КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2016 р. Справа№ 910/24803/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Макарчук Л.Л. (довіреність №491 від 11.12.2015 р.)

від відповідача 1 - Шелудько Ю.М. (довіреність №3644 від 23.10.2015 р.)

від відповідача 2 - Науменко С.В. (довіреність №02-65 від 05.01.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» та Комунального підприємства «Господар Дарницького району міста Києва»

на рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 р.

у справі №910/24803/14 (суддя Прокопенко Л.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

до 1. Комунального підприємства «Господар Дарницького району міста Києва»

2. Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр»

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Комунального підприємства «Господар Дарницького району міста Києва» про стягнення з відповідача суми заборгованості за надані послуги з постачання питної води та приймання стічних вод за період з 01.04.2013 р. по 30.06.2014 р. у розмірі 3293953,34 грн., 410214,01 грн. інфляційних втрат, 63941,13 грн. 3% річних, 38132,69 грн. пені та 164697,67 грн. штрафу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2014 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.02.2015 р. залучено до участі у справі в якості відповідача 2 Комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр».

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.08.2015 р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1768819,23 грн. заборгованості, 88440,96 грн. штрафу, 20591,65 грн. пені, 221515,57 грн. інфляційних втрат, 34528,21 грн. 3% річних та 39463,20 грн. судового збору. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду м. Києва від 11.08.2015 р. скасувати в частині відмови в стягненні з Комунального підприємства «Господар Дарницького району міста Києва» на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» 1525134,11 грн. основного боргу, 188698,44 грн. інфляційних втрат, 29412,92 грн. 3% річних, 17541,04 грн. пені та 76256,71 грн. штрафу і прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції належним чином не вивчено матеріали справи, не досліджено докази, наявні в матеріалах спрви, що призвело до прийняття рішення з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, відповідач 1 звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 11.08.2015 р. в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Комунального підприємства «Господар Дарницького району міста Києва» на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» інфляційної складової боргу в розмірі 221515,57 грн., 3% річних в розмірі 34528,21 грн., пені в розмірі 20591,65 грн., штрафу у розмірі 88440,96 грн. і прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, не надано належної юридичної оцінки доказам та доводам відповідача 1, порушено норми матеріального та процесуального права, в результаті чого суд дійшов необґрунтованого висновку при вирішенні спору, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення і частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційної складової боргу в розмірі 221515,57 грн., 3% річних в розмірі 34528,21 грн., пені в розмірі 20591,65 грн., штрафу у розмірі 88440,96 грн.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені у своїй апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити. Проти доводів апеляційної скарги відповідача 1 заперечував, просив відмовити в її задоволенні.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені у своїй апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити. Проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував, просив відмовити в її задоволенні.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача 1, просив скаргу задовольнити. Щодо апеляційної скарги позивача, відповідач 2 зазначив, що покладається на розсуд суду при вирішенні даного спору.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, що були присутні у судовому засіданні, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

11.12.1996 р. між Державним комунальним об'єднанням «Київводоканал» та Державним комунальним підприємством «Господар», яке було перейменовано в Комунальне підприємство «Господар Дарницького району м. Києва» було укладено договір № 03991/1-5-09 на послуги водопостачання та водовідведення.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 37 від 19.02.2002 р., Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2005 р. по справі № 14/226 сторонами були внесені зміни до договору на послуги водопостачання та водовідведення № 03991/1-5-09 від 11.12.1996 шляхом укладення додаткової угоди.

Відповідно до п. 1.1 додаткової угоди, постачальник зобов'язався надавати абоненту послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у міську каналізаційну мережу, а абонент зобов'язався здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору, дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, що встановлені Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Житлокомунгоспу України від 01.07.1994 р. № 65, які втратили чинність 18.10.2008 р. у зв'язку із введенням в дію Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 р. № 190, та Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затвердженими наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 р. за № 37, зареєстрованих в Міністерстві юстиції 26.04.2002 р. за №403/6691, а також дотримуватись норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором.

Відповідно до п. 2.1.1 додаткової угоди, облік спожитої води та кількість прийнятих стоків здійснюється за показаннями водолічильника, зареєстрованого у позивача, окрім випадків, передбачених Правилами користування. У випадку наявності у відповідача декількох об'єктів водоспоживання, облік спожитої ним води здійснюється з урахуванням показань всіх лічильників, зареєстрованих за відповідачем.

