КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Справа№ 910/19920/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Коршун Н.М.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Шишканова О.А. - дов. б/н від 23.07.2015 р.

від відповідача Мельниченко Н.М. - дов. №3665 від 18.12.2015 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства

«Українська залізниця»

на рішення господарського суду міста Києва

від 13.10.2015 р. (суддя Комарова О.С.)

у справі №910/19920/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

«Виробничо-комерційна фірма «Укртранс»

(далі - ТОВ «ВКФ «Укртранс»)

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

(далі - ПАТ «Українська залізниця»)

про стягнення заборгованості в розмірі 8 284 889,03 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.10.2015 р. у справі №910/19920/15 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця», на користь ТОВ «ВКФ «Укртранс» 5 000 000,00 грн. боргу, 1 384 712,34 грн. пені, 1 755 582,32 грн. інфляційних втрат, 76 356,16 грн. три проценти річних та 72 564,46 грн. судового збору.

Не погодившись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що місцевим судом не з'ясовано обставин, що мають значення для справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, місцевим судом не взято до уваги, що позивачем документально не підтверджено факту надання відповідачу рахунку на оплату, який є підставою для проведення розрахунків між сторонами згідно п. 4.2 укладеного між ними договору, не визначено дати початку виконання зобов'язання відповідача щодо оплати товару та дати прострочення цього зобов'язання, що є підставою для нарахування штрафних санкцій. На думку скаржника, строк оплати товару згідно укладеного між сторонами договору не настав, відтак вимоги позивача про стягнення заборгованості є безпідставними й не підлягають задоволенню. Крім цього, апелянт посилався на ст. 614 ЦК України й зазначав, що невиконання ним зобов'язання відбулося через низку об'єктивних причин й за відсутності вини відповідача, проте місцевим судом цих обставин до уваги не взято, як і не враховано вимог ст. 83 ГПК України й необґрунтовано відмовлено у зменшенні штрафних санкцій, не дотримано положень ст. 43 ГПК України тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу №910/19920/15 за апеляційною скаргою відповідача передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2015 р., з огляду на перебування судді Алданової С.О. у відпустці, судді Коршун Н.М. на навчанні з підвищення кваліфікації в Національній школі суддів України, змінено склад суду та визначено судову колегію у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Жук Г.А., Ропій Л.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2015 р. апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2015 р. у справі №910/19920/15 прийнято до провадження у визначеному складі суду та розгляд призначено справи на 01.12.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 р., враховуючи формування постійного складу судових колегій Київського апеляційного господарського суду, вихід судді Алданової С.О. з відпустки, змінено склад суду та визначено судову колегію у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Жук Г.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду, й на підставі ст. 77 ГПК України в судовому засіданні оголошено перерву до 22.12.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015 р., враховуючи формування постійного складу судових колегій Київського апеляційного господарського суду, змінено склад суду та визначено судову колегію у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду, здійснено процесуальне правонаступництво у справі №910/19920/15 та замінено відповідача - Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» його правонаступником - ПАТ «Українська залізниця», розгляд справи відкладено на 02.02.2016 року.

Апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження (ч. 1 ст. 102 ГПК України).

У разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений статтею 102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги (п. 9-2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України»).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2016 р., з огляду на нез'явлення в судове засідання представника відповідача розгляд справи відкладено на 09.02.2016 року.

В судове засідання з'явилися представники сторін, представник відповідача доводи скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржене рішення за наведених в скарзі підстав скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні доводи скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ТОВ «ВКФ «Укртранс» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця», про стягнення заборгованості в розмірі 8 284 889,03 грн., з яких: 5 000 000,00 грн. - основна сума заборгованості; 1 384 712,34 грн. - пеня; 1 823 820,53 грн. - інфляційні втрати від суми заборгованості; 76 356,16 грн. - три проценти річних.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на виконання укладеного між сторонами договору поставки №П3/Т-142510/НЮ від 25.12.2014 р. (далі - Договір) позивач поставив відповідачу товар на суму 7 000 000,00 грн., однак відповідач товар оплатив лише частково, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 5 000 000,00 грн. В зв'язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача цю суму боргу, передбачену умовами Договору пеню, а також інфляційні втрати від суми заборгованості та три проценти річних на підставі ст. 625 ЦК України тощо.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було подано клопотання про зменшення до нуля розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, ст. 83 ГПК України

Заслухавши представників сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість частини позовних вимог й прийняв рішення про часткове задоволення позову.

