РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"03" лютого 2016 р. Справа № 906/1299/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Бучинська Г.Б. ,

суддя Василишин А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"

на рішення господарського суду Житомирської області від 09.11.2015р.

у справі № 906/1299/15 (суддя Вельмакіна Т.М.)

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой"

про стягнення 486 912, 45 грн.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 09.11.2015р. у справі №906/1299/15 позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой" на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" 48556,39 грн. заборгованості за лізинговими платежами; 33319,77 грн. інфляційних; 877,17 грн. 3% річних; 3869,35 грн. пені за прострочення виконання зобов'язань; 3000,00 грн. комісії; 1792,45 грн. судового збору. У стягненні 1038,21 грн. інфляційних, 768,53 грн. 3% річних, 2173,60 грн. штрафних санкцій за складені та надіслані відповідачу вимоги, 290887,41 грн. витрат згідно умов договору, 10740,14 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 6000,00 грн. витрат на оплату юридичних послуг відмовлено. Повернуто ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" з державного бюджету 1713,64грн. судового збору, сплаченого ним згідно платіжного доручення №50024111 від 19.08.2015р.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 29.10.2013р. ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю" Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой" укладено договір про фінансовий лізинг №00008847. На виконання умов Договору ним було укладено Договір купівлі-продажу автомобіля № від 05.11.2013 та передано лізингоодержувачу у користування під виплату лізингових платежів об'єкт лізингу згідно з умовами Договору та додатками до нього. 20.04.2015 згідно договору купівлі-продажу/поставки бувшого у використанні автомобіля позивач зобов'язався поставити ТОВ "Престиж-Авто" автомобіль 2013 року випуску, марки VW, моделі Touran, № кузова WVGZZZlTZDW068585. 05.05.2015 згідно акту прийому-передачі автомобіля вказаний автомобіль переданий покупцю.

Судом першої інстанції враховано, що матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось представниками сторін в процесі розгляду справи, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору, останній розірвано, об'єкт лізингу примусово повернутий позивачу.

З урахуванням положень п. 6.11. Загальних умов договору, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 48 556, 39 грн. заборгованості за лізинговими платежами є правомірною та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Перевіривши розрахунок пені, суд встановив, що її нарахування за період з 16.08.2014 по 23.07.2015 в розмірі 3 869,35 грн. є правомірним, а тому задоволив вимогу про її стягнення.

Перевіривши розрахунок інфляційних, нарахованих в розмірі 34357,98грн. за період з 16.08.2014 по 05.05.2015 та з 06.05.2015 по 24.07.2015 (з урахуванням часткового погашення лізингових платежів в результаті продажу об'єкта лізингу), суд першої інстанції встановив, що правомірним є нарахування інфляційних за період з вересня 2014 по квітень 2015 та з травня 2015 по липень 2015 в розмірі 33319,77грн., а тому в цій частині позов задоволив, а у стягненні 1038,21грн. інфляційних відмовив.

Перевіривши розрахунок 3 %, нарахованих в сумі 1 645,70 грн. за період з 16.08.2014 по 23.07.2015 в сумі 1645,70 грн., судом було встановлено, що правомірним є їх нарахування в сумі 877,17грн. , а відтак, дійшов висновку, що у задоволенні 768,53грн. слід відмовити.

Суд першої інстанції зазначив, що нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, як це обумовлено ч. 2 ст. 536 ЦК України, за прострочення сплати лізингових платежів ні Договором, ні Законом не передбачено, а зсилання позивача на приписи ч.1 ст. 1048 ЦК України є недоречними, так як договір лізингу та договір позики є різними за своєю правовою природою і приписами чинного законодавства не передбачено застосування до відносин за договором лізингу положень ст. 1048 ЦК України, а тому суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення 10 740, 14 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Суд першої інстанції, аналізуючи умови п. 8.3.1. Загальних умов, дійшов висновку, що сторонами погоджено оплату лише трьох вимог, при цьому направлення третьої вимоги є правом позивача та має містити вимогу щодо сплати заборгованості та відмову від контракту в односторонньому порядку. Тобто, зміст третьої вимоги, згідно умов Договору, є таким, що виключає направлення наступної аналогічної вимоги. За вказаного та враховуючи, що позивачем сплачено вартість чотирьох вимог, що перевищує обумовлену сторонами їх кількість, заявлення позивачем до стягнення вартості ще 7 вимог про оплату не відповідає умовам п. 8.3.1. Загальних умов. З огляду на зазначене, суд вказав на те, що вимога позивача про стягнення 2 173,60 грн. штрафних санкцій за складені та надіслані відповідачу вимоги не підлягає задоволенню.

Враховуючи узгоджений сторонами розмір додаткової комісії та дострокове закінчення строку лізингу, суд зазначив, що вимога про стягнення 3000 грн. додаткових комісій обґрунтована та підлягає задоволенню.

Враховуючи приписи Загальних умов, суд зауважив, що вимоги про стягнення: 71231,14 грн. витрат, сплачених третім особам, залученим для вилучення об'єкта лізингу (п. 8.6. та п.п. 13.1.-13.6. Загальних умов); 219656,27грн. збитків, розрахованих відповідно до п. 12.9. Загальних умов, розцінюються як збитки.

