РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2016Справа №910/7397/15-г

За позовомтовариства з обмеженою відповідальністю «Матімекс-Україна»
допублічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
простягнення 16831,61 Євро (421961, 21 грн.) пені

Суддя Ковтун С.А.

Представники сторін:

від позивача Бондаренко Д.М. (за дов.)

від відповідача Волошин В.А. (за дов.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Матімекс-Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про зобов'язання перерахувати кошти та стягнення 16831,61 Євро (421961,21 грн.) пені.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем договору на розрахунково-касове обслуговування №027-14/АНВ від 23.07.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.08.2015, позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.11.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2015 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 17.08.2015 скасовані в частині задоволення позовних вимог про стягнення з публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» 16831,61 Євро пені, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 25.03.2015 становило 427961,21 грн., та про стягнення 8559,22 грн. судового збору, а справа № 910/7397/15-г передана в цій частині на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. Скасовуючи рішення судів Вищий господарський суд України зазначив, що із судових рішень не вбачається, а в матеріалах справи відсутній розрахунок заявленої до стягнення пені, із якого б вбачався строк початку нарахування пені по кожному платіжному дорученню, невиконаному відповідачем, виходячи як з умов договору, так і наведених норм Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», позаяк, висновок судів попередніх інстанцій про правомірність нарахування позивачем розміру пені по кожному платіжному дорученню, що в сукупності за всіма платіжними дорученнями становив би 16831,61 Євро, що еквівалентно 427961,21 грн., є передчасним.

Суд своєю ухвалою від 17.12.2015 призначив справу до розгляду.

В порядку ст. 69 ГПК України суд своєю ухвалою від 25.01.2016 продовжив строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Позивач підтримав у повному обсязі вимоги про стягнення 16831,61 Євро (421961,21 грн.) пені.

Відповідач позовні вимоги відхилив у повному обсязі, зазначивши, що в публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» з 18.09.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію в зв'язку з неплатоспроможністю банку та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час введення тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, а також нарахування неустойки (штрафів, пені) не здійснюється. З 18.12.2015 розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит». Крім того, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», на який посилається позивач при визначенні розміру пені, не може бути застосований до переказів за межі України, оскільки, згідно з преамбулою цього Закону, він регулює переказ коштів в межах України.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

23.07.2014 публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (банк) та товариство з обмеженою відповідальністю «Матімекс-Україна» (клієнт) уклали договір на розрахунково-касове обслуговування № 027-14/АНВ, відповідно до умов якого банк відкрив клієнту поточний рахунок у національній валюті №2401 і (або) поточний (поточні) рахунок (и) в іноземній валюті №2401 в (USD/UAH/EUR) та зобов'язався здійснювати його (їх) розрахунково-касове обслуговування, а клієнт - оплачувати послуги банку відповідно до Тарифів банку на розрахунково-касове обслуговування рахунків (далі - тарифи) в порядку і на умовах, визначених договором (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 3.4.2 Договору клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку за виконання операцій по рахунку в порядку, строки і розмірах, встановлених договором і діючими тарифами банку.

23.07.2014 сторони уклали додатковій договір №001 про обслуговування клієнта з використанням системи дистанційного обслуговування «Клієнт-банк».

30.07.2014 сторони уклали додаткову угоду до Договору, відповідно до умов якої п. 1.2 Договору було викладено в такій редакції: « 1.2. Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунків клієнта на умовах тарифного пакету «Оптимальний плюс індивідуальний», починаючи з 01.08.2014».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Матімекс-Україна» подало на виконання відповідачу платіжні доручення: №3 від 12.01.2015 на суму 49558,28 Євро; №4/1 від 14.01.2015 на суму 30441,72 Євро; №4/2 від 14.01.2015 на суму 35000,00 Євро; №4/3 від 14.01.2015 на суму 34 463,75 Євро; №2/2 від 15.01.2015 на суму 50000,00 Євро; №5/1 від 19.01.2015 на суму 44000, 00 Євро; №5/2 від 19.01.2015 на суму 45000,00 Євро; №6 від 23.01.2015 на суму 8867,88 Євро; №7/1 від 26.01.2015 на суму 50000,00 Євро; №8/1 від 30.01.2015 на суму 4735,67 Євро та №7/2 від 04.02.2015 на суму 55264,00 Євро.

В порушення умов Договору щодо строків виконання платіжних доручень клієнта, Банк у визначені терміни перерахування грошових коштів не виконав, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва № 910/7397/15-г від 03.06.2015, перевіреним судами апеляційної та касаційної інстанції.

В силу ст. 35 ГПК України встановлені рішенням суду обставини порушення зобов'язання Банком не доводяться під час нового розгляду.

Предметом нового розгляду є правомірність нарахування позивачем відповідачеві 16831,61 Євро, що еквівалентно 427961,21 грн., за невиконання платіжних доручень.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 5.1 Договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Як на підставу нарахування пені позивач послався на п. 32.2. статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», згідно з якою у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно з преамбулою Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Водночас, вищевказані платіжні доручення стосуються перерахування валюти за контрактами контрагентам позивача, які знаходять за межами України (Відень, Австрія), що свідчить про те, спірні правовідносини не є предметом регулювання Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Отже, пеня на підставі ст. 32 даного Закону не підлягає нарахуванню за прострочення виконання платіжних доручень: №3 від 12.01.2015 на суму 49558,28 Євро; №4/1 від 14.01.2015 на суму 30441,72 Євро; №4/2 від 14.01.2015 на суму 35000,00 Євро; №4/3 від 14.01.2015 на суму 34 463,75 Євро; №2/2 від 15.01.2015 на суму 50000,00 Євро; №5/1 від 19.01.2015 на суму 44000, 00 Євро; №5/2 від 19.01.2015 на суму 45000,00 Євро; №6 від 23.01.2015 на суму 8867,88 Євро; №7/1 від 26.01.2015 на суму 50000,00 Євро; №8/1 від 30.01.2015 на суму 4735,67 Євро та №7/2 від 04.02.2015 на суму 55264,00 Євро.

Крім того, 17.09.2015 виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийняла рішення № 171 про запровадження тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит», а з 18.12.2015 розпочато процедуру ліквідації банку.

Таким чином, станом на день розгляду справи відповідач знаходиться в стані ліквідації.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи з суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, нарахування пені, примусове стягнення коштів та майна банку.

Пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значенні «фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Отже, враховуючи дану норму, юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом із цим, вказаний Закон не дає визначення поняття «кредитор банку». Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача від часу запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Відповідно до пункту третього частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку) у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

З огляду на викладене, наведені у сукупності обставини є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України 8559,22 грн. судового збору з вимог про стягнення 16831,61 Євро (421961,21 грн.) пені покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову в частині стягнення 16831,61 Євро (421961,21 грн.) пені відмовити повністю.

Рішення підписано 16.02.2016

Суддя С. А. Ковтун