РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2016Справа №910/826/16

За позовом Державного підприємства «Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (№ 35)»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Анвір Груп»

про стягнення 58 910,00 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача: Олійник С.С. - представник за довіреністю № 22-94 від 05.02.16

від відповідача: не з'явилися

В судовому засіданні 10.02.2016, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Державного підприємства «Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (№ 35)» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Анвір Груп» заборгованості у розмірі 58 910,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами 15 липня 2013 року були укладені договори відповідального зберігання № Г45 та № Г46, відповідно до умов яких позивач як зберігач прийняв на себе зобов'язання щодо зберігання майна поклажодавця, переданого відповідно до акта прийому-передачі, а відповідач як поклажодавець зобов'язався оплатити вартість послуг наданих зберігачем згідно з умовами даних договорів. За доводами позивача строк дії договорів закінчився, проте відповідач не розрахувався у повному обсязі та не забрав своє майно, що перебувало на зберіганні. Так, за твердженнями позивача, у зв'язку з неналежним виконанням з боку відповідача договірних зобов'язань, у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 58 910,00 грн за період з липня 2013 по лютий 2015. З метою досудового врегулювання спору, позивачем направлялися на адресу відповідача претензії з вимогами погасити заборгованість та звільнити площі зберігання. Відповідачем було направлено гарантійний лист від 23.10.2014 в якому ТОВ «Анвір Груп» гарантувало оплату заборгованості у строк до 10.11.2014. Оскільки відповідачем так і не було виконано обов'язку щодо сплати заборгованості, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача боргу у розмірі 58 910,00 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.01.2016 порушено провадження у справі № 910/826/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 10.02.2016.

У судове засідання, призначене на 10.02.2016, з'явився представник позивача на виконання вимог ухвали суду надав документи для долучення до матеріалів справи, позовні вимоги підтримав з підстав викладений у позовній заяві та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач у судове засідання 10.02.2016 не з'явився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

16 липня 2013 року між Державним підприємством «Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (№ 35)» (надалі - зберігач/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Анвір Груп» (надалі - поклажодавець/відповідач) було укладено договір відповідального зберігання № Г45 та договір відповідального зберігання № Г46 (надалі - договори).

Відповідно до п. 1.1. договорів в порядку та на умовах, визначених цими договорами, товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем і повернути цей товар поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з п. 1.2. договорів на зберігання передається майно перелік, кількість і оцінка якого мають бути визначені в складських документах, що видаються зберігачем поклажодавцеві безпосередньо після передання товару на зберігання.

Відповідальне зберігання за цим договором є платне (п. 1.3. договорів)

Згідно з п. 1.3.1. договору відповідального зберігання № Г45 від 15.07.2013 вартість зберігання майна становить 8 400 грн/міс.

У п. 3.1.1. договору відповідального зберігання № Г46 від 15.07.2013 вартість зберігання майна становить 600 грн/міс.

Відповідно до п.п. 2.1.1., 2.1.4. договорів зберігач зобов'язаний вживати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання. Та повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою.

Згідно з п.п. 3.1.1, 3.1.2, 3.4. договорів поклажодавець зобов'язаний передати майно на зберігання не пізніше, ніж через 3 (три) календарних дні після набрання чинності цим договору та забрати майно у зберігача до закінчення строку цього договору. Оплачувати послуги надані зберігачем до 20 числа щомісяця у безготівковій або готівковій формі.

Як вбачається із матеріалів справи 15.07.2013 сторонами підписано акти прийому-передачі до договорів, за якими на відповідальне зберігання поклажодавець передав, а зберігач прийняв асфальтно-укладальну техніку.

У п. 6.2. договорів зазначено, що строк дії договору закінчується 31 грудня 2013 року.

01.08.2013 сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору відповідального зберігання № Г46, якою сторони погодили, що предметом зберігання з моменту підписання даної угоди є асфальтно-укладальна техніка, вартість зберігання становить 2 050,00 грн/міс., площина зберігання становить 512,5 кв.м.

У додатковій угоді № 1 від 31.10.2014 до договору відповідального зберігання № Г45 сторони погодили, що предметом зберігання з моменту підписання даної угоди є асфальтно-укладальна техніка та інструменти, вартість зберігання становить 240,00 грн/міс.

