РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Справа № 918/1354/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гулова А.Г.

судді Маціщук А.В. ,

судді Петухов М.Г.

при секретарі Кравчук О.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2 - представника, договір - доручення від 08.02.16р. №07/057-7/15

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.15 р.

у справі № 918/1354/15 (суддя Гудзенко Я.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Рівне

до Кредитної спілки "Рівненщина", м.Рівне

про стягнення 48 083,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 22.12.2015р. фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до Кредитної спілки "Рівненщина" та стягнути основний борг в сумі 1 550,00 грн., штраф в сумі 6 000,00 грн. пеню в сумі 11 315,00 грн., інфляційні втрати в сумі 722,30 грн., 3% річних в сумі 46,50 грн.

Обґрунтовує вимоги апеляційної скарги нормами ст.ст. 525, 530, 598, 599 ЦК України, ст. 11 ГПК України та відповідно до норм ст.ст. 256, 257, 264 ЦК України, зазначає, що немає будь -яких правових підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки саме виходячи з умов договору у правовідносинах сторін не був чітко встановлений строк виконання договірних зобов'язань.

Вказує, що упродовж серпня - грудня 2012 року повіреним (позивачем) не було отримано винагороду за проведену роботу.

Розмір заборгованості становить: за серпень - 425,00 грн., за вересень - 1125,00 грн.

Даний факт підтверджується актами виконаних робіт за серпень-вересень 2012 р.

Звертає увагу суду, що згідно з п. 4.2.3 договору повірений виставляє рахунки довірителю по факту отримання звітів про платежі.

Відповідачем позивачу не було надано таких звітів за жовтень, листопад та грудень 2012 року, що унеможливлювало встановлення як вартості наданих послуг за вказаний період, так і пред'явлення вимоги про сплату.

З цих підстав позивач просив суд зобов'язати відповідача надати звіти про платежі за період жовтень - грудень 2012 р. задля уточнення, як суми позовних вимог, так і усунення порушень відповідачем по виконанню умови пунктів 9.1 та 9.3. договору. Ухвалюючи рішення, судом дана вимога була проігнорована.

З метою вирішення спору на етапі досудового врегулювання, відповідачу була надіслана претензія від 13.11.12р. з викладеними вимогами (копії претензії та поштових квитанцій додаються).

Також позивач (повірений) просив надати згідно умов договору звіти про платежі за жовтень - грудень 2012 року.

30 листопада 2012 року позивачем (повіреним) було отримано лист відповідача (довірителя) з вимогою надати перелік належним чином завірених копій документів з метою розгляду претензії (копія листа додається).

Позивачем було надано зазначені документи відповідачу листом від 10.12.12 р., надісланим відповідачу 11.12.2012р. Згідно з поштовим повідомленням про вручення, зазначений лист було одержано відповідачем 12.12.2012р. (повідомлення про вручення є в матеріалах справи).

28 жовтня 2015 року позивачем відповідачу скерована вимога про сплату боргу та витребування документів (повідомлення про вручення є в матеріалах справи).

Отже, строк, відведений на розгляд листів позивача від 11.12.2012р. та 28.10.2015р. починається з моменту отримання відповідачем зазначених листів та закінчується протягом одного місяця. Упродовж часу розгляду зазначених листів відповіді відповідач не надав. Даний юридичний факт є доказом того, що відповідач свідомо уникав дій що свідчили б про визнання ним боргу або іншого обов'язку, уникав взаєморозрахунків, інших дій які стали б підставою визнання законних вимог позивача.

Щодо нарахування штрафу скаржник вказує, що в процесі роботи з боржниками позивачу (повіреному), стало відомо, що відповідачем (довірителем) було приховано від повіреного інформацію про проведення оплати деякими боржниками, а саме ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Інформацію про проведення сум сплати боргу, дати їх надходження зазначеними особами довіритель, всупереч п. 4.2.2. договору, не надав З огляду на вищевикладене було нараховано штраф у розмірі 6000 грн. у відповідності до п. 6.3. договору та надіслано претензію 13.11.12р..