Згідно п. 2.1.4 додатковї угоди, кількість стічних вод, які надходять у міську каналізаційну мережу, визначається за показаннями лічильників стічних вод, або за кількістю стічних вод, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно з показаннями водолічильників та іншими способами визначення об'ємів стоків у відповідності до розділу 21 Правил користування та місцевих правил приймання.

Відповідно п. 2.1.2 додаткової угоди, зняття показань з лічильника здійснюється, як правило, щомісячно представником позивача у присутності представника відповідача у строки згідно з графіком обслуговування позивача. В разі, якщо відповідач не забезпечить присутність свого представника для зняття показів, дані, що зняті позивачем, є підставою для виставлення розрахункових документів на оплату наданих послуг.

Згідно п. 2.2.1 додаткової угоди, позивач щомісячно направляє до банківської установи відповідача розрахункові документи (в електронному вигляді - дебетові повідомлення, вимоги- доручення тощо) для оплати за поставлену воду та прийняті стічні води відповідно до встановлених тарифів. Тарифи на послуги з водопостачання та водовідведення встановлюються уповноваженими органами відповідно до чинного законодавства та не підлягають узгодженню сторонами. В разі зміни тарифів у період дії цього договору позивач доводить нові тарифи у платіжних документах без внесення додаткових змін до цього договору стосовно строків їх введення та розмірів.

Пунктом 2.2.2 договору встановлено, що оплата вартості послуг здійснюється відповідачем щомісячно у безготівковій формі у десятиденний термін з дня направлення позивачем платіжного документу до банківської установи відповідача.

Згідно п. 2.2.4 договору, у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг, відповідач зобов'язаний у десятиденний термін з дня направлення позивачем розрахункового документа до банківської установи відповідача, письмово повідомити про це позивача та у цей же термін направити представника з обґрунтовуючими документами для проведення звіряння та підписання відповідного акта. В іншому випадку відмова відповідача оплатити розрахунковий документ позивача вважається безпідставною.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що ним належним чином виконувались зобов'язання за договором, тоді як відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого за період з 01.04.2013 р. по 30.06.2014 р. виникла заборгованість в розмірі 3293953,34 грн. Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням договору позивач просить стягнути з відповідача 1 інфляційні втрати в розмірі 410214,01 грн., 3 % річних у розмірі 63941,13 грн., пеню в розмірі 38132,69 грн. та штраф у розмірі 164697,67 грн.

Відповідач 1 частково заперечує проти позовних вимог та визнає заборгованість за спірний період у розмірі 1768819,23 грн. В решті позовних вимог просить відмовити.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Закон України «Про питну воду та питне водопостачання» визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров'я людини питною водою.

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води; централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору з: підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням; підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов'язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та водовідведення; об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та водовідведення на підставі укладених ними договорів; власниками будинків, що перебувають у приватній власності.

Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Отже, ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачає надання послуг з питного водопостачання на підставі договору з підприємством питного водопостачання.

Порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України визначається Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженими наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 р. № 190, які є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Пунктом 1.4 вказаних Правил визначено, що приймання стічних вод від підприємств, установ, організацій до системи централізованого водовідведення здійснюється відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 р. № 37, зареєстрованих у Мін'юсті 26.04.2002 р. за № 403/6691, а також місцевих правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту.

Згідно п. 1.2 Правил № 37, останні поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації (далі - водоканали), та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів (далі - підприємства).

Відповідно до п. 1.4 Правил № 37, стічні води підприємств - усі види стічних вод, що утворилися внаслідок їхньої діяльності після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Підприємства (з урахуванням субабонентів).

Згідно п. 2.4 Правил № 37, підприємства зобов'язані виконувати в повному обсязі вимоги цих Правил, місцевих Правил приймання та договору на послуги водовідведення, своєчасно оплачувати рахунки водоканалу за надані послуги.

Таким чином, надання послуг із приймання стічних вод регулюється умовами укладеного сторонами договору, а вартість таких послуг підлягає оплаті абонентом (яким є відповідач) на користь водоканалу.

