ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

08.02.2016 року Справа № 907/573/15

За позовом Публічного акціонерного товариства „Всеукраїнський акціонерний банк в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_1, м. Київ

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Таурус проперті, м. Київ

про визнання недійсним договору купівлі продажу рухомого майна, укладеного 14.11.2014 року між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 4008; визнання недійсним акту приймання передачі від 14.11.2014 року до договору купівлі продажу рухомого майна, укладеного між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 4008; визнання права власності на рухоме майно, яке знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, а саме: обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer в складі привідна та натягуючі станції (комплект: лінійні опори з металоконструкціями до них 22 шт.; роликові балансири 30 шт.; крісла двомісні в комплекті із затискачами 200 шт.; канат сталевий діаметром 36 мм, довжиною 1800 м); бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr, що був у вжитку, 1972 року випуску, довжиною 1000 м, кількість опор 7, тип опор Portstutzen, кількість бугелів 82, привід потужністю 160 kw, швидкість руху 30 м/сек., діаметр тросу 22 мм (з врахуванням заяви про зміну підстав позову),

Колегія суддів у складі:

Головуючого судді Пригара Л.І.

Судді Йосипчук О.С.

Судді Ремецькі О.Ф.

представники:

Позивача ОСОБА_4, довіреність № 294 від 22.04.2015 року

Відповідача ОСОБА_5, довіреність б/н від 04.06.2015 року

СУТЬ СПОРУ: Публічним акціонерним товариством „Всеукраїнський акціонерний банк заявлено позов в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_1, м. Київ до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Таурус проперті, м. Київ про

визнання нікчемним договору купівлі продажу рухомого майна, укладеного 14.11.2014 року між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 4008; визнання нікчемним акту приймання передачі від 14.11.2014 року до договору купівлі продажу рухомого майна, укладеного між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 4008; визнання права власності на рухоме майно, яке знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, а саме: обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer в складі привідна та натягуючі станції (комплект: лінійні опори з металоконструкціями до них 22 шт.; роликові балансири 30 шт.; крісла двомісні в комплекті із затискачами 200 шт.; канат сталевий діаметром 36 мм, довжиною 1800 м); бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr, що був у вжитку, 1972 року випуску, довжиною 1000 м, кількість опор 7, тип опор Portstutzen, кількість бугелів 82, привід потужністю 160 kw, швидкість руху 30 м/сек., діаметр тросу 22 мм. Представник позивача 13.11.2015 року надіслав на електронну адресу суду письмову заяву № 22/2-46873 від 13.11.2015 року (вх. № 02.5.1-14/16284/15 від 13.11.2015 року) про зміну підстав позову, в якій просить суд визнати недійсним договір купівлі продажу рухомого майна, укладеного 14.11.2014 року між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 4008; визнати недійсним акт приймання передачі від 14.11.2014 року до договору купівлі продажу рухомого майна, укладеного між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 4008; визнати право власності на рухоме майно, яке знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, а саме: обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer в складі привідна та натягуючі станції (комплект: лінійні опори з металоконструкціями до них 22 шт.; роликові балансири 30 шт.; крісла двомісні в комплекті із затискачами 200 шт.; канат сталевий діаметром 36 мм, довжиною 1800 м); бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr, що був у вжитку, 1972 року випуску, довжиною 1000 м, кількість опор 7, тип опор Portstutzen, кількість бугелів 82, привід потужністю 160 kw, швидкість руху 30 м/сек., діаметр тросу 22 мм, оскільки відчуження майна Банку було здійснено за ціною, яка в кілька разів є меншою від Звичайної ціни станом на дату продажу, а також оскаржуваний правочин був вчинений з порушенням ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України без попереднього погодження з Національним банком України на вчинення відповідних дій.

За клопотанням представника позивача та згідно ухвал господарського суду Закарпатської області судові засідання у справі № 907/573/15 проведено в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 22.01.2016 року брали участь: від позивача ОСОБА_4, довіреність № 294 від 22.04.2015 року, від відповідача ОСОБА_5, довіреність б/н від 11.01.2016 року, оголошувалась перерва за згодою сторін відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України до 08.02.2016 року до 10 год. 00 хв.