Зауважує, що ухвалючи рішення суд посилається на те, що позивач дізнався про порушення свого права на наявність заборгованості за надані ним послуги у серпні 2012 року - 12 жовтня 2012 року, а за надані послуги у вересні 2012 року - 23 жовтня 2013 року, застосовуючи позовну давність за період до 23 жовтня 2015 року та до 13 листопада 2015 року, тобто пунктом 5.3 договору.

З наведеними мотивами суду не погоджується, оскільки вирішуючи спір в частині стягнення штрафу, пені суд не звернув уваги на те, що основне зобов'язання відповідачем по сплаті основного боргу не було виконано і порушення його прав було триваючим. В силу зазначених обставин, позивач має право на отримання штрафу та пені в зв'язку із порушеннями, які повинні бути обраховані за останній рік основного зобов'язання, у межах строку давності за основним зобов'язанням.

Крім того, при ухваленні рішення судом порушено вимоги абзацу 2 пункту 5 статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, зокрема, за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Вказує, що нарахування пені здійснювалось на підставі п. 6.2. договору.

Рахунки надсилались довірителю засобами електронного зв'язку, а саме шляхом електронного листування, так як такий спосіб документообігу був погоджений сторонами на момент укладання договору. Це підтверджується п. 4.2.1. договору, згідно якого листування між сторонами, що пов'язане з виконанням цього договору, здійснюється на паперових носіях кур'єром, рекомендованим листом чи іншим реєстрованим поштовим відправленням за адресами, зазначеними в розділі 13 даного договору. В розділі 13 даного договору, крім інших реквізитів, вказано адреси електронних скриньок кожної зі сторін, які постійно використовувались сторонами в ході виконання договору (вміст електронних листів сторін відображено на паперових носіях та подано суду в якості доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги щодо термінів позовної давності вказує на постанову пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013р., а саме - звертає увагу, що судом не було визначено, чи було порушене право позивача після невиконання оплати відповідачем кожного з виставлених позивачем рахунків-фактур. Співпраця між повіреним та довірителем здійснювалася на підставі договору доручення від 25.11.2011р. Виставлення рахунків, оплата рахунків, переписка сторін, інші правовідносини між сторонами здійснювалися також у рамках договору (а не окремо від нього).

З огляду положення пунктів договору, при простроченні довірителем оплати поточних рахунків, довідатися про порушення власного права повірений не міг, адже право повіреного на одержання винагороди за договором у разі його припинення було гарантоване п. 9.3. договору, яким встановлено строк кінцевих розрахунків між сторонами.

Вказує, що згідно з п. 5.2. вищезазначеної постанови Пленуму ВГСУ позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак, можливий сплив позовної давності щодо основної вимоги, тоді як за додатковими вимогами позовна давність триватиме. Зокрема, позивач у позовній заяві, окрім стягнення боргу, також вимагав:

- витребувати у відповідача інформацію про платежі, здійснені на його користь боржниками ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

- витребувати у відповідача інформацію про одержані ним від боржників платежів за період дії договору: листопад - грудень 2012р. (тобто звіт про платежі, одержані від боржників на користь відповідача).

Зважаючи на визначену додатком 1 договору форму оплати послуг повіреного у вигляді відсотку від суми платежів, одержаних довірителем від боржників, без зазначених відомостей повірений-позивач не мав змоги розрахувати розмір власної винагороди задля виставлення відповідачу вимоги щодо її сплати. Згідно з п. 4.2.2. договору довіритель зобов'язаний не пізніше п'ятого числа місяця, наступного за звітним, або на вимогу повіреного, протягом двох днів, з дня отримання такої вимоги, надати повіреному звіт про платежі і суми заборгованості боржників за звітний період. Строки подачі зазначених звітів за листопад та грудень 2012р.: 05 грудня 2012р. та 05 січня 2013року, відповідно, якщо прийняти до уваги визначений відповідачем та рішенням суду спосіб поетапного визначення строку позовної давності (який позивачем не приймається з наведених вище підстав) строки спливу позовної давності щодо вимоги повіреного-позивача про надання зазначених звітів (без яких неможливий розрахунок розміру оплати повіреного-позивача та пред'явлення довірителю-відповідачу відповідної платіжної вимоги): 05 грудня 2015р., та 05 січня 2016 року.

