Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "08" лютого 2016 р. Справа № 906/3/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Прядко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довір. від 23.02.2015 № 48;

від відповідача: не прибув

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Провімі" (Львівська обл., Яворівський район, с. Жорниська)

до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Ружинський" (Житомирська обл., Ружинський район, смт. Ружин)

про стягнення 85798,18 грн

Позивач подав до суду позов про стягнення з відповідача за договором поставки № 0З0К від 16.06.2015 85798,18 грн, з яких: 69758,00 грн основного боргу, 906,17 грн 3% річних та 15134,01 грн пені.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги в частині основного боргу підтримав на суму 34758,00 грн; вказав про часткову оплату відповідачем суми боргу в розмірі 35000,00 грн, на підтвердження чого надав виписки по рахунку, які разом з актом звірки, товарно-транспортними накладними № Р1753 від 18.06.2015, № Р2162 від 22.07.2015 та довіреністю № 88 від 18.06.2015 просив долучити до матеріалів справи разом з письмовим поясненням від 04.02.2016 вих. № 501 (а. с. 26 - 38).

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, доказом чого є поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 23)

Суд здійснив пошуковий запит за штриховим ідентифікатором 911 та отримав витяг із сайту Українського ДП поштового зв'язку "Укрпошта" для встановлення дати звернення позивачем до суду з цим позовом (а. с. 39).

Враховуючи те, що явка представників сторін в засідання суду обов'язковою не визнавалась, надання письмового відзиву відповідно до вимог ст. 59 ГПК України є правом відповідача, а не його обов'язком, господарський суд вважає, що неявка відповідача, повідомленого належним чином, не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до статті 75 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до укладеного 16.06.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю "Провімі" (постачальник/позивач) та сільськогосподарським виробничим кооперативом "Ружинський" (покупець/відповідач) договору поставки № 030К (далі договір, а. с. 7 - 10), постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити товари, в т. ч., але не виключно, комбікорми, кормові додатки, премікси, білкові та вітамінно-мінеральні добавки (далі товар) на умовах зазначених в даному договорі. Асортимент, кількість та ціна товару зазначається у рахунку-фактурі та/або у видаткових накладних. Остаточна ціна на товар, яка підлягає оплаті, визначається в рахунках-фактури постачальника з урахуванням знижок (п. п. 1.1, 1.2, 3.1).

Пунктами 2.1, 2.3 договору сторони встановили, що товар поставляється на умовах FCA (в редакції Інкотермс 2010) або СРТ (в редакції Інкотермс 2010) за адресою покупця, що зазначається у товарно-транспортній накладній та/або видатковій накладній. Датою поставки товару є дата зазначена на товарно-транспортній накладній (для поставок на умовах FCA - це дата товарно-транспортної накладної; для поставок на умовах СРТ - це дата доставки зазначена в товарно-транспортній накладній) та/або на видатковій накладній.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору № 030К від 16.06.2015, позивач поставив, а відповідач через представника по довіреності № 88 від 18.06.2015 (а. с. 38) прийняв товару загальною вартістю 152658,00 грн, що підтверджується видатковими накладними № 1753 від 18.06.2015, № 2162 від 22.07.2015 (а. с. 11, 12) та товарно-транспортними накладними № Р1753 від 18.06.2015, № Р2162 від 22.07.2015 (а. с. 36. 37).

З приписів статті 692 ЦК України випливає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 3.4 договору поставки передбачено, що оплата за товар покупцем здійснюється з відстрочкою платежу 30 календарних днів з дати рахунку-фактури та/або видаткової накладної постачальника. Платежі, здійснені покупцем, в першу чергу будуть зараховуватись як оплата за раніше отриманий та неоплачений товар.

Відповідно до п. 3.3 договору, розрахунки за цим договором здійснюються шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника, що зазначений у рахунках-фактури та/або видаткових накладних.

Враховуючи, що товар було отримано позивачем двома поставками 18.06.2015 та 22.07.2015, у відповідача виник обов'язок розрахуватися згідно з підписаними видатковими та товарно-транспортними накладними до 20.07.2015 включно (18.06.2015 + 30 днів) та відповідно до 21.08.2015 включно (22.07.2015 + 30 днів). При обрахунку строку закінчення виконання зобов'язання відповідачем, суд керувався п. 3.4 договору та приписами ст. 253, ч. 5 ст. 254 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач, всупереч пп. 4.2.3 п. 4.2 договору, порушив зобов'язання щодо своєчасної оплати товару поставленого позивачем.

З виписок по рахунку позивача (а. с. 28 - 33) вбачається, що відповідач за період 23.07.2015 - 16.09.2015 перерахував на рахунок позивача 82900,00 грн, які враховуючи п. 3.4 договору, були зараховані позивачем в рахунок погашення боргу, який виник у відповідача згідно з видатковою накладною № 1753 від 18.06.2015 на суму 73278,00 грн, та частково в рахунок оплати товару, поставлених згідно з видатковою накладною № 2162 від 22.07.2015, на суму 9622,00 грн.