Також суд зауважив, що жодних документів на підтвердження фактичного вчинення ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" певних дій по вилученню об'єкта лізингу, позивачем суду не надано. З актів наданих послуг вбачається лише узгоджена позивачем та ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" і сплачена останнім вартість цих послуг. Інших документів щодо надання таких послуг матеріали справи не містять. За вказаного суд зазначив про безпідставність вимог позивача в частині стягнення витрат, сплачених ним ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" за вчинення останнім дій по вилученню об'єкта лізингу.

Окрім того, суд зауважив, що заявлені до стягнення витрати по оплаті позивачем витрат за стоянку автомобіля в розмірі 400 грн. не узгоджуються з умовами п. 13.5 Договору, оскільки 17.03.2015 об'єкт лізингу було передано позивачу, дії по його поверненню припинилися саме 17.03.2015, що свідчить про безпідставність заявленої на підставі п. 13.5 Загальних умов вимоги про стягнення 400 грн. за стоянку автомобіля в період з 17.03.2015 по 17.04.2015. За наведеного, суд відмовив у стягненні 400 грн. за стоянку автомобіля.

Оскільки позивачем не доведено наявність усіх елементів складу господарського правопорушення для стягнення збитків у заявленому розмірі, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимоги про стягнення 219656,27грн. збитків на підставі п. 12.9. Загальних умов, слід відмовити.

Щодо заявлених, на підставі п. 8.2, 8.2.3 та п. 16.1 Загальних умов; 6000,00грн. витрат на оплату юридичних послуг суд першої інстанції встановив, що представництво інтересів позивача під час розгляду в суді справи про стягнення заборгованості з TOB "ВКП "Інтертрансстрой" за договором фінансового лізингу №00008847 від 29.10.2013 року здійснював ОСОБА_2 на підставі довіреності, виданої ТОВ "Порше Лізинг Україна", жодних доказів забезпечення належного представництва позивача в суді ТОВ "КПД Консалтинг" до справи не надано, у звязку з чим суд кваліфікувавши їх як судові витрати, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення юридичних послуг у розмірі 6000 грн.

Ураховуючи встановлені обставини у даній справі та положення діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню на суму 89 622, 68 грн., з яких 48 556, 39 грн. заборгованості за лізинговими платежами, 33 319, 77 грн. інфляційних, 877,17 грн. 3% річних, 3869,35 грн. пені за прострочення виконання зобов'язань, 3000 грн. комісії. У стягненні 1038,21 грн. інфляційних, 768,53 грн. 3% річних, 2173,60 грн. штрафних санкцій за складені та надіслані відповідачу вимоги, 290887,41 грн. витрат згідно умов договору, 10740,14 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 6 000 грн. витрат на оплату юридичних послуг суд відмовив.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Житомирської області від 09.11.2015р. у справі №906/1299/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник зважає, зокрема, на таке:

відхиляючи доводи позивача у стягненні 1 038, 21 грн. інфляційних та 768, 53 грн. 3% річних, судом першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення від не здійснено правового обґрунтування та не вказано фактичні обставини, з огляду на які ці доводи не взято до уваги судом;

за час дії Договору про фінансовий лізинг №00008847 від 29.10.2013 року відповідач неодноразово порушував свій обовязок зі сплати лізингових платежів у розмірі та строки, обумовлені сторонами у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів. За таких умов, позивач, керуючись умовами укладеного Договору, направляв відповідачу відповідні вимоги (нагаддування про несплату). Сплачені відповідачем вимоги від 07.04.2014 року, від 17.04.2014 року та від 05.06.2014 року стосувалися виниклої заборгованості лізингоотримувача по сплаті лізингових платежів, які не входили в період заборгованості заявленої до стягнення, оскільки така заборгованість була погашена відповідачем. Відповідно, такі штрафні санкції за складені та надіслані відповідачу вимоги не є предметом розгляду даної справи;

за змістом укладеного Договору стосовно штрафних санкцій за складені та надіслані відповідачу вимоги вбачається , що позивач має право надсилати відповідачу відповідні вимоги (нагадування про несплату) у кількості, обумовленій сторонами у договорі, за прострочення виплати кожного Лізингового платежу як окремо, так і Лізингових платежів в цілому за певний період заборгованості. У даній справі відповідачем сплачено лише штрафні санкції за одну вимогу (нагадування про несплату) від 03.07.2014 року, направлення якої відбулося у звязку із заборгованістю лізингоотримувача по сплаті лізингових платежів, які входять до предмету розгляду. Така вимога є першим нагадуванням щодо сплати заявленої позивачем суми заборгованості за лізинговими платежами, а отже висновки суду першої інстанції про відмову позивачу у стягненні на його користь штрафних санкцій за складені та надіслані відповідачу наступні вимоги не відповідають дісним обставинам справи та умовам укладеного Договору;

позовна вимога лізингодавця про стягнення з лізингоотримувача збитків на загальну суму 290 887,41 грн. обєднує в собі декілька складових, а саме: 71 231,14 грн. - кошти, сплачені третім особам, залученим для вилучення об'єкту лізингу (п. 8.6. та п.п. 13.1.-13.6. Загальних умов); 219 656,27 грн. - збитки, розраховані відповідно до п. 12.9. Загальних умов. Позивачем з метою захисту свого права шляхом припинення зобовязання та реалізації положень ч.2 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» на адресу відповідача 16.10.2014 16.10.2016 року направлено Вимогу №00008847, якою позивач, серед іншого, повідомив відповідача про відмову від Договору про фінансовий лізинг №00008847 від 29.10.2013р. та вимагав повернення обєкту лізингу, яку відповідач проігнорував;

