ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08.02.2016р. Справа № 905/3704/15

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, код НОМЕР_1,

м.Сєвєродонецьк

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фідлайф", ,

м.Донецьк

про стягнення заборгованості в сумі 24260,00 грн., інфляції в сумі 8255,86 грн., трьох процентів річних в сумі 484,54 грн., пені в сумі 9024,71 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 5814,42 грн.

Суддя Левшина Г.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3- по дов.

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, м.Сєвєродонецьк, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фідлайф", м.Донецьк, про стягнення заборгованості в сумі 24260,00 грн., інфляції в сумі 8255,86 грн., трьох процентів річних в сумі 484,54 грн., пені в сумі 9024,71 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 5814,42 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на договір поставки №49 від 29.01.2015р., рахунок-фактуру №ФЛ-0000151 від 29.01.2015р., специфікацію №1 від 29.01.2015р., платіжне доручення №70 від 30.01.2015р., розрахунок суми позову.

Відповідач надав відзив на позовну заяву від 03.02.2016р., в якому позовні вимоги не визнав, посилаючись на відсутність з боку позивача вчинення необхідних дій щодо отримання товару.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору.

29.01.2015р між сторонами був підписаний договір поставки №49, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобовязання передати, а позивач приймати та оплатити повнораціонні комбікорми та/або білково-вітамінно-мінеральні концентрати (далі - товар), у кількості, асортименті, за номенклатурою, ціною і умовами поставки згідно цього договору та специфікацій до нього, які є невідємною частиною цього договору.

Відповідно до п.4.1 договору ціна за одиницу товару узгоджується сторонами для кожної партії окремо і вказується в специфікаціях до цього договору.

За змістом специфікації №1 від 29.01.2015р. до договору ціна на проданий товар складає 24260,00 грн.

Згідно п.5.1 договору та специфікації до договору оплата поставленого за договором товару здійснюється покупцем шляхом 100% передплати вартості товару на банківський рахунок постачальника.

Як встановлено, відповідно до наданого до матеріалів справи платіжного доручення №70 від 30.01.2015р. позивачем за договором №49 від 29.01.2015р. було сплачено відповідачу грошові кошти за товар в сумі 24260,00 грн.

Факт отримання вказаних грошових коштів з боку відповідача не заперечується.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 662 Цивільного кодексу України передбачений обовязок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

При цьому, згідно із ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Згідно розділу 6 договору №49 від 29.01.2015р. умови поставки кожної партії товару вказуються сторонами в підписаних специфікаціях (згідно правил ІНКОТЕРМС 2000), які застосовуються з урахуванням особливостей повязаних із внутрішньодержавним характером цього договору, а також особливостей, які випливають з положень цього договору.

За приписом п.3.5 договору передача товару проводиться на підприємстві постачальника, а у разі поставки товару транспортом постачальника на підприємстві покупця. Товар вважається зданим і прийнятим за якістю згідно з сертифікатом якості та висновки лабораторії постачальника, а за кількістю згідно фактичній кількості місць і фактичної ваги.

Право власності на партію товару, а також ризики знищення, пошкодження, псування, втрати товару, переходять від постачальника до покупця з дати зазначеної в підписаній сторонами видатковій накладній, на таку партію товару.

Сторонами у специфікації №1 від 29.01.2015р. до договору узгоджено базис постачання товару: товар поставляється упакованим у ламінованих поліпропіленових мішках по 25 кг на умовах EXW-склад постачальника, який розташований за адресою: 92913, Україна, Луганська область, Кремінський район, с.Бараниківка, вул.Зарічна, 124 комбікормовий завод ТОВ «Фідлайф».

Відповідно до умов специфікації №1 від 29.01.2015р. до договору строк поставки відповідачем товару позивачу до 02.02.2015р.

За висновками суду, свої зобовязання щодо своєчасної та повної поставки позивачу товару всупереч ст.ст.526, 662, 663 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач належним чином не виконав.

