РІШЕННЯ

09.02.2016Справа №910/31462/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/31462/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 4», м. Київ,

до публічного акціонерного товариства «Київенерго», м. Київ,

про визнання зобов'язання припиненим,

за участю представників:

позивача - Лепех Л.Л. (довіреність від 12.01.2016 № 358/05);

відповідача - Марковська В.В. (довіреність від 13.10.2015 № 91/2015/10/13-1).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 4» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - Київенерго) про визнання припиненим зобов'язань за договором від 01.12.2010 № 521402 (далі - Договір), які виникли з 26.04.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2015 було порушено провадження у справі № 910/31462/15; призначено розгляд справи на 26.01.2016.

21.01.2016 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав таке:

- 18.03.2015 Господарським судом міста Києва прийнято рішення у справі 910/22815/14 за позовом Товариства до Київенерго про розірвання Договору з 26.04.2014, яким позовні вимоги задоволено частково; повний текст рішення було складено 28.04.2015;

- тобто рішення набрало законної сили, а Договір було розірвано 09.05.2015;

- пунктом 8.3 Договору передбачено, що припинення дії Договору не звільняє «Абонента» (позивача) від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії. Отже, з датою розірвання договору не можуть бути припиненні усі зобов'язання позивача, що виникли на підставі Договору.

- відповідач не став автоматично виконавцем послуг з ЦО та ЦПГВ для усіх споживачів, чиї приміщення знаходяться на території м. Києва - сфери діяльності відповідача як суб'єкта природних монополій з поставки теплової енергії у гарячій воді;

- Закон України від 10.04.2014 № 1198-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» жодним чином не передбачає автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до прийняття цього закону; вказаний Закон України лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація); також, законодавець не встановлює ані строків, ні порядку оформлення відносин суб'єктів, які здійснюють діяльність у сфері комунальних послуг, передбачаючи, що особливості таких відносин повинні бути визначені на рівні окремих нормативних актів.

- витрати на утримання внутрішньобудинкових мереж, відповідно до норм, діючого законодавства, такі витрати є складовою послуги з утримання будинків, а не послуг з централізовано опалення та постачання гарячої води;

- наведені позивачем обставини, у розумінні приписів статті 607 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не є підставою для припинення правовідносин сторін за укладеним ними Договором;

- статтею 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання зобов'язання за договором припиненим;

- відповідач жодним чином не порушив прав та фінансових інтересів позивача, у зв'язку із чим підстава подачі даного позову є надуманою;

- на підставі зазначеного вище, а також того факту, що за Договором відсутні нарахування, починаючи з травня 2014 року, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову.

22.01.2016 позивач подав суду документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справи та заяву про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судовому засіданні 26.01.2016 було оголошено перерву до 09.02.2016, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

09.02.2016 представник позивача у судовому засіданні подав суду клопотання про долучення до матеріалі справи копії документів, які належним чином незасвідчені та не приймаються судом як належні докази.

У судовому засіданні 09.02.2016 представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача надав пояснення по суті спору, у задоволенні позову просив відмовити повністю.

У судовому засіданні 09.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи та на вимогу позивача здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.12.2010 Товариством (споживач) та Київенерго (постачальник) було укладено Договір, за умовами якого:

- постачальник зобов'язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених у Договорі (пункт 1.1 Договору);

- постачальник зобов'язується безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із споживачем для потреб опалення в період опалювального сезону, для гарячого водопостачання протягом року, згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку № 1 до Договору (підпункт 2.2.1 пункту 2.2 Договору);

- споживач зобов'язується, зокрема: дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку № 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку № 2 (підпункт 2.3.1 пункт 2.3 Договору);

- Договір набуває чинності з дня підписання та діє до 01.06.2011 (пункт 4.1 Договору);

- припинення дії Договору не звільняє споживача від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії (пункт 4.10 Договору).

Договір підписано уповноваженими особами, а саме, від позивача - генеральним директором Кузьменком В.М., який діяв на підставі статуту, та від відповідача - заступником директора Гончаровим Є.Д., який діяв на підставі положення та довіреності від 05.01.2010 № Д-07/2010/01/05-2, та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорено, не визнано недійсним.

Так, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/22815/14 за позовом Товариства до Київенерго про розірвання Договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2015 зі справи № 910/22815/14 позовні вимоги задоволено частково; розірвано Договір з моменту набрання рішенням законної сили.

Повне рішення було складено 28.04.2015 та набрало законної сили від 12.05.2015.

Таким чином, Договір розірвано у судовому порядку з 12.05.2015.

