РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2016Справа №910/27646/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Транс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторинг Фінанс"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

1) Приватний нотаріус Київського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна,

2) Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Авто"

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

Головуючий суддя Полякова К.В.

Суддя Цюкало Ю.В.

Суддя Ярмак О.М.

Представники сторін:

Від позивача: Грицик Д.С. (дов.№б/н від 24.09.2015),

Від відповідача: не з'явився,

Від третіх осіб: не з'явився,

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Транс" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторинг Фінанс" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавчий напис від 21.09.2015 реєстраційний номер 2175, є таким, що не підлягає виконанню і має бути скасованим, оскільки сума стягнення 9 902 510,71 грн. нічим не підтверджена та є необґрунтованою, оскільки у виконавчому написі не зазначено склад заборгованості (пеня, проценти та ін..), а отже вищезазначену суму стягнення не можна вважати безспірною. А також, на думку позивача, в оскаржуваному виконавчому написі не зазначено строк, за який проводиться стягнення та невірно зазначено строк настання виконання зобов'язань 27.03.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2015 порушено провадження у справі № 910/27646/15, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Авто", та призначено справу до розгляду на 19.11.2015 року.

За наслідками розгляду справи 19.11.2015 суд відклав розгляд справи на 02.12.2015, про що виніс відповідну ухвалу.

02.12.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог.

Розгляд справи 02.12.2015 у зв'язку із перебуванням судді Полякової К.В. на лікарняному не відбувся, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.

Ухвалою суду від 28.12.2015 розгляд справи призначено на 04.01.2016 року.

04.01.2016 відповідною ухвалою суду призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів.

04.01.2016 повторним автоматичним розподілом справ визначено для розгляду справи № 910/27646/15 колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Полякова К.В., судді Цюкало Ю.В., Ярмак О.М.

Ухвалою суду від 04.01.2016 справу №910/21718/15 прийнято до свого провадження вищевказаною колегією суддів та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.02.2016 року.

До судового засідання 01.02.2016 з'явився представник позивача та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві.

Відповідач не направив свого представника для участі у судовому засіданні, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа 1, 2, 3 не забезпечила явку свого представника до судового засідання 01.02.2016, про поважність причин неявки суду не повідомила, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідача та третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Щодо наявної у матеріалах справи заяви позивача про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на нижчезазначене.

Нормами статті 66 ГПК України передбачено право господарського суду за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї власної ініціативи вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи забезпечення позову, якими безпосередньо є: накладання арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороно відповідачеві вчиняти певні дії; забороно іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З огляду на вищезазначене, враховуючи, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставини, наведені у заяві про забезпечення позову, суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а тому заява позивача є такою, що не підлягає задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.02.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Т.Л. Авто» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» укладено договір факторингу №260213.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов'язань - способи або види забезпечення виконання зобов'язань.

Нормами статті 546 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Так, 26.02.2013 між ТОВ «Факторинг Фінанс» (фактор), ТОВ «Т.Л. Авто» (клієнт) та ТОВ «Т.Л. Транс» (поручитель) укладено договір поруки №260213/ПЗ (далі - договір поруки), за умовами п.1.1. якого поручитель зобов'язався перед фактором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання клієнтом зобов'язань, передбачених договором факторингу №260213, зокрема, зобов'язань щодо факторингу, здійснення зворотнього викупу права вимоги у випадках та в порядку, визначених основним договором, сплати процентів за користування грошовими коштами, комісійної винагороди, можливих пень та штрафів, а також інших грошових витрат фактора, пов'язаних з захистом свого порушеного права у разі невиконання/неналежного виконання клієнтом основного договору (п.1.1. договору поруки).

01.10.2015 позивачем отримано постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження № 48815863 на підставі виконавчого напису нотаріуса № 2175 від 21.09.2015 вчиненого на суму заборгованості 9 804 466 (дев'ять мільйонів вісімсот чотири тисячі чотириста шістдесят шість) грн. 05 коп. та витрат пов'язаних із вчиненням виконавчого напису у розмірі 98 044 (дев'яносто вісім тисяч сорок чотири) грн. 66 коп., а всього 9 902 510 (дев'ять мільйонів дев'ятсот дві тисячі п'ятсот десять) грн. 71 коп.

Позивач вважає, що виконавчий напис від 21.09.2015 року реєстраційний номер 2175, є таким, що не підлягає виконанню і має бути скасованим, оскільки сума стягнення 9 902 510,71 грн. нічим не підтверджена та є необґрунтованою, оскільки у виконавчому написі не зазначено склад заборгованості (пеня, проценти та ін..), а отже вищезазначену суму стягнення не можна вважати безспірною. Також, в оскаржуваному виконавчому написі не зазначено строк, за який проводиться стягнення та невірно зазначено строк настання виконання зобов'язань 27.03.2015 року.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встанволено судом вище, правовідносини між Товариством з обмеженою відповідальністю "Т.Л. Авто" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторинг Фінанс" виникли на підставі укладеного договору факторингу №260213.

Відповідно до ч.1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Згідно з ч.1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

26.02.2013 між товариством з обмеженою відповідальністю "Т.Л. Транс" (поручитель) та товариством з обмеженою відповідальністю "Факторинг Фінанс" (фактор) укладено договір поруки №260213/ПЗ.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання

У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі (ч. ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України).

26.05.2014 року між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до договору поруки №260213/ПЗ від 26.02.2013 відповідно до якого договір поруки викладено в новій редакції.