Представник позивача просить суд задоволити позов з мотивів, наведених у позовній заяві та заяві про зміну підстав позову. Вказує на те, що договір купівлі продажу рухомого майна, укладений 14.11.2014 року між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 4008 є нікчемним, оскільки вартість відчуження рухомого майна Банку було здійснено за ціною, яка в кілька разів є меншою від звичайної ціни станом на дату продажу, в результаті чого банк поніс збитки, а це в свою чергу є підставою нікчемності договору визначеною п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Крім того, стверджує про те, що вказане спірне рухоме майно є одним з елементів комплексу, в який входили наступні обєкти: земельні ділянки; приміщення нежитлової будівлі; комплекс приміщень (спальний корпус, їдальня, будинок оператора з торговою точкою), обєкт незавершеного будівництва нижня станція канатно крісельної дороги, а тому продаж спірного рухомого майна окремо від інших елементів комплексу знижує вартість як самого ОСОБА_5, так і комплексу вцілому.

Позивач, здійснюючи перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав та в порядку ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб встановив, що спірний договір укладений Банком та ТОВ Таурус проперті 14.11.2014 року є нікчемним в силу ч. 3 зазначеної статті Закону, оскільки відчуження майна банком, на його думку, відбулося за цінами нижчими від звичайних, і оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості цього майна отриманого банком.

Позивачем здійснено замовлення на експертне дослідження визначення грошової оцінки земельних ділянок та спірного обладнання, за результатами якого встановлено заниження вартості спірного рухомого майна від його реальної вартості на момент продажу. У звязку з цим позивач просить визнати нікчемним як договір купівлі продажу рухомого майна від 14.11.2014 року, так і акт приймання передачі від 14.11.2014 року до договору купівлі продажу рухомого майна, а також визнати право власності на спірне рухоме майно, яке знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, а саме: обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer в складі привідна та натягуючі станції (комплект: лінійні опори з металоконструкціями до них 22 шт.; роликові балансири 30 шт.; крісла двомісні в комплекті із затискачами 200 шт.; канат сталевий діаметром 36 мм, довжиною 1800 м); бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr, що був у вжитку, 1972 року випуску, довжиною 1000 м, кількість опор 7, тип опор Portstutzen, кількість бугелів 82, привід потужністю 160 kw, швидкість руху 30 м/сек., діаметр тросу 22 мм.

Крім того, заявою про зміну підстав позову просить суд визнати недійсними договір купівлі продажу рухомого майна від 14.11.2014 року та акт приймання передачі до договору купівлі продажу рухомого майна від 14.11.2014 року. Посилається на те, що вчинення оскаржуваного правочину повинно було здійснюватись за попереднім погодженням з Національним банком України, що в свою чергу здійснено не було, а тому вказаний договір є недійсним відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України.

Відповідач у поданому відзиві, а також в додаткових поясненнях заперечує проти задоволення позовних вимог. Вказує на те, що договір купівлі продажу рухомого майна від 14.11.2014 року відповідає всім вимогам чинного законодавства, а тому не може бути визнаний нікчемним ні договір купівлі продажу рухомого майна, ні акт приймання передачі до вказаного договору. Стверджує про те, що при укладенні договору купівлі продажу рухомого майна від 14.11.2014 року між банком та відповідачем досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, ч. ч. 2, 3 180 Господарського кодексу України. Відповідачем заперечується твердження позивача щодо заниженої вартості відчуженого рухомого майна, оскільки вказана в договорі купівлі продажу від 14.11.2014 року ціна рухомого майна була визначена та погоджена обома сторонами, що зафіксовано у п. 4 договору. Крім того, з метою визначення вартості рухомого майна сторонами перед укладенням спірного договору було замовлено послугу оцінювача з визначення ринкової вартості обладнання (спірного рухомого майна), згідно висновку якого ринкова вартість спірного рухомого майна станом на 03.11.2014 року становила суму 867 381 грн. 60 коп. з ПДВ.

Відповідач вважає вимоги позивача щодо визнання нікчемним договору купівлі продажу рухомого майна від 14.11.2014 року, акту приймання передачі від 14.11.2014 року до договору купівлі продажу рухомого майна та визнання права власності на спірне рухоме майно безпідставними, оскільки сторонами повністю виконано всі умови договору.