враховуючи факт неповернення відповідачем обєкту лізингу, позивач звернувся до спеціалізованої організації ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» для отримання послуг по юридичному консультуванню, підготовці відповідних документів та супроводу процедури вилучення обєкта лізингу. За надані послуги по Договору про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» виставила рахунки фактури. Окрім того, позивачем понесені витрати по зберіганню обєкту лізингу на охоронюваній автостоянці в сумі 400,00 грн., які платіжним дорученням №50022216 від 28 квітня 2015 року оплачені;

положеннями п.13.5. Загальних умов передбачено відшкодування лізингоодержувачем будь-яких витрат, понесених позивачем у звязку з вилученням (поверненням) обєкта лізингу, у тому числі витрати, повязані із залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги, повязані з вилученням обєкта лізингу. Беручи до уваги ту обставину, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» є платником податку на додану гртість, лізингодавцем виставлялися рахунки-фактури на компенсацію зазначених витрат з урахуванням суми ПДВ, а, відтак, загальна сума збитків позивача згідно з п.п.13.1. 13.6 Загальних умов, які мають бути компенсовані відповідачем складає 71 231,14 грн.;

відповідно до Договору купівлі-продажу/поставки бувшого у використанні автомобіля від 20.04.2015 року обєкт лізингу було продано за 334 551,90 грн. Відповідно до ОСОБА_3 опису й арешту майна від 16.03.2015 року було описано, накладено арешт та прийнято на зберігання представником позивача відповідний обєкт лізингу. Станом на дату вилучення обєкту лізингу, непогашена частина його вартості в структурі лізингових платежів, яка в План відшкодування зазначена «відшкодування частини вартості оєкту лізингу», складала гривневий еквівалент 19 373,65 доларів США. Станом на 16.03.2015 обмінний курс в ПАТ «Креді ОСОБА_4» складав 26,00 грн. за 1 долар США.;

судом було встановлено порушення відповідачем умов Договору про фінансовий лізинг №00008847 від 29.10.2013 року. Даний факт не заперечував і представник відповідача. Також, судом першої інстанції встановлено, що саме у звязку з порушенням умов укладеного Договору, позивач поніс витрати по залученню третіх осіб для вилучення Обєкту лізингу в сумі 71 231, 14 грн. та зазнав збитків в розмірі 219 656,27 грн., що полягали у залученні власних коштів позивача на купівлю обєкту лізингу, проте, які, у звязку з порушенням відповідачем умов Договору, залишилися неповернуті позивачу. Саме у звязку з порушенням Відповідачем умов Договору про фінансовий лізинг №00008847 від 29.10.2013 року позивач поніс збитки у вказаній сумі. За таких умов, в діях відповідача наявний склад цивільного (господарського) правопорушення, а тому він зобов'язаний відшкодувати позивачу доведений ним розмір збитків в сумі 290 887, 41 грн.;

п.6.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК країни). А тому, висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача 10 740,14 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами не відповідає нормам чинного законодавства;

судом не прийнято до уваги ту обставину, що заявлені до стягнення кошти в сумі 6000 грн. позивач обґрунтовував не як судові витрати, а як збитки, відшкодування яких прямо передбачено пунктом 8.6. Загальних комерційних умови внутрішнього фінансового лізингу. Так, п.8.6. Загальних комерційних умови внутрішнього фінансового лізингу передбачено, що будь-які збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх обовязків за контрактом, підлягають відшкодуванню у повному обсязі додатково до штрафних санкцій, передбачених Контрактом.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує на таке:

за умовами п. 8.3.1. Загальних умов, сторонами погоджено оплату лише трьох вимог, при цьому направлення третьої вимоги є правом позивача та має містити вимогу щодо сплати заборгованості та відмову від контракту в односторонньому порядку. Тобто, зміст третьої вимоги згідно умов Договору, є таким, що виключає направлення наступної аналогічної вимоги. За вказаного та враховуючи, що відповідачем сплачено вартість чотирьох вимог, що перевищує обумовлену сторонами їх кількість, заявлені позивачем в апеляційній скарзі до стягнення вартості ще 7 вимог про оплату не відповідає умовам п.8.3.1. Загальних умов;

позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки позивачем не доведено об'єктивну та суб'єктивну сторони спричинених відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв'язок між діями та понесеними позивачем збитками саме у заявленому позивачем розмірі. Також позивачем не було доведено належними і допустимими доказами, що ціна продажу спірного об'єкта лізингу за укладеним між ТОВ «Порше лізинг Україна» та ТОВ «Престиж-Авто» договором купівлі-продажу/поставки бувшого у використанні автомобіля від 20 квітня 2015 року є максимально можливою ціною даного транспортного засобу;

