ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78, 42-06-22, 32-11-36
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 р. Справа № 923/1859/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В. при секретарі Гапоновій К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт", м. Херсон

до приватного підприємства "Віатранс", м. Херсон

про стягнення 627205,30 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - представник ОСОБА_1, довіреність №18-15/34 від 06.10.2015р., представник ОСОБА_2, довіреність №18-15/5 від 16.01.2015р.;

від відповідача - представник ОСОБА_3, довіреність від 13.02.2015р.

Суть спору: Державне підприємство "Херсонський морський торговельний порт" звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з приватного підприємства "Віатранс" заборгованість у розмірі 627205,30 грн. Судові витрати по справі позивач просить суд покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на умови договору на виконання робіт № 7/92Д від 18.12.2014 року, документальні докази, положення ст.ст. 520, 521, 526, 530, 629 ЦК України та ст.ст. 193, 231 ГК України.

03 грудня 2015 року представник відповідача у судовому засіданні надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи (т.1 а.с. 84-89).

Ухвалою від 24.12.2015р. суд, на підставі ч.3 ст. 69 ГПК України продовжив строк вирішення спору у справі № 923/1859/15 до 04.02.2016р.

03 лютого 2016 року відповідач у справі подав до суду письмове доповнення до відзиву на позовну заяву. Дане доповнення з додатком суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи (т.1 а.с. 97-261).

Представник позивача у судовому засіданні 04.02.2016р. надав суду для залучення до матеріалів справи лист від 01.02.2016р. №18-10/9/36 з якого слідує, що позивач не погоджується на припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимогу розумінні ст. 601 ЦК України. Даний лист суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи (т.2 а.с. 2).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення, з яких слідує, що позовні вимоги визнає частково, лише у розмірі 577,42 грн. В іншій частині позовні вимоги не визнав, оскільки вважає, що відповідно до заяви відповідача від 27.01.2016р., позивач зобов'язаний в односторонньому порядку зарахувати зустрічні однорідні вимоги відповідача у розмірі 544200,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

Матеріали справи свідчать, що 18 грудня 2014 року між державним підприємством "Херсонський морський торговельний порт" (надалі - позивач або підприємство) і приватним підприємством "Віатранс" (надалі відповідач або клієнт) був укладений договір №7/92Д на виконання робіт (надалі-договір № 7/92Д)

Предметом договору згідно п.1.1. є організація і здійснення силами і засобами за кошти клієнта наступні роботи: перевантаження вантажів клієнта, а саме - зернових та харчових вантажів насипом на експорт на каботаж, через зерновий перевантажувальний комплекс, криті склади підприємства, плав'ємності підприємства та/або клієнта, а також забезпечує короткочасне зберігання вантажу на підприємстві для накопичення суднових партій і подальшого відвантаження вантажу з підприємства на водний або інший вид транспорту.

Відповідно до п.1.4. договору за виконання підприємством робіт по даному договору клієнт здійснює оплату згідно умов даного договору.

Пунктом 6.2. договору сторони встановили, що розрахунки за роботи/послуги підприємства проводяться клієнтом шляхом здійснення попередньої та остаточної оплати робіт/послуг згідно рахунків підприємства. Остаточна оплата здійснюється за надані підприємством послуги/виконані роботи з урахуванням суми проведеної попередньої оплати.

Також згідно п.6.3.3. договору сторони встановили, що остаточний розрахунок здійснюється клієнтом згідно рахунків підприємства на остаточну оплату з додаванням підтверджуючих документів (актів виконання робіт (надання послуг)), які попередньо направляються факсом або по електронній пошті на адресу клієнта та в подальшому вручаються представнику клієнта (експедитора) під підпис або направляються поштою на адресу клієнта (експедитора). При цьому представник клієнта (експедитора) повинен бути належним чином уповноважений для одержання від підприємства документів для клієнта.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що на виконання умов договору позивач у період з 06 квітня 2015 року по 30 квітня 2015 року надав відповідачу послуги пов'язані зі зберіганням зернових та харчових вантажів та роботи по перевалці вантажу силами та засобами підприємства, на загальну суму 1127205,30 грн., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт та рахунками (т.1 а.с. 25-45).

Позивач зазначає, що відповідач в порушення договірних зобов'язань за надані позивачем послуги розрахувався частково, лише у розмірі 500000,00 грн., у зв'язку з чим за відповідачем утворилась прострочена заборгованість у розмірі 627205,30 грн.

Позивач також зазначає, що відповідач у відповіді на претензію позивача вказує, що відповідачем 13.02.2015р. було перераховано кошти на рахунок позивача, який відкритий у АТ "Златобанк" в сумі 544200,00 грн., з призначенням платежу «за договором № 5/139Д від 19.12.2013р.". Проте, на дату перерахування цих коштів - 13.02.2015р., договір № 5/139Д від 19.12.2013р. втратив свою дію.