За доводами позивача, відповідачем в порушення умов договорів майно не забрано після закінчення їх дії, а також не сплачено вартість наданих позивачем послуг по зберіганню майна, у зв'язку з чим у відповідача утворився борг за період з липня 2013 по лютий 2015 у сумі 58 910,00 грн. В обґрунтування правової позиції посилається на положення статей 193,231,265 ГК України та статей 526,530,549,550,691,692,946,948 ЦК України.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою укладені між сторонами договори від 15.07.2013 № Г45 та № Г46 є договором зберігання.

Відповідно до ч.1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Частиною 3 ст. 946 ЦК України передбачено, що у разі якщо поклажодавець після закінчення строку зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

У п. 3.4. договорів зазначено, що поклажодавець зобов'язаний оплачувати послуги надані зберігачем до 20 числа щомісяця у безготівковій або готівковій формі.

За доводами позивача, що підтверджується матеріалами справи, відповідачем в порушення умов договорів протягом липня 2013 - лютого 2015 років неналежним чином виконувалися зобов'язання щодо повноти та вчасності оплати послуг за зберігання майна у зв'язку з чим виник боргу у сумі 58 910,00 грн.

Матеріалами справи підтверджується факт направлення позивачем на адресу відповідача претензій № 22-28 від 16.01.2014 та № 22-537 від 08.101.2014 щодо оплати заборгованості у розмірі 46 300,00 грн. Відповідачем в свою чергу було направлено гарантійного листа, яким визнано борг та гарантовано провести оплату у розмірі 46 300,00 грн у строк до 10.11.2014 р. Борг на вказану суму також підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом на 17.10.2014, підписаного уповноваженими представниками сторін ат скріпленого їх печатками.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем в порушення п. 3.1.2. договорів по закінченні дії договорів не вивезено майно, передане на зберігання.

Позивачем на адресу відповідача направлявся листи від 14.01.2014 № 22-26 та від 08.12.2014 № 22-737 яким повідомлялось про закінчення дії договорів та вирішення питання щодо звільнення площ зберігання.

Відповідно до ст. 948 ЦК України відповідач по закінченню терміну дії договору зобов'язаний забрати річ. В разі, якщо він після закінчення строку зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання, відповідно до ст.946 ЦК України.

Зобов'язання по оплаті на вимогу позивача від 08.12.2014 № 22-737 відповідачем не виконане.

Матеріалами справи підтверджується, що поклажодавець в порушення покладеного на нього законом та договорами обов'язку по оплаті наданих послуг не виконав, в зв'язку з чим заборгованість останнього становить 58 910,00 грн., яку відповідачем станом на час прийняття судового рішення не погашено, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідач письмового відзиву, свого контррозрахунку суми позову не надав, стверджувань позивача не спростував.

Позивачем також подано клопотання про повернення з державного бюджету суму зайво сплаченого судового збору у розмірі 449,00 грн.

Судом встановлено, що при зверненні з позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 827,00 грн, в той час як до було пред'явлено вимогу про стягнення 58 910,00 грн, яка відповідно має оплачуватись судовим збором в розмірі 1 378,00 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред'явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, різниця переплати позивачем судового збору при подачі позову становить суму у розмірі 449,00 грн (1 827,00 грн - 1 378,00 грн), яка підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Анвір Груп» (03148, м. Київ, вул. Василя Верховинця, буд. 10, ідентифікаційний код 38441936) на користь Державного підприємства «Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (№ 35)» (09109, Київська область, м. Біла Церква, вул.. Калініна, буд. 16; ідентифікаційний код 08680170) заборгованість у розмірі 58 910 (п'ятдесят вісім тисяч дев'ятсот десять) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового з бору у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн 00 коп.

3. Повернути Державному підприємству «Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (№ 35)» (09109, Київська область, м. Біла Церква, вул.. Калініна, буд. 16; ідентифікаційний код 08680170) з державного бюджету України суму зайво сплаченого судового збору у розмірі 449 (чотириста сорок дев'ять) грн 00 коп., перерахованого платіжним дорученням № 204 від 27.03.2015 р., що залишено в матеріалах справи.

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.02.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.