за наданих позивачем документів відсутня можливість встановити чи надавалися фактично такі послуги, визначити які конкретно дії та коли вчинялися, проаналізувати їх зміст, фактичну вартість та встановити причинно-наслідковий зв'язок з діями відповідача, які стали підставою звернення позивача до суду, та заявленими позивачем витратами в цій частині. Окрім того, 17 березня 2015 року обєкт лізингу передано позивачу, дії по його поверненню припинилися саме 17 березня 2015 року, що свідчить про безпідставність заявленої на підставі пункту 13.5 Загальних умов вимоги про стягнення 400 грн за стоянку автомобіля в період з 17 березня 2015 року по 17 квітня 2015 року;

витрати позивача на юридично-консультаційні послуги, пов'язані з представництвом інтересів останнього, поверненням заборгованості за спірним договором та самого об'єкта лізингу, не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є його правом;

судом встановлено, що ні укладеним між сторонами договором про фінансовий лізинг, ні нормами чинного законодавства не встановлено конкретного розміру заявлених позивачем до стягнення з відповідача процентів. Відтак, посилання позивача на статтю 536 ЦК України як на підставу своїх вимог до підприємства про стягнення з останнього процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 10 740 грн. 14 коп. є необгрунтованими.

За наведеного вище, відповідач вважає, що оскаржене рішення є цілком законним, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

1 лютого 2016 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначив, що судом першої інстанції неправильно визначено періоди нарахування інфляційних втрат, у звязку з чим розрахунки є неправильними. З приводу стягнення штрафу за кожною вимогою нагадуванням, то вказав на те, що Договором передбачено таке право позивача, тоді як у даному випадку мала місце систематична несплата лізингових платежів, у звязку з чим позивачем було направлено декілька нагадувань. При цьому, не спростовує, що з надісланих позивачем вимог нагадувань відповідачем оплачено чотири.

З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 09.11.2015р. у справі №906/1299/15 належить скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заявила, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. Додатково пояснила, що умовами Договору передбачено сплату штрафу лише за трьома вимогами щодо сплати лізингових платежів, тоді як відповідачем оплачено чотири вимоги.

З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 03.02.2016р. о 14:30 год.

3 лютого 2016 року в судове засідання Рівненського апеляційного господарського представники сторін не з'явилися.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що, зокрема, свідчить наявна у матеріалах справи розписка про оголошення перерви у справі №906/1299/15, а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників останніх.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, які було надано у судовому засіданні 1 лютого 2016 року, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задоволити частково, а оскаржене рішення в частині відмови у стягненні 6 000 грн. витрат на оплату юридичних послуг скасувати, задоволивши позов в цій частині, а в решті рішення залишити без змін, з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, 29.10.2013 ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" (лізингодавець) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой" (лізингоодержувач) укладено договір про фінансовий лізинг №00008847 (далі по тексту Договір) (Т.1, а.с. 21) та додатки до Договору, зокрема: Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) (Т.1, а.с. 22-25) та Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (далі по тексту - Загальні умови) (Т.1, а.с. 27-38).

Згідно умов Договору об'єктом лізингу є транспортний засіб типу VW Touran 1,4 TSI, 2013 року виробництва, шасі № WVGZZZlTZDW068585, двигун №: СТН 040826.

Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в доларах США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3, та 2) відповідно до пункту 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

У розділі "Придбання об'єкта лізингу" сторонами погоджено, що своїм підписом на цьому документі лізингоодержувач підтверджує, що він ознайомився та зрозумів усі умови цього Договору про фінансовий лізинг, Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також погоджується, що всі вищезазначені документи є невід'ємними частинами цього Договору про фінансовий лізинг та мають обов'язкову силу по відношенню до лізингоодержувача.

Сторонами 29.10.2013 також підписано додаткову угоду до договору (Т.1, а.с. 26).

В Розділі 1 Загальних умов вказано, що ці загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (надалі разом із договором про фінансовий лізинг спільно іменуються як "контракт"), а також Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) як додаток до контракту, що є невід'ємною його частиною, та інші додатки, що є невід'ємними його частинами, являють собою угоду між сторонами щодо придбання ТОВ "Порше Лізинг Україна", а також передачі об'єкту лізингу лізингоодержувачу (у відповідності до визначених у цьому контракті значень вищезгаданих термінів) згідно з положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16 грудня 1997 року, а також іншими чинними положеннями українського законодавства.

Як стверджується матеріалами справи, позивачем на виконання умов Договору укладено Договір купівлі-продажу автомобіля № від 05.11.2013 та передано лізингоодержувачу у користування під виплату лізингових платежів об'єкт лізингу згідно з умовами Договору та додатками до нього (Т.1. а.с. 39-41).

Згідно з п. 5.4. Загальних умов лізингоодержувач забезпечує оформлення доставки обєкта лізингу шляхом підписання лізингоодержувачем та Порше Лізинг Україна акту прийому передачі.

В матеріалах справи міститься копія акта прийому передачі від 08.11.2013р., згідно якого лізингодавець на підставі Договору лізингу № 00008847 від 29.10.2013р. поставив предмет лізингу та підтвердив, що передав предмет лізингу, а лізингоодержувач підтвердив, що отримав вказаний автомобіль (Т.1, а.с. 49).

Умовами п. 6.1. Загальних умов сторони погодили, що для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач щомісяця здійснюватиме на користь Порше Лізинг Україна лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього контракту, та інших положень контракту. Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з контрактом.

Нижчезазначені витрати та послуги по адмініструванню та обслуговуванню контракту не включаються до лізингових платежів: будь-які податки, що можуть застосовуватися до контракту після його виконання або в будь-який час у майбутньому; інші витрати та платіжні зобов'язання.

За умовами п. 6.3. Загальних умов сторони погоджуються, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь Порше Лізинг Україна, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання Порше Лізинг Україна суми, очікуваної станом на дату виконання контракту відповідно до чинного курсу обміну євро/долара США (як обумовлено сторонами в контракті) за безготівковими операціями, встановленого українським комерційним банком (ПАТ "КІБ Креді ОСОБА_4" або іншим банком) або Національним банком України, (надалі - "обмінний курс"), як буде обрано за рішенням Порше Лізинг Україна, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим контрактом, розраховуються в євро/доларах США (як обумовлено сторонами в контракті) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом за безготівковими операціями вказаного вище банку, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

Відповідно до п. 6.4. Загальних умов у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких узгоджений сторонами.

Так, згідно Графіку лізингових платежів, перший лізинговий платіж підлягав сплаті 29.10.2013 року, а останній - 15.10.2018 року, що загалом складає 60 платежів (Т.1, а.с. 22-25).

Позивачем на підставі п.п. 8.3.1. та 8.3.2 Загальних умов направлено вимогу №00008847 від 16.10.2014 року про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору (Т.1, а.с. 75-76).

Як убачається зі змісту поданої позовної заяви, позивач зазначає, що згідно ч.2 ст.7 Закону України "Про фінансовий лізинг", п.п. 13.6 та 8.3.2 Загальних умов 09.02.2015, позивачем отримано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 167, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 щодо повернення відповідачем на користь позивача об'єкту лізингу (Т.1, а.с. 77). На підставі цього виконавчого напису 14.02.2015 постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження №46532805 (Т.1, а.с. 79).

Відповідно до акту опису й арешту майна від 16.03.2015 було описано, накладено арешт та прийнято на зберігання представником позивача відповідний об'єкт лізингу (Т.1,. а.с. 80-82).

18.03.2015 державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (Т.1, а.с. 83).

20.04.2015 згідно договору купівлі-продажу/поставки бувшого у використанні автомобіля позивач зобов'язався поставити ТОВ "Престиж-Авто" автомобіль 2013 року випуску, марки VW, моделі Touran, № кузова WVGZZZlTZDW068585 (Т.2, а.с. 72).

Згідно з актом прийому-передачі автомобіля від 05.05.2015р., вказаний автомобіль переданий покупцю (Т.2., а.с. 73).

Як встановив суд першої інстанції, у судовому засіданні представник позивача пояснив, що 05.05.2015 позивач отримав кошти від продажу автомобіля, які були зараховані на погашення заборгованості з лізингових платежів, а саме на відшкодування частини вартості об'єкта лізингу.

З огляду на неналежне виконання зобов'язань за Договором, позивачем (з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог) нараховано відповідачу до стягнення 401 230, 57 грн., з яких: 48556,39 грн. заборгованості за лізинговими платежами, 34357,98 грн. інфляційних, 1645,70 грн. 3% річних, 3869,35 грн. пені за прострочення виконання зобов'язань, 2173,60 грн. штрафних санкцій за складені та надіслані відповідачу вимоги, 293887,41 грн. витрат згідно п.п. 6.1., 8, 13 Загальних умов договору, враховуючи нараховану згідно п. 12.9 суму упущеної вигоди, зокрема: 71 231, 14 грн. - витрат, сплачених третім особам, залученим для вилучення об'єкту лізингу (п. 8.6. та п.п. 13.1.-13.6. Загальних умов), 219 656, 27 грн. - збитків, розрахованих відповідно до п. 12.9. Загальних умов, 3000 грн. додаткових комісій, 10740,14 грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами, 6 000 грн. витрат на оплату юридичних послуг.

Досліджуючи питання про те, чи підлягають до задоволення позовні вимоги у заявленому вище розмірі, колегія суддів зважає на таке.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Отже судом було встановлено, що на виконання умов Договору про фінансовий лізинг №00008847 від 29.10.2013 року ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" передало, а відповідач в свою чергу прийняв предмет Лізингу - транспортний засіб "VW Touran 1, 4 I TSI", 2013 року виробництва, Шасі № WVGZZZ1TZDW06858, Двигун №: СТН 040826, вартістю 259 036,06 грн., що підтверджується ОСОБА_3 прийому - передачі від 08.11.2013 року, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Матеріалами справи підтверджується те, що позивачем були виставлені рахунки - фактури по сплаті лізингових платежів (Т.2, а.с. 50-57).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за лізинговими платежами (Т.2, а.с. 5), заборгованість відповідача за лізинговими платежами за період з серпня 2014 по березень 2015 становить 48 556,39 грн. Водночас, такий факт не заперечується відповідачем.

При цьому, з розрахунку позивача (Т.2, а.с. 80-81) та банківських виписок (Т.2, а.с. 83-91), вбачається, що сума лізингових платежів розраховувалась позивачем у відповідності до п. 6.3. Загальних умов за обмінним курсом чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка. Лізингодавець виставляв лізингоодержувачу рахунки, із зазначенням дати їх виставлення для оплати. Проте, відповідач виставлені позивачем рахунки (Т.1, а.с. 50-57) у повному обсязі не оплатив.