Крім того, до додаткових пояснень скаржник долучає зразки заяв про реструктуризацію заборгованості ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Відзиву від Кредитної спілки "Рівненщина" не надійшло, що, відповідно до ч. 2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Враховуючи норми ст.ст.101, 102 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представника відповідача, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення, колегія суддів розглянула апеляційну скаргу за відсутності представника останнього, за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 25 березня 2011 року позивачем та відповідачем укладено договір доручення (далі - договір, а. с. 9-12), за умовами якого позивач (повірений) за дорученням відповідача (довірителя) зобов'язався за винагороду здійснювати від імені відповідача фактичні і юридичні дії по стягненню заборгованості з фізичних та юридичних осіб, до яких у відповідача відповідно до укладених договорів, та/або чинного законодавства України є право вимоги (далі - боржники), зазначених у реєстрі боржників, що передається відповідачем позивачу відповідно до умов договору (форма реєстру наведена в додатку №2 до договору, далі - реєстр боржників), шляхом надання боржникам консультацій стосовно питань погашення заборгованості, а також шляхом надання відповідачу юридичних послуг, направлених на зниження рівня заборгованості боржників перед відповідачем.

Відповідно до п. 1.3. договору заборгованістю, стягненою за участю позивача, вважається сума коштів, отриманих відповідачем від боржника протягом строку дії доручення відповідача, встановленого у п. 3.2. договору (у тому числі, якщо вказана сума перевищує суму заборгованості боржника, вказану у реєстрі боржників станом на день передачі реєстру відповідачем позивачу); або гривневий еквівалент вартості майна, переданого боржником відповідачу протягом вказаного строку.

Реєстр боржників на момент його передачі повіреному повинен включати в себе відомості про стягнення органами державної виконавчої служби з доходів боржників на користь довірителя, які мали місце в рамках виконавчих проваджень, відкритих довірителем до моменту передачі реєстру боржників позивачу. Сторони дійшли згоди, що вказані стягнення не є заборгованістю, стягненою за участю позивача.

Згідно із п.1.4. договору дії позивача, передбачені договором і спрямовані на виконання доручення відповідача, вказаного в п. 1.1. договору, здійснюються позивачем на платній основі. Ставка винагороди позивача за виконання передбаченого даним договором, встановлюється протоколом узгодження розміру винагороди повіреного (додаток №1), що є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 3.1. договору передбачено, протягом 10 (десяти) робочих днів з дня підписання договору відповідач готує і надає позивачу реєстр боржників за формою, встановленою в додатку №2 до цього договору, на паперовому носії. Одночасно з реєстром боржників на паперовому носії відповідач передає позивачу електронний реєстр боржників. що містить інформацію, наведену в додатку № 2 до цього договору. Наступні реєстри боржників передаються позивачу в міру їх формування.

У випадку неможливості надання відповідачем позивачу реєстру боржників, відповідач зобов'язаний надати позивачу по кожному з боржників документи, що містять інформацію, зазначену в додатку №2 до договору; у цьому випадку реєстр боржників формується позивачем самостійно та надається на паперовому носії відповідачу на підпис; з моменту отримання позивачем підписаного відповідачем екземпляра сформованого вказаним чином реєстру боржників, даний реєстр вважається таким, по був наданий відповідачу позивачем.

Відповідно до п. 3.2. договору строк виконання доручення, вказаного у п.1.1. даного договору, встановлюється сторонами з моменту отримання позивачем від відповідача реєстру боржників, сформованого відповідно до умов п.3.1. договору, і до моменту закінчення строку дії цього договору. У випадках реструктуризації заборгованості боржника, а також у випадках стягнення заборгованості шляхом судового процесу та/або виконавчого провадження строк виконання доручення встановлюється сторонами до моменту повного погашення заборгованості боржником.