Так, задовольняючи позов частково, місцевий суд посилався на те, що матеріалами справи (видаткова накладна №1/1-3112 від 31.12.2014 р., акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2014 р.) підтверджено поставку позивачем товару на суму 7 000 000,00 грн. за Договором, прийняття її відповідачем, часткову оплату товару на суму 2 000 000,00 грн. (платіжне доручення №176 від 30.01.2015 р.) та існування заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 5 000 000,00 грн. В результаті суд дійшов висновку, що підписання відповідачем видаткової накладної, яка є первинним документом та фіксує факт здійснення господарської операції, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Перевіривши розрахунки позивача в частині стягнення пені та трьох процентів річних суд зазначав, що їх розраховано позивачем арифметично правильно, проте не погодився з розрахунком позивача інфляційних втрат вважаючи, що такі підлягають стягненню в розмірі 1 755 582,32 грн., а не 1 823 820,53 грн. як заявлено позивачем.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про зменшення штрафних санкцій суд взяв до уваги належне виконання зобов'язань позивачем за Договором, обов'язковість Договору для виконання обома сторонами, відповідність встановленого Договором розміру штрафних санкцій наслідкам неналежного виконання зобов'язань за ним, відтак дійшов висновку про те, що обставини у даній справі не є винятковим випадком в розумінні ст. 83 ГПК України й підстав для зменшення розміру штрафних санкцій не знайшов тощо.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції як підставними та обґрунтованими.

Як встановлено матеріалами справи, 25.12.2014 р. між ТОВ «ВКФ «Укртранс» (постачальником) та Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» (покупцем), правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця», укладено Договір, за умовами п.п. 1.1, 1.2 якого у порядку і на умовах, визначених у Договорі, постачальник зобов'язався поставити і передати у власність покупцю продукцію відповідно до специфікації №1, а покупець зобов'язався прийняти і оплатити цей товар на умовах цього Договору. Найменування товару: запчастини до дизельних двигунів М756.

Відповідно до розділу 3 Договору покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною згідно специфікації №1. Ціни в накладних і в рахунках-фактурах вказуються в національній валюті України. Сума договору становить 7 000 000,00 грн.

Положеннями п.п. 4.2, 4.3 Договору передбачено, що покупець здійснює оплату поставленого товару на підставі виставлених постачальником рахунків протягом 15 банківських днів з дня отримання товару. Днем отримання товару вважається день підписанням сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної, яка додається постачальником разом з рахунком.

Як видно з тексту укладеного між сторонами Договору, цей правочин за свою правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець на підставі ч. 1 ст. 692 ЦК України зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено іншого строку оплати товару.

Як встановлено місцевим судом згідно матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач зобов'язання виконав належним чином, здійснив поставку товару на загальну суму 7 000 000,00 грн., що підтверджується підписаною обома сторонами видатковою накладною №1/1-3112 від 31.12.2014 р. та актом звірки взаєморозрахунків від 31.12.2014 р. на цю суму, який підписано без будь-яких зауважень та заперечень та скріплено печатками обох сторін. Претензій щодо кількості та/або якості товару відповідачем до позивача не пред'явлено.

Проте, відповідач лише частково оплатив поставлений товар - на суму 2 000 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №176 від 30.01.2015 р., доказів виконання відповідачем зобов'язань з оплати решти вартості поставленого товару матеріали справи не містять, отже борг відповідача перед позивачем за поставлений за Договором товар на суму 5 000 000,00 грн. є підтвердженим матеріалами справи та не спростованим відповідачем.

З огляду на наведене, положення закону та те, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття судового рішення не погашено, розмір цього боргу відповідає фактичним обставинам справи, місцевий суд дійшов вірного висновку, що вимога позивача про стягнення 5 000 000,00 грн. боргу за поставлений товар є обґрунтованою й відповідно підлягає задоволенню.

Доводи апелянта щодо того, що позивачем не надано відповідачу рахунку на оплату, який є підставою для проведення розрахунків згідно п. 4.2 Договору, не заслуговують на увагу.

Так, Інформаційним листом №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» судом касаційної інстанції надано роз'яснення, що відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення ч. 2 ст. 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку й фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Аналогічного правового висновку дійшов Вищий господарський суд України в постанові від 10.07.2014 р. у справі №922/2981/13.