Окрім того, матеріалами справи стверджується той факт, який і не заперечується представниками сторін, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору, останній розірвано, об'єкт лізингу примусово повернутий позивачу.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині та, як наслідок, вважає правомірним стягнення з відповідача на користь позивача 48 556,39 грн. суми основної заборгованості.

З приводу заявлених відповідачем позовних вимог в частині стягнення пені за період з 16.08.2014 по 23.07.2015 в розмірі 3869,35грн., то колегія суддів зважає на таке.

За умовами п. 8.2.1. Загальних умов у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовується пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України). Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 ст. 231 ГК України.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені (Т.2, а.с. 98), та з огляду на відсутність заперечень зі сторони відповідача щодо розміру пені, заявленої до стягнення, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову в цій частині.

В частині позовних вимог про стягнення інфляційних, нарахованих в розмірі 34357,98грн. за період з 16.08.2014 по 05.05.2015 та з 06.05.2015 по 24.07.2015, то судова колегія зазначає таке.

Відповідно до п. 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (із змінами і доповненнями) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Щодо розміру втрат від інфляції, то згідно із ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р.

Згідно зазначеного листа, а також Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення заборгованості. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Як убачається з оскаржуваного рішення суду, судом першої інстанції здійснено перерахунок інфляційних за період прострочення виконання боржником грошового зобов'язання з 16.08.2014 по 05.05.2015 та з 06.05.2015 по 24.07.2015 з урахуванням часткового погашення лізингових платежів, який був наданий позивачем, за результатами якого судом було визначено розмір інфляційних за період з вересня 2014 по квітень 2015 та з травня 2015 по липень 2015 в розмірі 33319,77 грн., а тому у стягненні 1 038, 21 грн. інфляційних судом було відмовлено.

Перевіривши розрахунки інфляційних за вказаний період, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача інфляційних за період з вересня 2014 по квітень 2015 та з травня 2015 по липень 2015 в розмірі 33 319, 77 грн. (розрахунок інфляційних, здійснений судом апеляційної інстанції, додається до матеріалів справи).

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Отже, перевіривши розрахунок 3% річних (Т.2, а.с. 5, 99), нарахованих в сумі 1645,70грн. за період з 16.08.2014 по 23.07.2015 в сумі 1645,70грн., який надано позивачем, колегія суддів встановила, що правомірним є їх нарахування в сумі 877,17грн., з огляду на що погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних в розмірі 768,53грн. (розрахунок 3% річних за період з 16.08.2014 по 23.07.2015 в розмірі 877, 17 грн., здійснений судом апеляційної інстанції, додається до матеріалів справи).

З приводу позовних вимог в частині стягнення 10740,14 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, то суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступне.

Підставами для застосування до правовідносин ст. 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Умовами укладеного між сторонами у справі договору розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не встановлений. Не встановлений в даному випадку й розмір процентів також законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Таким чином, аналогію закону можна застосовувати виключно у подібності спірних неврегульованих правовідносинах.

Нормою ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про те, що договори лізингу та позики є різними за своєю правовою природою видами договірних зобов'язань і для них не є характерним регулювання подібних за змістом цивільних відносин, що в свою чергу виключає можливість застосування до договору лізингу за аналогією права будь-яких норм законодавства, які регулюють відносини позики, зокрема, ч. 1 ст.1048 Цивільного кодексу України.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.12.2010 року у справі № 3-65гс10, від 20.08.2013 року у справі № 3-22гс13, від 27.12.2010 року у справі № 9/67-38 та від 15.04.2015 року у справі № 3-39гс15.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що оскільки сторонами розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у Договорі не встановлено, а чинним законодавством не передбачено можливість застосування до договору лізингу положень про позику, вимоги позивача про стягнення з відповідача 10740,14 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Стосовно заявленої позовної вимоги про стягнення 2173,60 грн. штрафних санкцій за складені та надіслані відповідачу вимоги, судова колегія виходить з такого.

Згідно п. 8.2.2. Загальних умов, у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані Порше Лізинг Україна (пункт 8.3.1. цього Контракту): еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (якщо Порше Лізинг Україна вирішить надіслати таку третю вимогу).

Уп. 8.3. п. 8.3.1. Загальних умов, зазначено, що у випадку, якщо лізингоодержувач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш, ніж на 10 (десять) робочих днів, Порше Лізинг Україна має право надіслати лізингоодержувачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо лізингоодержувач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, Порше Лізинг Україна надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка подовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку якщо лізингоодержувач не здійснить оплату у вказаний термін, Порше Лізинг Україна має право направити лізингоодержувачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за пунктом 12.6.1. контракту. Сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надіслання другої вимоги щодо сплати означає, що лізингоодержувач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим контрактом.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем надано до матеріалів справи копії: першого нагадування про несплату від 03.07.2014, другого нагадування про несплату від 17.07.2014, третіх нагадувань про несплату від 04.08.2014, від 15.08.2014, від 04.09.2014, від 17.09.2014, від 03.10.2014, від 16.10.2014 та вимоги №00008847 від 16.10.2014 про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору (Т.1, а.с. 67-75). Однак відповідачем не надано доказів їх направлення відповідачу.