Згідно із п. 4.2.1. договору листування між сторонами, що пов'язане з виконанням договору здійснюється на паперових носіях кур'єром, рекомендованим листом чи іншим реєстрованим поштовим відправленням за адресами, зазначеними в розділі 13 договору.

У п. 4.2.2. договору зазначено, що відповідач не пізніше п'ятого числа місяця, наступного за звітним, або на вимогу позивача протягом двох робочих днів з дня отримання такої вимоги, надає позивачу звіт про платежі і суми заборгованості боржників за звітний період.

Позивач на протязі трьох робочих днів із дня одержання від відповідача звіту про платежі і суми заборгованості боржників надає відповідачу рахунок-фактуру на оплату послуг позивача, а також два екземпляри підписаного зі своєї сторони акту виконаних робіт за формою, наведеною в додатку №5 до договору. (п. 4.2.3. договору)

Відповідно до п. 5.3. договору сума винагороди сплачується відповідачем не пізніше 3-х банківських днів із дати надання рахунку позивачем.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що за прострочення відповідачем вказаних у п. 5.2. договору термінів сплати винагороди позивача, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 2 (двох) відсотків від прострочення в оплаті суми за кожний день такого прострочення.

Згідно із п. 6.3. договору за надання недостовірної інформації у звіті про платежі і суми заборгованості боржників, який надається відповідачем позивачу згідно п. 2.3.5. договору, зокрема, недостовірної інформації про суму заборгованості, яку боржником було сплачено відповідачу за звітний період, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 2 000, 00 грн. за кожен такий випадок.

На виконання умов укладеного договору позивач за дорученням відповідача вчиняв юридичні дії по стягненню заборгованості з фізичних та юридичних осіб, проте, останній за надані послуги розрахувався частково, повністю не розрахувався за рахунком за серпень 2012 року в розмірі 425, 00 року грн. (рахунок-фактура від 08.10.2012 р.) та не сплатив заборгованість за вересень 2012 року в розмірі 1 125, 00 грн. (рахунок-фактура від 17.10.2012 р.).

13.11.2012 року на адресу кредитної спілки "Рівненщина" було направлено претензію про стягнення основної суми боргу, пені та штрафу.

У відповідь на претензію 15.11.12р. Кредитна спілка "Рівненщина" надіслала ФОП ОСОБА_1 повідомлення про припинення договору доручення від 25.03.2011р. №б/н та 22.11.2012р. надіслала листа про витребування документів.

10.12.12р. ФОП ОСОБА_1 надіслав повідомлення про результати розгляду листа Кредитної спілки "Рівненщина", в якому просив надати звіти про платежі за період з 01.11.2012р. по 30.12.12р. та провести остаточний розрахунок.

28.10.15р. ФОП ОСОБА_1 надіслав до Кредитної спілки "Рівненщина" вимогу про сплату боргу та витребування документів, яка була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору позивач, керуючись ст.ст.173-175, ч. ст. 179 ГК України, ст. ст. 526, 611, 612, 625, 627, 1000, 1002, 1003 ЦК України 02.12.15р., звернувся з позовом до господарського суду Житомирської області про стягнення з відповідача на його користь 1550,00 грн. заборгованості за договором доручення від 25.03.2011р., 6000 грн. штрафу, 39271,35 грн. пені, 1262,23 грн. інфляційних втрат та 3% річних.

22.12.15р. відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Рівненської області від 22.12.2015р. фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 у задоволенні позову до Кредитної спілки "Рівненщина" про стягнення 48 083, 58 грн. відмовлено.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного (стаття 1000 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1001 ЦК України, договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормами ст. 1002 ЦК України, повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги.