Оплаті підлягають послуги з водовідведення стічних вод, що утворились після використання холодної води та води, що підігрівається тепловими пунктами відповідача.

Згідно п. 3.7 Правил розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Вищенаведене свідчить про те, що підставою для отримання оплати виконавцем є саме надана замовнику послуга. Умови договору в частині надання відповідачу послуг з постачання питної води, яка ним в подальшому використовується для надання послуг з гарячого водопостачання, відповідно до ст. 901 ЦК України, вважаються виконаними з моменту передачі відповідачу послуги з постачання питної води.

Слід зазначити, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 р. по даній справі було призначено економічну експертизу з метою встановлення дійсного об'єму та вартості наданих позивачем послуг. Проте, у зв'язку з несплатою вартості проведення експертизи, остання проведена не була. Відтак, справа розглядається за наявними в ній матеріалами та доказами.

Апеляційний господарський суд врахував, що принцип повноти оцінки доказів, передбачений ч. 1 ст. 43 Кодексу, означає, що суд зобов'язаний дослідити й оцінити всі зібрані у справі докази, які є допустимими. Водночас суд не позбавлений права запропонувати сторонам подати додаткові докази, а в разі виникнення в цих осіб труднощів за їх клопотанням сприяє у витребуванні таких доказів. Колегією суддів в процесі розгляду справи витребовувались у сторін всі необхідні докази по даній справі. Подані учасниками процесу докази оцінені судом на предмет належності і допустимості. Колегією суддів надано належну правову оцінку тим доказам, які містяться в матеріалах справи. Колегія суддів неодноразово пропонувала сторонам подати додаткові докази, а при необхідності за клопотанням сторін сприяти у їх витребуванні, але сторонами у судових засіданнях повідомлялось, що інших додаткових доказів у даній справі не мають, всі належні та допустимі докази були долучені ними до матеріалів справи.

В позовних вимогах позивачем заявляється до стягнення сума перерахунків у розмірі 83886,65 грн. (72346,32 грн. по кодам 2-241, 2-1209, 2-1210, 4-66, 4-1623, 4-1624 та 11540,22 грн. по кодам 2-40241, 4-40066, 2-50241), однак ні в позовній заяві, ні в розрахунку заборгованості позивачем не обгрунтовано, у зв'язку з чим відповідачу проведено зазначене донарахування (помісячно). Таким чином, невідома природа зазначених донарахунків.

Згідно розрахунку позивача, що міститься в матеріалах справи, позивачем за спірний період нараховано вартість отриманої відповідачем холодної води згідно загальної дислокації теплових пунктів та води на потреби гарячого водопостачання та водовідведення в межах належності теплових пунтів відповідачу у розмірі 13444618,43 грн., з яких сплачено 11675799,20 грн., тому 13444618,43 - 11675799,20 = 1768819,23.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представнків сторін, здійснивши розрахунок заборгованості, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги в частині стягнення суми основної заборгованості підлягають частковому задоволенню в розмірі 1768819,23 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача 1 штрафні санкції, а саме - пеню в розмірі 38132,69 грн. та штраф в розмірі 164697,67 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 4.2 договору, за несвоєчасну оплату послуг абонент сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 4.6 договору, за безпідставну відмову оплатити направлений рахунок, абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 5 % від суми, яку відмовився сплатити.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок, та з урахуваннням часткового задоволення суми основного боргу, погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми пені та штрафу підлягають частковому задоволенню у розмірі 20591,65 грн. пені та штрафу в розмірі 88440,96 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1 інфляційних втрат в розмірі 410214,01 грн. та 3% річних в розмірі 63941,13 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Положеннями п.п. 3.1 та 3.2 цієї ж Постанови встановлено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1 суми інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню, з урахуванням часткового задоволення вимог про стягнення суми основного боргу, в розмірі 221515,57 грн. інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 34528,21 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем та відповідачем 1, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційні скарги не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржників на те, що судом першої інстанції не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, не надано належної юридичної оцінки доказам та доводам сторін, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційних скарг не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Господар Дарницького району міста Києва» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 р. у справі №910/24803/14 залишити без змін.

Справу №910/24803/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун