаранта, стаття 556 розмежовує саме зобов`язання гаранта (сплатити суму, на яку видано гарантію) та відповідальність гаранта за невиконання або неналежне виконання ним цього обов`язку.

При цьому, за загальним правилом, відповідальність гаранта за порушення зобов`язання, що випливає з банківської гарантії, не обмежується сумою гарантії, якщо інше не передбачено самою гарантією. Це означає, що при невиконанні чи неналежному виконанні своїх обов`язків гарант, як і будь-який інший звичайний боржник, несе відповідальність у порядку та на умовах, передбачених главою 51 ЦК „Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання. У цьому розумінні відповідальність гаранта з моменту спливу строку розгляду вимог кредитора нічим не відрізняється від відповідальності боржника за грошовим зобов`язанням. Окрім вимоги стягнення суми, на яку видано гарантію, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (по суті це вимога про виконання зобов`язання в натурі), бенефіціар має право вимагати від гаранта сплати також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не буде встановлений договором або законом, а також завдані йому збитки в повному обсязі.

Відповідно до статті 566 слід виділяти вимоги бенефіціара до гаранта про виконання зобов`язання та вимоги про застосування до гаранта встановленої відповідальності.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 10 352 083, 21 грн. інфляційних втрат та 690 410, 96 грн. 3 % річних за період з 20.12.2013 року по 11.08.2015 року.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом першої інстанції розмір заборгованості фактично складає 13810077грн. 93коп. Відтак безпідставними є нарахування позивача, проведені на усю суму - 14000000грн. 00коп.. Тому інфляційні втрати та 3% річних підлягають перерахунку із суми 13810077грн. 93коп. Отже, у перерахунку розмір інфляційних втрат становить 10211648грн. 27коп., а 3% річних 681044грн. 94коп.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з перерахунком, здійсненим місцевим судом, відповідно до якого позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних підлягають частковому задоволенню у сумі 10211648грн. 27коп.- інфляційних втрат, та 681044грн. 94коп.- 3% річних.

Стосовно доводів скаржника про те, що під час дії тимчасової адміністрації в ПАТ УНІКОМБАНК не можуть застосовуватися до банку заходи, визначені у п.3 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 вищевказаного Закону фінансовими вважаються, зокрема, послуги з надання гарантій та поручительств.

Постановою Правління Національного банку України від 15.10.2015 р. № 704/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Унікомбанк» до категорії неплатоспроможних» відповідача було віднесено до категорії неплатоспроможних банків, і виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 15.10.2015 р. було прийнято рішення № 188 про запровадження строком на три місяці з 16 жовтня 2015 року по 15 січня 2016 року включно тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Унікомбанк».

Відповідно до ч.ч.1, 3 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Частиною 5 ст.36 Закон України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Позовна заява була подана до суду 18.08.2015р., та нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних здійснювалось в період з 20.12.2013р. по 11.08.2015р., тобто до моменту прийняття постанови НБУ №704/БТ про віднесення ПАТ УНІКОМБАНК до категорії неплатоспроможних і запровадження тимчасової адміністрації. Відтак, доводи скаржника про неможливість виконання позивачем зобов'язання за договором гарантії внаслідок введення у банку тимчасової адміністрації є необґрунтованим.

Станом на день прийняття рішення та постанови, доказів оплати проведених позивачем нарахувань суду не надано.

Судова колегія наголошує на тому, що за змістом статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Львівської області від 02.11.2016 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства УНІКОМБАНК задоволенню не підлягає.

За визначенням ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

За змістом п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N7 «Про деякі питання практики застосування розділу УІ Господарського процесуального кодексу України» (з наступними змінами і доповненнями) єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін. Особа, яка заявляє клопотання про відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру або звільнення від сплати, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі. При цьому оскільки статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати. У разі коли господарським судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який з тих чи інших причин до прийняття рішення зі справи сплачено не було, а останнє прийнято на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у доход Державного бюджету України.

Як вказано в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 12 листопада 2015 року за №01-06/2093/15, питання про відстрочення, розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати з питань майнового стану сторони вирішується судом в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами того факту, що її (сторони) майновий стан перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу (в тому числі й органів державної влади) перед законом і судом.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.11.2015р. задоволено клопотання скаржника, щодо відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Тому, колегія суддів вважає за необхідне покласти на скаржника судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області в апеляційному порядку, оскільки скаржником не подано суду належних доказів сплати судового збору в частині щодо зарахування останнього до спеціального фонду Державного бюджету України.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства УНІКОМБАНК, м.Львів, вих. № 10-у/2-525 від 18.11.2015 року (вх. № 01-05/5425/15 від 24.11.15) відмовити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 02.11.2015 року у справі №914/2835/15 залишити без змін.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства УНІКОМБАНК (79019, м.Львів, вул.Б.Хмельницького, буд.117А, ідентифікаційний ) в дохід Державного бюджету України (Банк: ГУ ДКСУ у Львівській області; МФО: 825014; Отримувач: УДКСУ у Личаківському районі м. Львова; ; Рахунок: 2006; Код класифікації доходів бюджету: 22030001) 79 297, 47 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 12.02.2016 р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.