Відповідачем також надано суду здійснені на його замовлення рецензії на звіти про експертну грошову оцінку земельних ділянок та обладнання (спірного рухомого майна) та про оцінку обладнання, на які посилаються сторони. За висновками рецензента звіт, виконаний ЗАТ Консалтингюрсервіс та ТОВ Консалтингова фірма Євротерра, не відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним і не може бути використаний, в той час як звіт, виконаний ТОВ ОСОБА_3 експерт, в цілому відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна, має незначні недоліки, які, однак, не вплинули на достовірність оцінки рухомого майна

Щодо поданої позивачем заяви про зміну підстав позову заперечує з підстав, наведених у заяві, посилаючись на те, що норми статті 227 Цивільного кодексу України поширюються лише на випадки вчинення правочину без відповідної ліцензії, а тому посилання позивача на дану норму є безпідставним і застосовуватися до спірного договору не можуть.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи,

заслухавши пояснення представників сторін,

суд встановив:

На підставі Постанови Правління Національного банку України № 733 від 20.11.2014 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 року № 123 Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ ВіЕйБі Банк, згідно з яким з 21.11.2014 року по 20.02.2015 року включно запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 128 від 24.11.2014 року Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_1

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 35 від 17.02.2015 року продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" по 20.03.2015 року включно та повноваження Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" ОСОБА_1

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 63 від 20.03.2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку ОСОБА_1 строком на один рік з 20.03.2015 року по 19.03.2016 року включно.

Під час проведення Уповноваженою особою Фонду перевірки правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) ПАТ ВіЕйБі Банк протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, з підстав визначених ч. 3 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, позивачем було виявлено укладення договору купівлі продажу рухомого майна, укладеного 14.11.2014 року між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті (надалі за текстом Договір), посвідченого ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 4008.

Відповідно до умов п. 1 Договору продавець (Позивач) передає у власність покупця (Відповідача) (продає), а покупець (Відповідач) приймає належне продавцю на праві приватної власності рухоме майно, яке знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, а саме: обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer в складі привідна та натягуючі станції (комплект: лінійні опори з металоконструкціями до них 22 шт.; роликові балансири 30 шт.; крісла двомісні в комплекті із затискачами 200 шт.; канат сталевий діаметром 36 мм, довжиною 1800 м); бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr, що був у вжитку, 1972 року випуску, довжиною 1000 м, кількість опор 7, тип опор Portstutzen, кількість бугелів 82, привід потужністю 160 kw, швидкість руху 30 м/сек., діаметр тросу 22 мм (надалі за текстом „Майно) та сплачує за нього обговорену грошову суму.

Згідно з актом приймання-передачі до договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.11.2014 року продавець (Позивач) передав, а покупець (Відповідач) прийняв продане 14.11.2014 року рухоме майно, яке знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, а саме: обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer в складі привідна та натягуючі станції (комплект: лінійні опори з металоконструкціями до них 22 шт.; роликові балансири 30 шт.; крісла двомісні в комплекті із затискачами 200 шт.; канат сталевий діаметром 36 мм, довжиною 1800 м); бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr, що був у вжитку, 1972 року випуску, довжиною 1000 м, кількість опор 7, тип опор Portstutzen, кількість бугелів 82, привід потужністю 160 kw, швидкість руху 30 м/сек., діаметр тросу 22 мм. Передача рухомого майна проводилась згідно з договором купівлі-продажу рухомого майна від 14.11.2014 року, нотаріально посвідченого ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 4008. Підписанням вказаного акту сторонами підтверджено, що ними здійснено остаточний розрахунок за договором купівлі-продажу рухомого майна від 14.11.2014 року, нотаріально посвідченого ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 4008. Претензій майнового характеру сторони на момент підписання вказаного акту не мали.

Право власності позивача на ОСОБА_1 оформлено Свідоцтвом про придбання майна з аукціону, посвідченим ОСОБА_6, приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області 25.12.2012 року за реєстровим № 855.

Відповідно до п. 4 Договору за погодженням сторін, ціна продажу ОСОБА_1 за Договором від 14.11.2014 року становить 900 000 грн. включаючи ПДВ.