В той же час, як вбачається з розрахунку заборгованості по сплаті штрафних санкцій за вимоги (Т.2, а.с. 110) та не заперечується представниками сторін в судовому засіданні, відповідачем оплачено вимоги - нагадування від 07.04.2014, від 17.04.2014, від 05.06.2014 та від 03.07.2014, тобто фактично оплачено 4 вимоги, тоді як за Договором у відповідача виник обовязок щодо оплати лише трьох вимог.

Відтак, з урахуванням положень 8.3.1. Загальних умов, суд першої інстанції правильно відзначив, що сторонами погоджено оплату лише трьох вимог, при цьому направлення третьої вимоги є правом позивача та має містити вимогу щодо сплати заборгованості та відмову від контракту в односторонньому порядку, що в подальшому виключає направлення наступної аналогічної вимоги.

За таких умов, ураховуючи встановлений факт проведення оплати відповідачем чотирьох вимог, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення 2173,60 грн. штрафних санкцій за складені та надіслані відповідачу вимоги не підлягає до задоволення.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой" про стягнення збитків у розмірі 219656,27грн. збитків, розрахованих відповідно до п. 12.9. Загальних умов, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову в цій частині з огляду на таке.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори: наявність реальних збитків; вина заподіювача збитків; причинний зв'язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б уразі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Відповідно статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Тому висновок суду першої інстанції є правомірним, стосовно того, що позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки позивачем не доведено об'єктивну та суб'єктивну сторони спричинених відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв'язок між діями та понесеними позивачем збитками саме у розмірі 219656,27грн.

Крім того колегія суддів враховує, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказом у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованого розрахунку можливості отримання суми в розмірі 219656,27грн., який підтверджує неотриманий позивачем прибуток (упущену вигоду), оскільки вимоги позивача в цій частині ґрунтуються на припущеннях, що він міг би отримати прибуток у розмірі 219656,27грн.., але це не зумовлює наявність підстав вважати обґрунтованими доводи позивача про достовірний розмір упущеної вигоди.

Відповідно до п.п. "в" п. 12.5 Загальних умов (додаткова угода до договору) визначено, що у випадку дострокового закінчення строку лізингу раніше ніж через 36 (тридцять шість) місяців з дня його підписання, лізингоодержувач в будь-якому випадку зобов'язується сплатити лізингодавцю додаткову комісію в розмірі як наведено в таблицях відповідно до моделі об'єкта лізингу, який визначено в Контракті. Розмір додаткової комісії за переданий об'єкт лізингу становить 3000 грн. (Т.1, а.с. 26).

Відтак, ураховуючи узгоджений сторонами розмір додаткової комісії та дострокове закінчення строку лізингу, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що вимога про стягнення 3000 грн. додаткових комісій обґрунтована та підлягає до задоволення.

З приводу позовних вимог в частині стягнення 71231,14 грн. витрат, сплачених третім особам, залученим для вилучення об'єкту лізингу, то колегія суддів виходить з того, що позивач зазначає, що у зв'язку з невиконанням відповідачем вимоги про повернення об'єкта лізингу, позивач був змушений звернутись до спеціалізованої організації ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" для отримання послуг по юридичному консультуванню, підготовці відповідних документів та супроводу процедури вилучення об'єкта лізингу. Загальна сума завданих позивачу збитків згідно з п.п. 13.1.-13.6. Загальних умов склала 71231,14грн., до якої входять: юридично-консультаційні послуги ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі", згідно виставлених рахунків, та податок на додану вартість в загальній сумі 70831,14грн.,400,00грн. витрат по зберіганню об'єкта лізингу на охоронюваній автостоянці.

При цьому, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактичного вчинення третіми особами, зокрема ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі", певних дій по вилученню об'єкта лізингу. З актів наданих послуг (Т.1, а.с.97-99) вбачається лише узгоджена позивачем та ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" і сплачена останнім вартість цих послуг. Інших документів щодо надання таких послуг матеріали справи не містять.

Відтак, не є можливим встановити чи надавалися фактично такі послуги, визначити які конкретно дії та коли вчинялися, проаналізувати їх зміст, фактичну вартість та встановити причинно-наслідковий зв'язок з діями відповідача, які стали підставою звернення позивача до суду, та заявленими позивачем витратами в цій частині.

Окрім того, матеріалами справи стверджується той факт, що повернення об'єкта лізингу, згідно п. 13.6. Загальних умов, відбувалося у примусовому порядку, відповідно до вчиненого виконавчого напису нотаріуса, а тому таке вилучення регулюється приписами Закону України "Про виконавче провадження", що виключає залучення третіх осіб, зокрема, ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі", для вчинення таких дій.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов цілком законного висновку про відмову у задоволенні вимог позивача в частині стягнення витрат, сплачених ним ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" за вчинення останнім дій по вилученню об'єкта лізингу.

Разом з тим, як правильно відзначив суд першої інстанції, заявлені до стягнення витрати по оплаті позивачем витрат за стоянку автомобіля в розмірі 400 грн. не узгоджуються з умовами п. 13.5 Договору, оскільки не пов'язані з вилученням предмета лізингу, а тому у стягненні останніх належить теж відмовити.