При цьому, посилання відповідача у відзиві на позов щодо відсутності з боку позивача вчинення дій, направлених на отримання товару, судом до уваги не приймаються, враховуючи, що умовами договору сторонами було узгоджено лише місце отримання позивачем товару.

Одночасно, відповідачем доказів повідомлення позивача про готовність товару до відвантаження, про необхідність отримати товар до матеріалів справи не надано.

Крім цього, як вказувалось вище, за умовами договору товар вважається зданим і прийнятим за якістю згідно з сертифікатом якості та висновки лабораторії постачальника, а за кількістю згідно фактичній кількості місць і фактичної ваги.

Доказів складання сторонами відповідних документів матеріали справи також не містять.

Згідно із ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписом ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Право на позов (початок перебігу строку позовної давності) за приписом ст.261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст.693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Претензією №1/1308 від 13.08.15р. позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо повернення передплати у сумі 24260,00 грн.

Дана претензія отримана відповідачем 01.09.2015р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення поштової установи.

Таким чином, враховуючи, що відповідач свої зобовязання за договором №49 від 29.01.2015р. з поставки товару позивачу у встановлений строк не виконав, суд дійшов висновку, що з 09.09.2015р. у позивача виникло право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати у розмірі 24260,00 грн.

Як наслідок, позов в частині вимог про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 24260,00 грн. є правомірним та підлягає задоволенню.

Крім суми заборгованості, позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача інфляції в сумі 8255,86 грн. за період з січня по серпень 2015р. та трьох процентів річних в сумі 484,54 грн. за період з 31.01.2015р. по 30.09.2015р.

Так, відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, за висновками суду, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не для виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

Згідно п.1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

За своєю суттю обовязок щодо повернення коштів, отриманих як попередня оплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, внаслідок чого позов в частині вимог про стягнення інфляції та трьох процентів річних є неправомірним та підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до п.7.3 договору №49 від 29.01.2015р. за порушення термінів поставки, обумовлених цим договором, постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

За таких обставин, на підставі п.7.3 договору №49 від 29.01.2015р., позивачем нараховано та предявлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 9024,71 грн. за період з 31.01.2015р. по 30.09.2015р.

Проте, як вказувалось вище, товар за договором №49 від 29.01.2015р. мав бути поставлений відповідачем позивачу в строк до 02.02.2015р., внаслідок чого порушення виконання даного зобовязання з боку відповідача розпочалося з 03.02.2015р.

Крім цього, згідно п.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в сумі 6831,34 грн. за період з 03.02.2015р. по 03.08.2015р., а решта вимог про стягнення пені є неправомірною.

Виходячи зі змісту позовної заяви, позивачем відповідно до ст.ст.536, 693 Цивільного кодексу України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 5814,42 грн. з розрахунку 0,1% від сплаченої суми за кожний день прострочення поставки товару.

Відповідно до ст.536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

При цьому, за приписом ч.2 ст.536 Цивільного кодексу України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За висновками суду, сторонами в договорі №49 від 29.01.2015р. не було передбачено можливості стягнення цих процентів, розміру останніх. Позивачем також не вказано норми, якою б було встановлено розмір процентів, що підлягають стягненню за користування чужими коштами.

Статтями 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, враховуючи недоведеність позивачем підстав для стягнення коштів в сумі 5814,42 грн., позов в цій частині вимог підлягає залишенню без задоволення.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особаи - підприємця ОСОБА_1, м.Сєвєродонецьк до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фідлайф", м.Донецьк про стягнення заборгованості в сумі 24260 грн. 00 коп., інфляції в сумі 8255 грн. 86 коп., трьох процентів річних в сумі 484 грн. 54 коп., пені в сумі 9024 грн. 71 коп., та процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 5814 грн. 42 коп. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Фідлайф" (83001 м.Донецьк, пл.Конституції, буд.1, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) заборгованість в сумі 24260 грн. 00 коп., пеню в сумі 6831 грн. 34 коп., судовий збір в сумі 791 грн. 57 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 08.02.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 09.02.2016р.

Суддя Г.В. Левшина