Як стверджує позивач вартість, за яку відчужено рухоме майно, є значно нижчою від її ринкової вартості, в результаті чого Банк поніс прямі збитки. Також позивач зазначає про те, що Банком також було придбано 17 земельних ділянок, площею 0,0024 га кожна, що знаходяться за межами села Пилипець, Міжгірського району, Закарпатської області, урочище Шипіт Обнога Лазок; приміщення нежитлової будівлі, загальною площею 202,7 кв.м.; земельні ділянки, загальною площею 0,540 га; комплекс приміщень (спальний корпус, загальною площею 796,76 кв.м., їдальня, загальною площею 169,65 кв.м., будинок оператора з торговою точкою, загальною площею 92,42 кв.м.); земельну ділянка площею 1,0000 га, яка розташована в селі Пилипець, Міжгірського району, Закарпатської області, урочище Шипіт Лазок, комерційного призначення обслуговування туристичного комплексу; об'єкт незавершеного будівництва нижня станція канатно крісельної дороги, загальною площею 298,44 кв.м., що знаходяться за адресою село Пилипець, Міжгірського району, Закарпатської області. Вважає, що ОСОБА_1 в сукупності із вищезазначеними об'єктами становило комплекс, вартість ОСОБА_1 як одного з елементів комплексу значно перевищує його вартість, визначену поза комплексом, тому продаж ОСОБА_1 окремо від інших елементів комплексу знижує вартість як самого ОСОБА_1, так і комплексу в цілому.

Крім того, посилається також на те, що одночасно з оскаржуваним договором, між ПАТ ВіЕйБі Банк та ТОВ Таурус Проперті було укладено 22 договори купівлі продажу земельних ділянок, на яких були розташовані опори пасажирської канатної дороги. Вказує на те, що згідно п. 3 Технічного регламенту канатних доріг для перевезення пасажирів, який був затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 14.10.2009 року № 1076 визначено, що термін споруда вживається як: складова частина канатної дороги, що призначається для виконання технічних функцій (станція, будівлі, розташовані вздовж ліній траси, опори, що призначається для монтажу та експлуатації канатної дороги). Таким чином вважає, що станції та опори канатної дороги є спорудами, а тому вчинення оскаржуваного правочину повинно було здійснюватись за попереднім погодженням з Національним банком України, що в свою чергу здійснено не було, а тому вказаний договір є недійсним відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у звязку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Приписами ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч. 5 ст. 34 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб Фонд зобовязаний забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з такої підстави, коли банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору (ч. 3 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб). Приписами ч. ч. 4, 5 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб передбачено, що Фонд: протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобовязаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни.

Отже, уповноважена особа Фонду у разі виявлення правочину, в тому числі спірного договору, що є, на її думку, нікчемним з підстав визначених частиною третьою ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, повинна була повідомити сторону за договором, тобто відповідача, про нікчемність вищевказаного договору від 14.11.2014 року та вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемності договору, проте цього уповноваженою особою Фонду зроблено не було.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ст. ст. 655, 656 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами другою, третьою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частин першої-третьої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Приписами ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Нормами частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як на підставу нікчемності договору купівлі-продажу та акту приймання-передачі до нього позивач посилається на пункт 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в якій зазначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Разом з тим, статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Визначення поняття звичайна ціна викладено в пункті 14.1.71. Податкового кодексу України, відповідно до якого, - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотнє, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Як вбачається із умов оспорюваного договору купівлі-продажу рухомого майна сторонами визначено та погоджено, що ціна продажу рухомого майна за даним договором становить 900 000 грн. з ПДВ; зазначену в цьому договорі ціну продажу продавець вважає вигідною для себе, її розмір не пов'язаний зі збігом якихось важких для продавця обставин і повністю задовольняє продавця.

Позивачем не обґрунтовано та не надано належних доказів того, що вартість відчужуваного рухомого майна за договором купівлі продажу є меншою чи заниженою, ніж її ринкова вартість.

Матеріали справи містять наявний звіт та висновок субєкта оціночної діяльності, наданий оцінювачем ТОВ ОСОБА_3 експерт (сертифікат № 14334/13 від 13.02.2013 року), згідно якого ринкова вартість спірного рухомого майна станом на 03 листопада 2014 року становить 867 381 грн. 60 коп. з урахуванням ПДВ. Метою оцінки, здійсненої субєктом оціночної діяльності, за результатами якої складений звіт та висновок, є визначення ринкової вартості обєкта оцінки; функція оцінки для укладення цивільно правових угод.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 "Про затвердження Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" визначено, що ринкова вартість вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

Правові засади здійснення оцінки майна та використання її результатів визначаються приписами Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", положення якого поширюються на правовідносини, які виникають у процесі здійснення оцінки майна, майнових прав, що належать фізичним та юридичним особам України на території України та за її межами, використання результатів оцінки та здійснення професійної оціночної діяльності в Україні.

За приписами ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності суб'єктом господарювання відповідно до договору.