Як убачається із укладеного між сторонами договору доручення у ньому сторони погодили порядок розрахунків, а саме у п. 4.2.3. та 5.3. договору.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, на виконання умов договору доручення від 25.03.2011р. позивачем надано відповідачу послуги у серпні - вересні 2012 року, що підтверджується підписаними сторонами актами виконаних робіт (наданих послуг) від 31.08.2012р. на суму 1250,00 грн., від 30.09.2012р. на суму 1125,00 грн. (а.с. 45-46), на підставі яких позивач виставив відповідачу для оплати рахунки від 08.10.2012р. на суму 1250,00 грн. та від 17.10.2012р. на суму 1125,00 грн. (а.с. 53-54).

Так, як убачається із матеріалів справи та зазначалось вище, відповідач частково розрахувався з позивачем, а саме - заборгованість за рахунками за серпень 2012 становить 425 грн., за вересень 2012 року - 1125 грн., всього - 1550,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося позивачем у судовому засіданні, всупереч умовам п. 4.2.1. листування між сторонами, що пов'язане з виконанням договору, здійснювалося через електронну пошту.

Із доданих до матеріалів справи витягів із електронної пошти позивача убачається, що рахунок за серпень позивачем було виставлено відповідачу 8 жовтня 2012 року (а. с. 71), а за серпень - 17 жовтня 2012 року (а. с. 74).

Таким чином, враховуючи положення пункту 5.3. договору строк оплати за надані позивачем послуги у серпні настав 11 жовтня 2012 року, а за надані послуги у вересні 2012 року - 22 жовтня 2012 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. (ст. 253 ЦК України)

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Суть і призначення строку позовної давності полягає у забезпеченні стабільності цивільних правовідносин у гарантуванні принципу правової визначеності між сторонами у таких відносин. Ситуація, за якою можливо було ставити під сумнів протягом десятиріч спірні юридичні питання явно суперечить основним засадам розумності, добросовісності і справедливості та це завдало значного негативного впливу і цивільному обігу та правам учасників правовідносин.

За цей час будь-яка особа без наявності правових знань має змогу визначитися з характером порушеного права, суб'єктом порушення та звернутися до суду за примусовим захистом своїх прав до відповідного суду.

Судом апеляційної інстанції звертається увага на рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2013р. у справі "Олександр Волков проти України", в якому зазначалось, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від незаявлених вчасно вимог.

Для правильного розуміння суті призначення позовної давності слід розрізняти право на позов в процесуальному та матеріальному значенні. Право на позов в процесуальному значенні означає гарантовану Конституцією і законами України можливість кожного звернутися за захистом своїх прав до суду без будь-яких безпідставних обмежень. При дотриманні формальних вимог до складання позовних документів суд не може відмовити у прийнятті позовної заяви, в тому числі за спливом позовної давності. Право на позов в матеріальному значенні означає право на його задоволення, тобто на прийняття позитивного для позивача рішення суду. Саме тут застосовується строк позовної давності у випадку його пропуску без поважних причин. Відповідно до норм частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності, тому її може бути викладено і у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково повинно бути зазначено у протоколі судового засідання відповідно до вимог пункту 6 частини другої статті 81 Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд може запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до справи. Суддя не повинен з власної ініціативи зазначати про сплив позовної давності. Якщо ж зацікавлена сторона посилається на сплив позовної давності, суддя вправі запропонувати кожній із сторін подати відповідні докази з даного питання. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

У випадку, коли позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу і відмовити в позові за спливом позовної давності, або за наявністю поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір, посилаючись на зазначену норму Цивільного кодексу України.

Вказану правову позицію викладено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права - про наявність заборгованості за надані ним послуги у серпні 2012 року - 12 жовтня 2012 року, а за надані послуги у вересні 2012 року - 23 жовтня 2012 року, оскільки прострочення виконання грошового зобов'язання починається з цих дат.

Крім того, як убачається із розрахунків позивача, остання часткова сплата відповідачем заборгованості за надані послуги у серпні 2012 року відбулася 13 листопада 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Відповідно до п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10 у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

визнання пред'явленої претензії;

зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

письмове прохання відстрочити сплату боргу;

підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як убачається із матеріалів справи, інших дій, що свідчать про визнання відповідачем свого боргу або іншого обов'язку останнім не вчинялося.