В подальшому відповідач періодично погашав основну суму заборгованості перед позивачем шляхом перерахування позивачу 22.12.2015 грошових коштів у розмірі 10000,00 грн та 25.12.2015 у розмірі 10000,00 грн. Однак, позивач при зверненні до суду з цим позовом 31.12.2015 (а.с.18, 39) вказані оплати не врахував, а тому в частині стягнення 20000,00 грн. основного боргу слід відмовити.

Таким чином, станом на дату подачі позову до суду у відповідача залишився неоплаченим товар, поставлений згідно з видатковою накладною № 2162 від 22.07.2015, на загальну суму 49758,00 грн (152658,00 грн (сума поставки) 102900,00 грн (сума проплат)).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач поставку товару оплатив не в повному розмірі, заборгувавши позивачу 49758,00 грн, позивач правомірно звернувся в цій частині з позовом до суду.

Однак, в процесі розгляду справи відповідачем було додатково сплачено позивачу 15000,00 грн основної заборгованості, що підтверджується виписками по рахунку позивача (а. с. 34, 35).

Оскільки вказана сума була сплачена відповідачем після звернення позивача до суду, провадження у справі в частині стягнення 15000,00 грн слід припинити на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Розглядаючи питання про обґрунтованість вимог позивача щодо нарахування і стягнення на свою користь з відповідача 3 % річних, господарський суд враховує, що за частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку ціни позову (а. с. 3), позивач просить стягнути з відповідача 906,17 грн 3 % річних, нарахованих на суму боргу по видатковій накладній № 1753 від 18.06.2015 за період з 19.07.2015 по 16.09.2014 та по видатковій накладній № 2162 від 22.07.2015 за період з 22.08.2015 по 15.12.2015.

При перевірці вище вказаного розрахунку щодо обґрунтованості стягнення з відповідача суми річних, судом було встановлено, що позивачем невірно визначено початок періоду їх нарахування по видатковій накладній № 1753 від 18.06.2015. Враховуючи, що граничним строком оплати поставленого товару є 20.07.2015, заборгованість у відповідача виникла з 21.07.2015, тому річні слід нараховувати також з 21.07.2015, а не з 19.07.2015 як зазначив позивач.

Здійснивши перерахунок річних, виходячи з вище вказаного початку періоду їх нарахування, суд вважає правомірно заявленою до стягнення їх суму у розмірі 894,13 грн. У стягненні 12,04 грн 3% річних слід відмовити.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 15134,01 грн пені, нарахованої на суму боргу по видатковій накладній № 1753 від 18.06.2015 за період з 19.07.2015 по 16.09.2014 та по видатковій накладній № 2162 від 22.07.2015 за період з 22.08.2015 по 15.12.2015, слід зазначити таке.

Статтями 610 та 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання, що включає у себе його виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 9.3 договору сторони передбачили, що у разі несвоєчасного виконання грошових зобов'язань покупцем, він сплачує суму боргу з врахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Здійснивши перерахунок пені по видатковій накладній № 1753 від 18.06.2015 за період з моменту виникнення заборгованості по визначену позивачем дату - 16.09.2015, з урахуванням здійснених відповідачем проплат, суд дійшов висновку, що при нарахуванні пені позивачем було невірно визначено початок періоду її нарахування. Так, враховуючи, що обов'язок розрахуватися за поставлений товар у відповідача існував до 20.07.2015 включно, позивач помилково почав рахувати пеню з 19.07.2015 тобто раніше, тоді як заборгованість відповідача виникла лише з 21.07.2015.

Враховуючи вказане, відповідно до здійсненого судом перерахунку, стягненню з відповідача підлягає 14893,09 грн пені. У стягненні 240,92 грн пені суд відмовляє за безпідставністю її нарахування.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими у справі доказами; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач позов за підставами пред'явлення та предметом не оспорив, доказів погашення заборгованості за товар, поставлений згідно з договором № 0З0К від 16.06.2015, станом на день вирішення спору не надав.

З огляду на викладене, суд вважає, позовні вимоги обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і укладеного договору та такими, що підлягають задоволенню частково на суму 50545,22 грн, з яких: 34758,00 грн основного боргу, 894,13 грн 3 % річних та 14893,09 грн пені. У стягненні 20000,00 грн. основного боргу, 12,04 грн 3% річних та 240,92 грн пені суд відмовляє. У частині стягнення 15000,00 грн основного боргу суд припиняє провадження на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 49, п.1-1 ч.1 ст. 80, ст.ст. 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з сільськогосподарського виробничого кооперативу "Ружинський" (13600, Житомирська обл., Ружинський район, смт. Ружин, вул. Леніна, буд. 2, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Провімі" (81083, Львівська обл., Яворівський район, с. Жорниська, комплекс "Ямельня-1", ):

- 34758,00 грн основного боргу,

- 894,13 грн 3% річних,

- 14893,09 грн пені,

- 983,18 грн судового збору.

3. У частині стягнення 15000,00 грн основного боргу провадження у справі припинити.

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 10.02.16

Суддя Прядко О.В.

Віддрукувати: 1 - в справу, 2 - позивачу, 3 - відповідачу - рек. з повід.