На підтвердження доводів щодо заниженої вартості спірного рухомого майна, викладених в позовній заяві, позивачем було надано до суду та приєднано до матеріалів справи звіт про експертну грошову оцінку земельних ділянок та обладнання, що знаходяться у власності відповідача, який виконаний ЗАТ Консалтингюрсервіс та ТОВ Консалтингова фірма Євротерра, яким було визначено ринкову вартість спірного рухомого майна станом на 14.11.2014 року; згідно вказаного висновку ринкова вартість обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer визначена в розмірі 2 265 330 грн. без ПДВ та бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr в розмірі 594 361 грн. без ПДВ.

Крім того, позивачем також надано суду звіт про оцінку обладнання, що знаходиться у власності ТОВ Таурус проперті, який виконаний ЗАТ Консалтингюрсервіс, яким було визначено ринкову вартість спірного рухомого майна станом на 14.11.2014 року; згідно вказаного висновку ринкова вартість обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer визначена в розмірі 2 605 129 грн. без ПДВ та бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr в розмірі 577 851 грн. без ПДВ.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" положення цього Закону поширюються на правовідносини, які виникають у процесі здійснення оцінки майна, майнових прав, що належать фізичним та юридичним особам України на території України та за її межами, а також фізичним та юридичним особам інших держав на території України та за її межами, якщо угода укладається відповідно до законодавства України, використання результатів оцінки та здійснення професійної оціночної діяльності в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлює, що оцінка майна, майнових прав (далі оцінка майна) це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Статтею 4 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що професійна оціночна діяльність (далі оціночна діяльність) діяльність оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна (ч. 1); оціночна діяльність може здійснюватися серед іншого, й у формі практичної діяльності з оцінки майна, яка полягає у практичному виконанні оцінки майна та всіх процедур, пов'язаних з нею, відповідно до вимог, встановлених нормативно правовими актами з оцінки майна та у формі рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно правовими актами з оцінки майна (ч. 2); практична діяльність з оцінки майна може здійснюватися виключно суб'єктами оціночної діяльності, визнаними такими відповідно до статті 5 цього Закону (ч. 3).

За приписами ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" визначено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) відповідно до ст. 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають зацікавленість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) може виконувати оцінювач, який має не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна, експертні ради, що спеціально створені саморегулівними організаціями оцінювачів з метою контролю за якістю оцінки майна, яка проводиться оцінювачами членами саморегулівної організації, оцінювачі, які мають не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна та працюють у Фонді державного майна України, а також інших органах, зазначених у статті 5 цього Закону.

Відповідачем відповідно до ст. 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" здійснено письмовий запит на проведення рецензування звіту, який виконаний ЗАТ Консалтингюрсервіс та ТОВ Консалтингова фірма Євротерра, згідно якого було визначено станом на 14.11.2014 року ринкову вартість обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer в розмірі 2 265 330 грн. без ПДВ та бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr в розмірі 594 361 грн. без ПДВ. Рецензією від 11.09.2015 року на вказаний звіт, яка виконана оцінювачем ОСОБА_7 (кваліфікаційне свідоцтво серії ЦХ № 00143 від 04.03.2006 року, свідоцтво про Державну реєстрацію у Державному реєстрі оцінювачів ФДМУ № 10579 від 03.09.2013 року; має практичний досвід з оцінка майна понад 16 років, з експертної грошової оцінки земельної ділянки понад 9 років) виявлено численні порушення Національного Стандарту № 1 Загальні засади оцінки майна та майнових прав, а сам звіт визначено як такий, що не відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним і не може бути використаний.

Крім того, відповідачем у підтвердження своїх доводів щодо належної оцінки вартості спірного рухомого майна, яке відчужено на підставі договору купівлі продажу рухомого майна, надано рецензію від 12.10.2015 року на звіт субєкта оціночної діяльності ТОВ ОСОБА_3 експерт, згідно якого ринкова вартість спірного рухомого майна станом на 03 листопада 2014 року становила 867 381 грн. 60 коп. з урахуванням ПДВ. Вказана рецензія, яка виконана оцінювачем ОСОБА_7, підтверджує те, що зазначений звіт в цілому відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

Відповідачем здійснено також письмовий запит на проведення рецензування звіту про оцінку обладнання, який виконаний ЗАТ Консалтингюрсервіс, згідно якого було визначено станом на 14.11.2014 року ринкову вартість обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer в розмірі 2 605 129 грн. без ПДВ та бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr в розмірі 577 851 грн. без ПДВ. Рецензією від 19.01.2016 року на вказаний звіт, який виконаний оцінювачем ОСОБА_8 (кваліфікаційне свідоцтво серії МФ № 760 від 06.12.2003 року, свідоцтво про Державну реєстрацію у Державному реєстрі оцінювачів ФДМУ № 10581 від 03.09.2013 року; має практичний досвід з оцінка майна понад 12 років) виявлено численні порушення Національного Стандарту № 1 Загальні засади оцінки майна та майнових прав, а сам звіт визначено як такий, що не відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний.