Позивач звернувся із позовом до господарського суду 02.12.15р., що підтверджується відміткою канцелярії господарського суду Рівненської області.

22.12.15р. відповідачем було заявлене клопотання про застосування строків позовної давності.

Суд апеляційної інстанції вказує, що порушення зі сторони відповідача триває з 2012 року по день звернення до суду, отже щодо заявлених позовних вимог про стягнення основної суми боргу у розмірі 1550,00 грн., яка за надані послуги у серпні 2012 року виникла 11 жовтня 2012 року, а за надані послуги у вересні - 22 жовтня 2012 року, позовна давність сплинула, відповідно, 14.11.2015 року та 22.10.2015 року (враховуючи п. 5.3 Договору щодо строку оплати послуг та часткову оплату 13.11.2012р.), оскільки перебіг позовної давності почався, відповідно, з 14.11.2012р. та 22.10.2012р., що є підставою для відмови у позові згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Крім того, позивачем була заявлена вимога про стягнення штрафу у розмірі 6000 грн., пені у розмірі 39271,35 грн., 1262,23 грн. інфляційних втрат та 3 % річних.

Як убачається із розрахунку пені у розмірі 39271,35 грн., пеня нарахована за період з 23.03.2012р. по 20.11.2015р. на щомісячну заборгованість, починаючи з лютого 2012р. по вересень 2012р., з урахуванням здійснених відповідачем платежів.

Так, пеня у розмірі 4614,35 грн. нарахована на заборгованість, яка не є предметом позову, за період з 23.03.2012р. по 13.11.12р., тобто останнім днем нарахування пені у вказаному періоді є 13.11.12р.

Як зазначалося вище, до вимог про стягнення штрафу та пені застосовується позовна давність в один рік.

З наведеного вбачається, річний строк позовної давності по вимогах про стягнення пені у розмірі 4614,35 грн., нарахованої на заборгованість, яка існувала у період лютий - серпень 2012 р., за період з 23.03.2012р. по 13.11.2012р., сплинув, що є підставою для відмови у позові.

Крім того, на заборгованість за серпень 2012р. у сумі 425,00 грн., яка є предметом позову, нараховано пеню за період з 13.11.2012р. по 20.11.2015р. у розмірі 9367,00 грн., а на заборгованість за вересень 2012 року в сумі 1125,00 грн., яка є також предметом позову, - за період з 22.10.2012р. по 20.11.2015р. - у розмірі 25290,00 грн., тобто, пеню за період з 14.05.2013р. по 20.11.2015р. та за період з 22.04.2013р. по 20.11.2015р. нараховано за межами передбаченого ч. 6 ст. 232 ГК України шестимісячного строку, що є підставою для відмови у позові, а річний строк позовної давності по вимогах про стягнення пені, нарахованої в межах шестимісячного строку за період з 13.11.2012р. по 13.05.2013р. та за період з 22.10.2012р. по 22.04.2013р. закінчився, відповідно, у періоді з 13.11.2013р. по 13.05.2014р. та з 22.10.2013р. по 22.04.2014р., окремо за кожен день нарахування, що згідно зі ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Щодо вимоги про стягнення штрафу у розмірі 6000,00грн. слід зазначити, що позивачем , в силу ст. 33 ГПК України, не надано доказів, з яких вбачається порушення відповідачем п. 6.3. договору.

Так, як убачається із розрахунку штрафу у розмірі 6000,00 грн., позивач вказує про прихований відповідачем платіж гр. ОСОБА_3 за період червень - серпень 2012 р. у сумі 14 тис.грн., гр. ОСОБА_4- за квітень 2012 р. у сумі 500,00 грн., гр. ОСОБА_5 - за період липень - серпень 2012р. (сума не зазначена).

