ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2016 р. Справа №917/2512/15

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.,

за участю представників:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік",

вул. Западинська,13 А, м. Київ, 04123

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Геотехконсалтинг",

майдан Незалежності, 20, м. Полтава, 36000

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Геотехконсалтинг" про визнання договору №1/01-12 про надання безвідсоткової позики, укладеного між сторонами 17.01.2012р. недійсним, посилаючись на те, що вказаний правочин вчинений відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії).

Представник позивача повторно в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.23.,62), про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи рекомендації, викладені в п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", відповідно до яких у разі, якщо ухвалу було надіслано за належною адресою і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Крім того п. 3.9.2 містить рекомендацію, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що судом виконані вимоги ГПК України щодо повідомлення учасників процесу про час та місце розгляду справи, суд, заслухавши думку представника відповідача, вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні судом не встановленою

Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.26-30) та його представник у судовому засіданні позов не визнає, зокрема зазначає, що в даному випадку відповідач ТОВ "Геотехконсалтинг" за своїм правовим статусом не є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, а договір №1/01-12 про надання безвідсоткової позики від 17 січня 2012 року є звичайним цивільно-правовим правочином, укладеним між юридичними особами-суб'єктами господарювання, умови якого регулюються статями 1046-1048 ЦК України, а не Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд встановив, що 17.01.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (надалі позивач, позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Геотехконсалтинг" (надалі відповідач, кредитор) було укладено договір №1/01-12 про надання безвідсоткової позики (надалі Договір), в порядку та на умовах якого кредитор надає позичальнику безвідсоткову позику у сумі 1 900 000,00 грн. для виробничих потреб, а останній зобов'язується повернути позику в термін, визначений цим договором.

В пункті 4 Договору сторони узгодили, що позика надається у безготівковому порядку шляхом переказу грошових коштів на поточних рахунок позичальника в строк не пізніше 25 січня 2012 року.

Згідно пп. 5, 6 Договору, термін повернення позики складає три роки, починаючи з дати фактичного отримання коштів, позика повертається у безготівковому порядку шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок кредитора.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що предметом даного Договору є грошові кошти, які надаються у позику позивачу за рахунок відповідача, а отже така операція є нічим іншим як фінансовою послугою. В розумінні п. 5 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - операція з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Статтею 7 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Як свідчить інформація внесена до ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, надання фінансових послуг не відноситься до зареєстрованих видів діяльності відповідача та до державного реєстру фінансових установ відповідач також не включений, відповідна ліцензія на право надавати фінансові послуги у відповідача відсутня.

Відповідач у своєму відзиві повідомив суду, що рішенням господарського суду міста Києва від 08.12.2015 р. по справі №910/8741/15-г позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Геотехконсалтинг" задоволено в повному обсязі, стягнуто на його користь з Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" 1 900 000 (один мільйон дев'ятсот тисяч) грн. 00 коп. заборгованості, 7 027 (сім тисяч двадцять сім) грн. 40 коп. 3% річних, 92 136 (дев'яносто дві тисячі сто тридцять шість) грн. 98 коп. пені, 39 983 (тридцять дев'ять тисяч дев'ятсот вісімдесят три) грн. 29 коп. судового збору за договором №1/01-12 від 17.01.2012.

Даним рішенням встановлено наступне.

Правовідносини між сторонами у справі виникли у зв'язку з укладанням договору №1/01-12 про надання безвідсоткової позики від 17.01.2012 р. за своєю правовою природою є договором позики. За платіжним дорученням №89 від 24.01.2012 р., копія якого долучена до матеріалів справи, позивач надав відповідачу кошти в якості позики на загальну суму 1 900 000 грн.

Крім того, рішенням господарського суду Полтавської області від 16.06.2015 р. відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" у задоволенні вимог про визнання договору №1/01-12 про надання безвідсоткової позики недійсним. В обґрунтування даної вимоги позивач посилався на те, що договір №1/01-12 від 17 січня 2012 року про надання безвідсоткової позики було укладено внаслідок обману.

Даним рішенням судом встановлено, що оспорюваний договір про надання безвідсоткової позики №1/01-12 укладений між сторонами з додержанням вимог чинного законодавства щодо такого виду договору, сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору та договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками. Вказане рішення залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.07.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 21.10.2015 р.

Оцінюючи подані позивачем та відповідачем докази та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 статті 1049 Кодексу встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 цієї статті).

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (частиною першою статті 1048 ЦК України).

Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України. (дана правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 18 липня 2012 року №6-79цс12 та від 05.11.2014 по справі № 6-132цс14).

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин. Таким чином, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору №1/01-12 про надання безвідсоткової позики від 17.01.2012 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Геотехконсалтинг", а вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

При вирішення даного спору судом приймається до уваги те, що під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів і фактами, що є об'єктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Виходячи із змісту статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, матеріали справи, обставин справи в їх сукупності, дослідивши і оцінивши подані докази, керуючись статтями 32-33, 43-44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області на протязі 10 днів.

Повне рішення складено 25.01.2016 р.

Суддя Кульбако М.М.