Наведені вище обставини спростовують доводи позивача про те, що вартість відчуженого за договором купівлі продажу спірного рухомого майна є значно заниженою та відрізняється від вартості, визначеної сторонами в спірному договорі.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що позивач придбав спірне рухоме майно на аукціоні з реалізації арештованого рухомого майна.

Згідно протоколу № 1-6/211/12 від 21.12.2012 року проведення аукціону та ОСОБА_3 державного виконавця про проведення аукціону з реалізації арештованого рухомого майна від 24.12.2012 року, було проведено реалізацію належного на праві власності ПП Затишок рухомого майна, а саме, обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer в складі привідна та натягуючі станції (комплект: лінійні опори з металоконструкціями до них 22 шт.; роликові балансири 30 шт.; крісла двомісні в комплекті із затискачами 200 шт.; канат сталевий діаметром 36 мм, довжиною 1800 м); бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr, що був у вжитку, 1972 року випуску, довжиною 1000 м, кількість опор 7, тип опор Portstutzen, кількість бугелів 82, привід потужністю 160 kw, швидкість руху 30 м/сек., діаметр тросу 22 мм та визначено його вартість на день проведення торгів у розмірі 2 129 626 грн. 67 коп.

В свою чергу, позивач придбав дане рухоме майно за ціною 2 134 626 грн. Разом з тим, дана ціна не являється ринковою та не відноситься до визначення звичайної ціни з огляду на таке.

Статтею ст. 62 Закону України Про виконавче провадження визначено, що реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах. З зазначеного положення законодавства вбачається, що основною метою державного виконавця та відповідно спеціалізованої організації, на яку останнім покладено завдання з організації та проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, є організація та проведення комплексу дій з реалізації на конкурсних засадах арештованого майна за якомога вищою ціною з метою повного задоволення майнових вимог стягувача, та з урахуванням матеріально-правового інтересу боржника щодо погашення за рахунок отриманих від реалізації його майна коштів якомога більшої частини заборгованості перед стягувачем.

Разом з тим, п. 14.1.71. Податкового кодексу України передбачено, що звичайна ціна ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Згідно пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 "Про затвердження Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

Зазначені вище обставини спростовують доводи позивача щодо того, що вартість відчуженого спірного рухомого майна за договором купівлі-продажу рухомого майна є значно заниженою.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши зміст спірного договору як правочину, судова колегія констатує, що його умови не суперечать положенням чинного законодавства, а позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що даний договір купівлі продажу рухомого майна, а відтак і акт приймання передачі до нього є нікчемними.

Доводи позивача про те, що рухоме майно в сукупності з іншим майном становило комплекс, вартість майна як одного з елементів комплексу значно перевищує його вартість, визначену поза комплексом, тому продаж майна окремо від інших елементів комплексу знижує вартість як самого майна, так і комплексу в цілому не можуть бути взяті судом до уваги. Як свідчать матеріали справи, відповідне рухоме майно обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги „Steurer в складі привідна та натягуючі станції (комплект: лінійні опори з металоконструкціями до них 22 шт.; роликові балансири 30 шт.; крісла двомісні в комплекті із затискачами 200 шт.; канат сталевий діаметром 36 мм, довжиною 1800 м); бугельний підйомник „Doppelmayr Т Ваr, що був у вжитку, 1972 року випуску, довжиною 1000 м, кількість опор 7, тип опор Portstutzen, кількість бугелів 82, привід потужністю 160 kw, швидкість руху 30 м/сек., діаметр тросу 22 мм не є складовою частиною комплексу і було придбано самим позивачем окремо, як і в подальшому продано відповідачу у справі. Окрім того, матеріали справи не містять в собі відомостей про реєстрацію спірного рухомого майна в складі комплексу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку що спірний договір купівлі-продажу рухомого майна не може вважатися нікчемним, а відповідно і акт приймання-передачі до нього, тобто й відсутні підстави для застосування наслідків нікчемного правочину.