Також згідно з постановою Правління Національного Банку України № 105 від 13.02.2015р. "Про віднесення ПАТ „Златобанк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 13.02.2015р. № 30 "Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ "ЗЛАТОБАНК", згідно з яким з 14.02.2015р. у вказаному банку запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці, тобто з 14.02.2015р. по 13.05.2015р. включно. Позивач намагався повернути кошти відповідачу згідно платіжного доручення №1269 від 17.02.2015р. у розмірі 544200,00 грн. (т.1 а.с. 55). Строк дії договору, зазначеного у призначенні платежу закінчився ще 31.12.2014р. На підставі п.5 ч.6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" платіжні доручення на перерахування коштів не могли бути виконані банком у зв'язку з запровадженням тимчасової адміністрації.

Отже, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 627205,30 грн.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи предмет договору № 7/92Д від 18.12.2014р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою даний договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Приписами ч.1 ст. 903 ЦК України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Матеріали справи свідчать, що згідно акту звірки розрахунків за період січень 2015 року - жовтень 2015 року згідно договору №7/92Д від 18.12.2014р., позивач на замовлення відповідача виконав роботи на загальну суму 3780000,71 грн., а відповідач сплатив позивачу 3235223,29 грн., у зв'язку з чим сторони підтвердили, що станом на 31.10.2015р. відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 544777,42 грн. (т.1 а.с. 102-103).

Надалі, 01.11.2015р. сторони складають новий акт звірки розрахунків по взаєморозрахункам за договорами №7/92Д від 18.12.2014р. та №5/139Д від 18.12.2013р., з якого слідує, що станом на 01.11.2015р. відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 577,42 грн. (т.1 а.с. 104).

Також з наданих сторонами пояснень та наявних у справі доказах слідує, що оскільки у лютому 2015 року між сторонами не було здійснено звірки остаточних розрахунків за результатами виконання договору №5/139Д від 18.12.2013р., відповідач згідно платіжного доручення №511913 від 13.02.2015р. перерахував на розрахунковий рахунок позивача 544200,00 грн., у якому вказав призначенням платежу "Оплата згідно договору №5/139Д від 19.12.2013р, в т.ч. ПДВ 90700,00 грн."

Позивач у позові та у наданих суду поясненнях визнає факт оплати відповідачем зазначених коштів на його користь, проте вважає їх помилково зарахованими та не враховує дану оплату в рахунок погашення заборгованості за договором №7/92Д від 18.12.2014 року.

Отже, позивач на даний час перераховані відповідачем згідно платіжного доручення №511913 від 13.02.2015р. кошти у розмірі 544200,00 грн. останньому не повернув, у зв'язку із запровадженням у банку тимчасової адміністрації.

У судовому засіданні представник позивача вказав, що сума у розмірі 544200,00 грн. заявлена ним до складу кредиторських вимог до ПАТ "Златобанк", дана сума боргу визнана ПАТ "Златобанк" та включена до сьомої черги задоволення вимог кредиторів.

З викладеного слідує, що відповідач має право вимоги до позивача щодо повернення грошових коштів у розмірі 544200,00 грн., як помилкового перерахованих.

Позивач в свою чергу має право вимоги до відповідача по сплаті заборгованості за договором №7/92Д від 18.12.2014р. у розмірі 544777,42 грн.

Оскільки 544200,00 грн. - це помилково зараховані кошти, то за своєю правовою природою ці кошти є майном, що безпідставно набуте позивачем, а отже відповідач має право вимагати їх повернення в силу ст. 1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч.ч. 3, 5 ст. 203 ГК України господарське зобовязання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосовувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно до ст. 601 ЦК України зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вищий господарський суд України в п. 31 інформаційного листа від 07.04.2008 р. № 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" розяснив, що згідно з ч.3 ст. 203 ГК України господарське зобовязання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Аналогічні правила містить і стаття 601 ЦК України. Отже, заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Як вбачається з інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України " від 12.03.2009р. № 01-08/163, відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється зарахуванням, зокрема, зустрічних однорідних вимог; таке зарахування може здійснюватись за заявою однієї із сторін. За змістом наведеної норми згоди іншої сторони у зобовязанні із зарахуванням вимог не вимагається. Закон не виключає можливості здійснення відповідачем зарахування зустрічних однорідних вимог і в процесі судового розгляду. У такому випадку відповідна заява обовязково повинна мати письмову форму й адресуватися позивачеві, а її копія і докази надсилання позивачеві (чи одержання ним) подаватися господарському суд.

Таким чином, з наведених положень випливає, що зарахування вимог можливе за наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобовязань між двома особами, де кредитор одного зобовязання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна предявляти до зарахування вимоги за таким зобовязанням, яке не підлягає виконанню. При цьому, характер зобовязань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Отже, оскільки за правовою природою заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань, то, якщо друга сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України звернутися за захистом своїх прав до господарського суду з відповідним позовом.

Матеріали справи містять докази, з яких вбачається, що вимоги зустрічні однорідні та за ними настало право вимоги.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до суду з позовом про застосування відповідного способу захисту, зокрема, про визнання недійсним одностороннього правочину.

Матеріали справи свідчать, що 27.01.2016р. відповідач передав позивачу заяву №57 від 27.01.2016р., в якій заявляє про застосування приписів ст. 601 ЦК України, у зв'язку з чим суму у розмірі 544200,00 грн. слід зарахувати в рахунок погашення боргу відповідача перед позивачем за договором №7/92Д від 18.12.2014р. у розмірі 544777,42 грн.

Таким чином, між позивачем і відповідачем існують зустрічні однорідні (грошові) вимоги.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог - це односторонній правочин, до якого застосовуються положення ст. 202 ЦК України, та який здійснюється без згоди іншої сторони за заявою лише однієї із сторін, тоді як особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно з моменту його набуття. Водночас, як уже зазначалося, у розумінні ст. 601 ЦК України заява однієї із сторін про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, який за своїм змістом має чітко відображати волевиявлення останньої, спрямоване на зарахування зустрічних однорідних вимог та припинення зобов'язання. Надана відповідачем заява №57 від 27.01.2016р. є такою, з її змісту вбачається волевиявлення сторони до зарахування зустрічних однорідних вимог, направлене на вчинення правочину та реальне настання правових наслідків у вигляді припинення зобов'язання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зобовязання відповідача щодо сплати позивачу суми боргу за договором №7/92Д від 18.12.2014р. у розмірі 544200,00 грн. та зобовязання позивача щодо повернення відповідачу безпідставно набутих коштів у розмірі 544200,00 грн. припинені на підставі ст. 601 ЦК України, ст. ст. 202, 203 ГК України, у звязку із проведенням зарахування зустрічних однорідних вимог з 27.01.2016р., тобто з дати отримання позивачем заяви відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог.

З огляду на викладене, суд припиняє провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 544200,00 грн., оскільки в цій частині спір відсутній, а тому, в цій частині позовних вимог на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України суд припиняє провадження у справі.

Щодо решти суми боргу, яка становить 83005,30 грн., то суд вважає, що обґрунтована заборгованість відповідача перед позивачем становить 577,42 грн., оскільки визнається самим відповідачем та підтверджується актом звірки розрахунків від 01.11.2015р., згідного якого сторони підтвердили заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 577,42 грн. (т.1 а.с. 104).

Позовні вимоги в частині стягнення решти суми боргу у розмірі 82427,88 грн. задоволенню не підлягають, у зв'язку з їх необґрунтованістю. Так, з огляду на акти звірки розрахунків (т.1 а.с. 102-104), а також з урахуванням зарахування судом зустрічних однорідних вимог у розмірі 544200,00 грн. та стягнення 577,42 грн., заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 82427,88 грн. за договором №7/92Д від 18.12.2014р. відсутня.

Суд також звертає увагу, що позивачем в порушення приписів п.5 ч.2 ст. 54 ГПК України, за якою позовна заява повинна містити, зокрема, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються або оспорюються, не надано до позову обґрунтованого розрахунку суми боргу, з якого можливо було б встановити за якими саме актами здачі-прийняття робіт виникла заборгованість у розмірі 82427,88 грн. Також і в усних поясненнях позивач не зміг зазначити за якими саме актами здачі-прийняття робіт утворилась вказана заборгованість. Дані обставини позбавляють суд права самостійно перевірити розрахунок позивача в частині стягнення 82427,88 грн.

З огляду на вимоги ч.1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та ч.1 ст. 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, оскільки позивачем в порушення вимог ст. 33, п.5 ч.2 ст. 54 ГПК України не надано обґрунтованого розрахунку суми боргу, не підтверджено його документальними доказами, що позбавляє суд можливості здійснити самостійний перерахунок суми боргу у розмірі 82427,88 грн., то позовні вимоги в частині стягнення 82427,88 грн. є необґрунтованими, а тому у їх задоволенні має бути відмовлено.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України відносяться на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представників сторін про дату складення повного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, п.1-1 ч.1 ст. 80, ст.ст. 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного підприємства "Віатранс" (73025, АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ - 24109380) на користь державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" (73000, м. Херсон, проспект Ушакова, 4, код ЄДРПОУ - 01125695) суму боргу у розмірі 577,42 грн. та 8,66 грн. судового збору.

3. Припинити провадження у справі в частині стягнення суми боргу у розмірі 544200,00 грн.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати стягувачу після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 11.02.2016р.

Суддя С.В. Нікітенко