Таким чином, підписуючи видаткову накладну №1/1-3112 від 31.12.2014 р. відповідач посвідчив факт отримання у власність поставленого позивачем товару, погодив його кількість, асортимент, комплектність та зовнішній вигляд, а відтак обумовив виникнення свого обов'язку по його оплаті тощо. З огляду на наведене, строк оплати товару відповідачем настає саме з моменту підписання видаткової накладної, складеної та підписаної належним чином, в той час як рахунок-фактура носить лише інформаційний характер та не підтверджує факт здійснення господарської операції.

За таких обставин, доводи скаржника щодо відсутності у нього обов'язку з оплати отриманого товару за відсутності рахунку на оплату є безпідставними.

Зобов'язанням на підставі ч. 1 ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ст.ст. 525, 526, 527 ЦК України, ст. 193 ГК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов'язання умов (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у встановлений договором або законом строк (ст. 612 ЦК України).

Приписами ст.ст. 549, 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пеня є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Передбачений ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені обчислюється на підставі ст. 3 цього Закону від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Сторони погодили, що у разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати (п. 7.2.1 Договору).

Перевіривши здійснений позивачем, а відтак і судом першої інстанції розрахунок заявленої до стягнення пені, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що цей розрахунок здійснено арифметично правильно, вимоги позивача про їх стягнення відповідають приписам чинного законодавства та матеріалам справи, відтак з відповідача підлягає стягненню 1 384 712,34 грн. пені й рішення місцевого суду про задоволення позову в цій частині є правомірним.

На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов'язання у вигляді трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням вищенаведених положень законодавства, Договору та періодів прострочення, апеляційний господарський суд здійснив власний перерахунок позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 76 356,16 грн. й встановив, що їх позивачем та судом першої інстанції розраховано вірно, відтак позовні вимоги в цій частині задоволено підставно.

Апеляційний господарський суд погоджується також з висновками місцевого суду щодо помилкового нарахування позивачем інфляційних втрат, зокрема про те, що такі підлягають стягненню на користь позивача в розмірі 1 755 582,32 грн., а не 1 823 820,53 грн. як заявлено позивачем, тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Посилання скаржника на те, що судом не встановлено дати початку виконання зобов'язання відповідача щодо оплати товару та дати прострочення цього зобов'язання не заслуговують на увагу як необґрунтовані.

Так, згідно матеріалів справи товар відповідачу поставлено 31.12.2014 р., як вище згадувалось, приписами п. 4.2 Договору обумовлено його оплату протягом 15 банківських днів з дня отримання товару й останнім днем сплати відповідачем товару з урахуванням розпорядження Кабінету Міністрів України №1084-р від 12.11.2014 р. «Про перенесення робочих днів у 2015 році» є 27.01.2015 р., відповідно штрафні санкції починають нараховуватися з 28.01.2015 р., як і визначено позивачем.

Доводи апелянта про те, що невиконання ним зобов'язання відбулося через низку об'єктивних причин й за відсутності його вини згідно ст. 614 ЦК України спростовуються положеннями цієї норми закону.

Так, на підставі ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідачем належними та допустимими доказами не доведено своєї невинуватості у прострочення оплати поставленого товару, як і вжиття всіх залежних від нього заходів для такої оплати тощо.

Апеляційний господарський суд також вважає законними висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

Так, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З огляду на наведену норму закону, суд має право (не обов'язок) зменшувати розмір штрафних санкцій, до яких втім проценти річних на суму заборгованості та втрати від інфляції не відносяться, оскільки вони не є штрафними санкціями, відтак місцевий суд правомірно відмовив у їх зменшенні та пені, адже її розмір не є надто великим у порівнянні з основною сумою заборгованості і відповідає допущеному порушенню.

Крім цього, вирішуючи питання про зменшення штрафних санкцій господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси іншої сторони, її фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи. В зв»язку з цим місцевим судом правомірно враховано належне виконання позивачем зобов'язань за Договором, положення про обов'язковість Договору для виконання обома сторонами, відповідність встановленого Договором розміру штрафних санкцій наслідкам неналежного виконання зобов'язань за цим Договором тощо, й обґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про зменшення штрафних санкцій.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2015 р. у справі №910/19920/15 - без змін.

Матеріали справи №910/19920/15 повернути за належністю до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

Н.М. Коршун