Отже, з огляду на те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено того факту, що вартість спірного рухомого майна за договором купівлі-продажу рухомого майна є значно заниженою, а також не доведено існування підстав, які в силу положень ч. 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" свідчать про нікчемність правочину, вимоги позивача про визнання нікчемним договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.11.2014 року, посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 4008; визнання нікчемним акту приймання передачі від 14.11.2014 року до договору купівлі продажу рухомого майна, задоволенню не підлягають. Водночас, відповідачем надано належні та допустимі докази, у підтвердження своїх доводів, заперечень та які, відповідно, спростовують доводи позивача.

Що стосується заявлених позивачем підстав визнання договору купівлі продажу рухомого майна недійсним визначених ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України, тобто вчинення правочину без відповідного дозволу (ліцензії), колегія суддів констатує наступне.

Коло видів діяльності, на здійснення яких необхідно отримати ліцензії, визначається Законом України "Про ліцензування певних видів підприємницької діяльності", Господарським кодексом України, а також іншими законами.

Згідно з частиною 1 статті 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний недійсним. Вказана стаття Кодексу надає суду право визнавати недійсними правочини, вчинені без відповідного дозволу, який іменується ліцензією, а відтак ця стаття не поширюється на правочини, на вчинення яких необхідно мати інші дозволи.

Ліцензія є необхідною для здійснення деяких видів господарської діяльності, зазначених у статті 9 Закону України Про ліцензування певних видів господарської діяльності.

На момент укладення між сторонами оспорюваного правочину діяв Закон України Про ліцензування певних видів господарської діяльності, який встановлював, що ліцензія це документ державного зразка, який засвідчує право ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов (ст. 1).

Таким чином, вищенаведені норми законодавства не обмежували права сторін на укладення спірного договору купівлі продажу рухомого майна з мотивів, наведених позивачем, а тому підстав для визнання недійсними договору купівлі продажу рухомого майна та акту приймання передачі до нього відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України відсутні.

Щодо вимоги про визнання права власності на спірне рухоме майно, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Нормами ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Позивач звернувся із вимогою про визнання права власності на спірне рухоме майно, яке обґрунтовує посиланням на приписи ст. 216 Цивільного кодексу України, в той час як зазначена норма передбачає застосування реституції як способу захисту цивільного права у разі недійсності правочину, чого не встановлено у даній справі.

Вимога про визнання права власності може предявлятися, за змістом ст. 392 Цивільного кодексу України, власником майна у випадку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Застосування такого способу захисту можливе лише за умови, коли сторони спірних відносин не перебувають у зобовязальних відносинах. З огляду на наведені приписи законодавства та фактичні обставини справи у задоволенні вимоги позивача про визнання власності на спірне рухоме майно належить відмовити, оскільки позивач не довів наявності права, за захистом якого звертається до суду.

Позивачем також подано заяву про забезпечення позову, яка вмотивована тим, що позовними вимогами у даному спорі є визнання нікчемним договору купівлі продажу рухомого майна від 14.11.2014 року, згідно якого відчужено спірне рухоме майно відповідачу, тому відповідач є зацікавленим в неповерненні позивачу рухомого майна та є підстави вважати, що позивач в подальшому може відчужити майно на користь третіх осіб, у звязку з чим невжиття заходів до забезпечення позову в порядку ст. ст. 66-67 ГПК України шляхом накладення арешту на спірне рухоме майно може утруднити й зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідач проти задоволення вказаної заяви про забезпечення позову заперечує, вказує, що позивачем не надано жодних доказів наявності фактичних обставин, з якими повязується застосування заходів до забезпечення позову; у відповідача відсутні наміри здійснювати будь які дії щодо відчуження спірного рухомого майна.

Розглянувши вказану заяву, враховуючи вищенаведені висновки по суті спору, судова колегія констатує, що позивачем не доведено та не обґрунтовано, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду, у відповідності до положень ст. 66 Господарського процесуального кодексу. За наявних обставин справи, у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову слід відмовити повністю.

Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду. Оскільки на момент подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позову, судовий збір з позивача стягненню не підлягає (п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір).

Керуючись ст. ст. 1, 4-6, 32, 33, 34, 44, 49, 66, 67, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. У задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити повністю.

3. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15.02.2016 року

Головуючий суддя Пригара Л.І.

Суддя Йосипчук О.С.

Суддя Ремецькі О.Ф.