В частині позовних вимог про стягнення 6000 грн. витрат на оплату юридичних послуг, то колегія суддів зясовуючи питання про наявність визначених законом підстав для задоволення позову в цій частині виходить з такого.

Позовні вимоги наведеного змісту мотивуються на підставі п. 8.2, 8.2.3 та п. 16.1 Загальних умов, за умовами яких такі витрати, зокрема, гонорари юристам, мають бути нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених лізингоодержувачем у відповідності до контракту.

При цьому, згідно з п. 8.6. Загальних умов будь які збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх зобовязань за Контрактом, підлягають відшкодуванню у повному обсязі додаткового до штрафних санкцій, передбачених контрактом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем укладено договір про надання юридичних послуг від 26.05.2015 року з ТОВ "КПД Консалтинг" (Т.1, 11-114).

22.07.2015 позивачем укладено відповідну заявку на надання юридичних послуг №3 до договору про надання юридичних послуг від 26.05.2015 року, згідно п.1. (Обсяг послуг) якої виконавець зобов'язується забезпечити належне представництво інтересів замовника у відповідних судах, в тому числі апеляційної та касаційної інстанцій по справі за позовом TOB "Порше Лізинг Україна" про стягнення заборгованості з TOB "ВКП "Інтертрансстрой" за Договором фінансового лізингу №00008847 від 29.10.2013 року. В п.4.1. вказаної заявки зазначається, що позивач зобов'язаний заплатити виконавцю за представництво інтересів замовника в суді першої інстанції 6 000 грн. (з ПДВ) (Т.1, а.с. 186-187).

Як стверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень № 50024124 від 19.08.2015 р. та від 19.08.2015 р. № 50024123 (Т.1, а.с. 188), на виконання зазначених вище умов Договору позивачем сплачено виконавцю 6000 грн.

Колегія суддів відзначає, що такі витрати як гонорари юристам, з урахуванням змісту Договору про надання юридичних послуг від 26.05.2015р., надаються стосовно питань повязаних із поточною господарською діяльністю замовника (ТОВ «Порше Ліинг Україна»), тобто, зокрема, із тих питань, що виникають у звязку із невиконанням лізингоодержувачем своїх зобовязань за договором. А, відтак, гонорари юристам за надані юридичні послуги в силу невиконання чи неналежного виконаня відповідачем своїх обовязків за договором лізингу компенсуються за рахунок лізингоодержувача з метою відшкодування сум, не виплачених останнім позивачу у відповідності до контракту, як передбачено п. 8.2.3. Загальних умов.

За таких умов, вимога про стягнення 6000 грн. витрат на оплату юридичних послуг не кваліфікується як судові витрати з огляду на її зміст та правові підстави, за яких мотивується така вимога. У даному випадку такою правовою підставою є Додаток до Договору про фінансовий лізинг №00008847 від 29.10.2013р., який є чинним та засвідчений підписами обох сторін.

За таких підстав колегія суддів вважає, що позовна вимога про стягнення 6000 грн. витрат на оплату юридичних послуг є обгрунтованою, а тому позовні вимоги в цій частині належить задоволити.

Натомість, суд першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення 6000 грн. витрат на оплату юридичних послуг не зясував правову природу таких вимог, кваліфікувавши їх як судові витрати, у звязку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що доводи апелянта щодо задоволення позову в частині стягнення з відповідача 6000 грн. витрат на оплату юридичних послуг є цілком обгрунтованими, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та узгоджуються з нормами закону, в зв'язку з чим рішення господарського суду Житомирської області від 09.11.2015р. у справі №906/1299/15 в цій частині належить скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити стосовно стягнення 6000 грн. В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 09.11.2015р. у справі №906/1299/15 скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой" 6000грн. витрат на оплату юридичних послуг.

Прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову стосовно стягнення 6000грн. витрат на оплату юридичних послуг, виклавши пункти 1, 2, 3 резолютивної частини оскарженого рішення в наступній редакції:

" 1.Позов задоволити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой" (11500, Житомирська область, м. Коростень, вул. Грушевського, буд. 106А, ід. код 30014709) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" (02152, м.Київ, проспект Павла Тичини, буд. 1В, ід. код 35571472)

- 48556 грн. 39 коп. заборгованості за лізинговими платежами;

- 33 319 грн.77 коп. інфляційних;

- 877 грн. 17 коп. 3% річних;

- 3 869 грн. 35 коп. пені за прострочення виконання зобов'язань;

- 3000 грн. комісії;

- 6000 грн. витрат на оплату юридичних послуг;

- 1912 грн.45 коп. судового збору.

3. У стягненні 1038 грн. 21 коп. інфляційних, 768 грн. 53 коп. 3% річних, 2173 грн. 60 коп. штрафних санкцій за складені та надіслані відповідачу вимоги, 290887 грн. 41 коп. витрат згідно умов договору, 10740 грн. 14 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами відмовити.

3. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой" (11500, Житомирська область, м. Коростень, вул. Грушевського, буд. 106А, ід. код 30014709) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" (02152, м.Київ, проспект Павла Тичини, буд. 1В, ід. код 35571472) - 2 103 грн. 70 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Господарському суду Житомирської області видати накази на виконання даної постанови.

5. Справу №906/1299/15 повернути в господарський суд Житомирської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.