Відповідно до п.1.1 договору поруки, поручитель зобов'язався перед фактором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання клієнтом зобов'язань, передбачених договором факторингу №260213, зокрема, зобов'язань щодо факторингу, здійснення зворотнього викупу права вимоги у випадках та в порядку, визначених основним договором, сплати процентів за користування грошовими коштами, комісійної винагороди, можливих пень та штрафів, а також інших грошових витрат фактора, пов'язаних з захистом свого порушеного права у разі невиконання/неналежного виконання клієнтом основного договору

Зміст та розмір забезпечених порукою зобов'язань визначено, зокрема п. 2.1.1. договору поруки, а саме відшкодування клієнтом фактору в повному обсязі сум, виплачених фактором під відступлені клієнтом фактору права вимоги в розмірі 5 000 000,00 гривень (п'ять мільйонів гривень 00 копійок) в строки та в порядку,що визначені основним договором, а також відшкодування можливих штрафних санкцій.

20.03.2015 між клієнтом та відповідачем проведено переговори та погоджено графік погашення заборгованості у розмірі 4 979 222,11 грн., що підтверджується протоколом зустрічі від 20.03.2015 року.

01.04.2015 позивачем отримано від відповідача претензію № 187 від 27.03.2015 про сплату заборгованості у розмірі 4 979 222,11 грн.

У відповідь листом вих. №0704 від 07.04.2015 позивачем зазначено, що сторонами підписаний протокол зустрічі від 20.03.2015, в якому погоджено заборгованість позивача станом на 20.03.2015 у розмірі 4 979 222,11 грн. та встановлено графік погашення даної заборгованості.

Як зазначено позивачем, 01.10.2015 ним отримано постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження № 48816575 на підставі виконавчого напису нотаріуса № 2175 від 21.09.2015 вчиненого на суму заборгованості 9 804 466 (дев'ять мільйонів вісімсот чотири тисячі чотириста шістдесят шість) грн. 05 коп. та витрат пов'язаних із вчиненням виконавчого напису у розмірі 98 044 (дев'яносто вісім тисяч сорок чотири) грн. 66 коп., а всього 9 902 510 (дев'ять мільйонів дев'ятсот дві тисячі п'ятсот десять) грн. 71 коп.

З матеріалів справи вбачається, що 21.09.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяною Миколаївною вчинено виконавчий напис № 2175 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Транс" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Факторинг Фінанс" суму заборгованості, що складає 9 804 466,05 грн. та підлягає поверненню за договором про внесення змін та доповнень №3 до договору факторингу №260213 від 26 лютого 2013 року, посвідченого 26 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., зареєстрованого в реєстрі №1105, строк виконання зобов'язань настав 27 березня 2015 року, а також витрати, пов'язані з вчиненням даного виконавчого напису у сумі 98 044,66 грн., усього 9 902 510,71 грн.

Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з пунктом 19 частини першої статті 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють виконавчі написи.

Стаття 87 Закону України "Про нотаріат" зазначає, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом 1.2. пункту 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (надалі - Порядок вчинення нотаріальних дій), передбачено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

У статті 88 Закону України "Про нотаріат" передбачено умови, за наявності яких вчиняється виконавчий напис, зокрема, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

У відповідності до підпункту 3.1. пункту 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та якщо з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до п.п. 3.2, 3.5 Порядку безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Відповідно до абз. 1 п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку).

Для одержання виконавчого напису подаються:

а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів);

б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

В пункті 8 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 24.10.2011 № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" роз'яснено, що виходячи з приписів частини другої статті 50 Закону України "Про нотаріат", право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 названого Закону нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Водночас слід мати на увазі, що до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Отже, господарські суди не перевіряють правильність виконавчого напису нотаріуса з позиції законності дій приватного нотаріуса при його вчиненні, оскільки нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт підлягають окремому оскарженню до суду. Господарські суди при розгляді позову про визначення виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, перевіряють лише належність кредитора, правильність вимог, зазначених у виконавчому написі, а також встановлюють наявність (відсутність) суб'єктивних обставин, за яких виконавчий напис втратив чинність та не підлягає виконанню.

Предметом доказування у господарських справах даної категорії за загальним правилом є обставини, які свідчать про існування правових підстав для вчинення виконавчого напису, зокрема, існування у боржника відповідного боргу перед кредитором та того чи допускається у спірних правовідносинах застосування вказаного досудового способу вирішення спору.

Зазначені у виконавчому написі відомості щодо суми заборгованості не підтверджені наявними у матеріалах справи доказами та не відповідають погодженій сторонами заборгованості під час проведення переговорів, а також у виконавчому написі не зазначено строк, за який проводиться стягнення, а також невірно зазначено строк настання виконання зобов'язань 27.03.2015 року.

Викладені вище обставини, встановлені судом, свідчать про відсутність правових умов, наявність яких у сукупності необхідна для вчинення виконавчого напису нотаріусу про стягнення коштів.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином,з огляду на вищевикладене та враховуючи заяву відповідача про визнання позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 43-44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Транс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторинг Фінанс", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1)Приватний нотаріус Київського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна, 2)Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, 3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Авто" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задовольнити повністю.

Визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяни Миколаївни, вчинений 21 вересня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 2175 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Транс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторинг Фінанс" 9 902 510,71 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторинг Фінанс" (01033, м. Київ, вулиця Саксаганського, будинок 120, 1-й поверх, група нежитл. прим., №2; ідентифікаційний код 36125262) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Транс" (03134, м. Київ, вулиця Симиренка, будинок 36; ідентифікаційний код 36941226) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) гривень 00 копійок.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 01.02.2016 року. Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено та

Підписано 05.02.2016 року.

Головуючий суддя К.В. Полякова

Суддя Ю.В. Цюкало

Суддя О.М. Ярмак