Проте, матеріали справи містять акти виконаних робіт (наданих послуг) від 30.04.2012р., 31.05.2012р., 30.06.2012р., 31.07.2012р., 31.08.2012р., 30.09.2012р., підписані позивачем без зауважень.

Додані позивачем до суду апеляційної інстанції додаткові докази - ксерокопії заяв ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, не є належними доказами, у розумінні ст. 36 ГПК України, оскільки не засвідчені в установленому порядку, і, крім того, з них лише вбачається, що заявники звернулися до відповідача із заявою про розстрочення заборгованості, що не підтверджує її сплату у запропоновані боржниками строки.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен довести факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Таким чином, надання чи ненадання доказів - це право сторони. Але вибираючи спосіб захисту, який базований на ненаданні доказів, сторона несе ризик, що вона не зможе в подальшому посилатися на ті докази, яких вона не надала. Суд першої інстанції, в свою чергу, приймає рішення на підставі наданих доказів і не може передбачити існування у сторін додаткових доказів та документів.

Приписами п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.11 №7 (із змінами та доповненнями) передбачено, що відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Враховуючи, що позивач не обґрунтував неможливість подання доказів (заяв про реструктуризацію) у суді першої інстанції, апеляційний суд не бере до уваги надані позивачем додаткові докази.

Таким чином, вимога про стягнення штрафу у розмірі 6000,00 грн. задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (стаття 266 Цивільного кодексу України).

Стосовно інфляційних втрат та трьох відсотків річних у розмірі 1262,23 грн., нарахованих на заборгованість у сумі 1550,00грн., яка є предметом позову, слід зазначити, що відповідно до п. 5.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Таким чином, у позові про стягнення інфляційних втрат та 3% річних загальною сумою 1262,23 грн. слід відмовити.

За наведених обставин, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у позові.

Щодо доводів позивача про невитребування судом першої інстанції у відповідача інформації про платежі, здійснені на його користь боржниками ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інформацію про одержані ним від боржників платежі за період дії договору: листопад - грудень 2012р. (тобто звіт про платежі, одержані від боржників на користь відповідача) апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Як стверджувалося позивачем у судовому засіданні 09.02.16р., ним до суду першої інстанції заявлялися вищевказані вимоги про витребування інформації, проте були залишені поза увагою.

Так, у своїй позовній заяві позивачем визначено ціну позову у сумі 48 083,58 грн., з якої сплачено судовий збір. Судом прийнято позовну заяву до свого провадження та предметом позову визначено стягнення 48 083,58 грн.

У позовній заяві позивач вказує, що зазначена ціна позову буде збільшена на розмір винагороди за виконану ним роботу за період з 01.10.2012р. - 30.12.2012р., а також на розмір винагороди повіреного за платежі, одержані довірителем від боржників ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (та прихований від повіреного), після витребування судом відповідних звітів про платежі у довірителя.

Таким чином, позивач, заявивши позов про стягнення заборгованості за серпень та вересень 2012р. у розмірі 1550,00грн., мав намір заявити позов про стягнення заборгованості за інший період - з 01.10.2012р. - 30.12.2012р., відповідно, на підставі інших доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає вимогу про витребування від відповідача зазначеної вище інформації, яка не стосується предмета позову, процесуальною, а не позовною, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Щодо витребування інформації про одержані відповідачем платежі від ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, піддається сумніву достовірність наданої відповідачем інформації за квітень, червень - серпень 2012р., у зв'язку з чим нараховано штраф у розмірі 6000,00грн., як зазначалося, матеріали справи містять акти виконаних робіт (наданих послуг) від 30.04.2012р., 31.05.2012р., 30.06.2012р., 31.07.2012р., 31.08.2012р., 30.09.2012р., підписані позивачем без зауважень.

Ст.ст. 32, 33, 36, 43 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Крім того, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства - не є підставою для скасування оскарженого рішення.

Враховуючи вищевикладене, рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.2015р. у справі №918/1354/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.2015р. у справі №918/1354/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

2. Справу №918/1354/15 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Петухов М.Г.