Позивач просить суд визнати припиненими зобов'язання за Договором, які виникли з 26.04.2014, посилаючись на таке:

- до 26.04.2014 грошові зобов'язання за Договором виконувалися за рахунок виконання зобов'язань з оплати коштів Товариству кінцевими споживачами;

- з 26.04.2014 Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 № 1198-7 внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги»;

- відповідно до внесених змін, у пункт 4 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація);

- разом з тим, частиною першою статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг;

- відповідно до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності щодо постачання теплової енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 10.08.2012 № 278 зазначено, що даний вид діяльності підлягає ліцензуванню;

- таким чином, необхідно зазначити, що Товариство не є виконавцем, оскільки не є виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, а тому не вправі провадити діяльність даного виду, що виключає будь-яку можливість бути стороною Договору в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У свою чергу, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись, зокрема та те, що:

- статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України не передбачено такого способу захисту, який обраний позивачем у даному випадку;

- Київенерго не порушує права та законні інтереси Товариства;

- зобов'язання не можуть бути припинені з підстав, визначених позивачем.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого.

26.04.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії».

Вказаним законом було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, статтю 19 було доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Одночасно було доповнено статтю 29 частиною 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії є видами господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню.

Позивач зазначає, що немає необхідних дозвільних документів на провадження діяльності у сфері централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води та, відповідно, не може бути виконавцем вказаних послуг з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії».

Згідно зі статтею 11, частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об'єктом виконання).

Товариство вказує на те, що неможливість виконання зобов'язання за Договором обумовлена Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» та відсутністю у позивача відповідної ліцензії.

Разом з тим, прийняття змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачає ані автоматичного розірвання договорів щодо теплопостачання, які діяли до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», ні припинення зобов'язань за такими договорами.

Даний Закон лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Відповідач зазначає, що на підставі статті 24 Житлового кодексу України позивач як житлово-експлуатаційна організація повинен забезпечувати високий рівень обслуговування громадян та здійснити здачу жилого будинку на поквартирний облік, надавши можливість виконавцю послуг з ЦО та ЦПГВ користуватися внутрішньобудинковими мережами на підставі договору про співпрацю виконавця послуг з ЦО та ЦПГВ з виконавцем послуг з утримання будівель, споруд та прибудинкових територій під час надання послуг з ЦО та ЦПГВ та розмежування відповідальності.

Витрати на утримання внутрішньобудинкових мереж, відповідно до норм чинного законодавства України, такі витрати є складовою послуги з утримання будинків, а не послуг з централізовано опалення та постачання гарячої води.

До матеріалів справи долучено копію правочину, який було укладено сторонами з метою приведення відносин у відповідність із новою редакцією Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме договору від 15.04.2015 № 109/53-15 доручення, за умовами якого: довіритель (Київенерго) доручає, а повірений (Товариство) приймає на себе зобов'язання вчиняти такі юридичні дії від імені та за рахунок довірителя: обслуговування особових рахунків споживачів послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води; визначення фізичних обсягів споживання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води; підготовка інформації, що випливає на визначення обсягів та вартості наданих комунальних послуг, необхідної для здійснення нарахування плати за послуги з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води споживачам; здійснення щомісячно нарахування плати споживачам за послуги з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води споживачам; ведення обліку пільгових категорій споживачів послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води; технічного огляду, зняття показань будинкових засобів обліку теплової енергії та гарячої води; технічного огляду, зняття показань квартирних засобів обліку теплової енергії та гарячої води; формування та друку споживачам рахунків на оплату послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання; доставки рахунків (квитанцій) споживачам послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води; друк та доставка актів приймання-передавання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (оформлених довірителем) орендарям та власникам нежитлових приміщень; обробки та рознесення платежів споживачів за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води; надання консультаційних послуг споживачам з питань розрахунків за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води; оформлення документів, необхідних для отримання споживачами послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води пільг, субсидій та компенсацій; здійснення коригування обсягів та вартості наданих послуг за періоди їх ненадання, надання не у повному обсязі, відхилення кількісних та якісних показників від затверджених нормативів/норм та таких, що здійснені помилково..

Отже, вказаний правочин регулює відносини сторін з урахуванням нової редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

З огляду на викладене, суд не вбачає правових підстав для застосування положень статті 607 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 653 ЦК України якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Судом встановлено, що Договір було розірвано в судовому порядку 12.05.2015, а отже із цієї дати (12.05.2015) припинилися зобов'язання, що виникають із Договору.

Разом з тим, слід зазначити, що позивачем не доведена неможливість виконання ним із 26.04.2014 до 12.05.2015 своїх обов'язків, передбачених пунктом 2.3 Договору (щорічно в між опалювальний період проводити підготовку до опалювального сезону: житлового будинку (ків) - ремонт та закриття вхідних дверей, дверей входів у підвали, на горище, покрівлі, ремонт та засклення вікон сходових клітинок, встановлення пружин тощо (підпункт 2.3.1), протягом року проводити технічне обслуговування внутрішньо будинкових теплових мереж (підпункт 2.3.3), тощо).

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 15.02.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук