Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

" 04 " лютого 2016 року Справа №927/1536/15

За ПОЗОВОМ: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

АДРЕСА_1

До ВІДПОВІДАЧА: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг"

вул.Шейгусівська, 1-А, с. Сергіївка, Прилуцький район, Чернігівська область, 17592

Про стягнення 107541,93 грн.

Суддя І.В. Кушнір

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від Позивача: Щербак О.В. - адвокат, ордер серія АА №078144 від 12.01.2016, договір від 11.01.2016.

Від Відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" про стягнення 107541,93 грн., в тому числі 103011,96 грн. інфляційних та 4529,97 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сума боргу 261135,72 грн. за надані послуги по перевезенню вантажів згідно договору №2110 на надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні від 21.10.2014, стягнута з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 згідно з рішенням господарського суду Чернігівської області від 25.06.2015 у справі №927/732/15 та виданим 04.08.2015 відповідним наказом на примусове виконання даного рішення, фактично сплачена Відповідачем в повному обсязі лише 16.09.2015.

До початку судового засідання 04.02.2016 від Позивача надійшла заява, відповідно до якої остаточно Позивач просить стягнути з Відповідача 104463,94 грн. інфляційних та 4404,23 грн. - 3% річних.

Відповідно до ч.ч.4,6 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови отримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. Господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

У пункті 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами) зазначено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Даною заявою Позивачем фактично зменшено позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та збільшено в частині стягнення суми інфляційних. При цьому, сума позовних вимог фактично збільшилась.

Враховуючи, що як зменшення, так і збільшення розміру позовних вимог є правом Позивача, передбаченим ст.22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а також, що сума позовних вимог фактично збільшилась, до заяви додані докази завчасного надіслання її Відповідачу та в судовому засіданні 04.02.2016 року надані докази сплати судового збору на суму збільшених позовних вимог, суд приймає вищевказану заяву Позивача як заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Представник Позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням вищезазначеної заяви.

Відповідач письмового відзиву на позов не надав, явки представника у судові засідання 12.01.2016, 21.01.2016 та 04.02.2016 не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвал суду від 23.12.2015, від 12.01.2016 та від 21.01.2016), наявні в матеріалах справи.

До початку судового засідання 12.01.2016 від Відповідача факсом надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника у судове засідання.

Про поважність причин нез'явлення представника Відповідача у судові засідання 21.01.2016 та 04.02.2016 суд не повідомлено.

Враховуючи, що Відповідач не скористався своїм правом брати участь у судових засіданнях, заяв та клопотань Відповідачем суду не надано, суд приходить висновку про розгляд справи за наявними матеріалами та без участі представника Відповідача.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення представника Позивача, суд,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 25.06.2015 у справі №927/732/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" про стягнення 261135,72грн. з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 стягнуто 261135,72 грн. боргу.

Даним рішенням було встановлено таке.

21.10.2014 між сторонами було укладено договір на надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні №2110 від 21.10.2014 (далі - договір), п.1.1. якого передбачає, що замовник (відповідач) доручає, а перевізник (позивач) приймає на себе зобов'язання надати відповідно до умов договору послуги по перевезенню наступних типів вантажів замовника: врожай сільськогосподарських культур автомобільним транспортом перевізника.

Відповідно до п.1.2 договору замовник зобов'язується прийняти надані послуги по перевезенню та оплатити їх вартість в порядку та строки, визначені договором.

Згідно п.1.3 дані, необхідні для надання послуг, вказуються у заявках на перевезення вантажу, що є невід'ємними частинами договору. Погоджені сторонами заявки регулюють взаємовідносини сторін щодо окремого перевезення.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що об'єм перевезень та загальна вартість послуг за договором визнається у заяві і сплачується замовником перевізнику шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок перевізника, зазначений в даному договорі.

Відповідно до п.п.3.3, 3.4 договору загальна вартість послуг по перевезенню вантажів фактично виконаних перевізником за цим договором, по кожній окремій заявці фіксується сторонами в Акті приймання-передачі наданих послуг. Ціна договору складається з вартості послуг, вказаних в усіх заявках/Актах приймання-передачі наданих послуг.

Згідно п.3.6 договору розрахунок замовником перевізнику здійснюється по факту за надані послуги на підставі Актів приймання-передачі наданих послуг по договору на виконання транспортних перевезень, підписаних уповноваженими представниками сторін, протягом 10 банківських днів з дня їх підписання. Прийом-передача виконаних робіт здійснюється шляхом підписання сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг, що надається перевізником після проведення звірки обсягу наданих послуг уповноваженими представниками сторін (п.4.1).

Згідно п.п.5.3.8 договору замовник зобов'язаний вчасно оплатити вартість виконаних робіт відповідно до умов даного договору.

На виконання умов договору позивач надав відповідачу послуги по перевезенню врожаю сільськогосподарської продукції, що підтверджується підписаними між сторонами та скріпленими печатками Акти приймання-передачі наданих послуг по договору №2110 від 21.10.2014 на надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні на загальну суму 406061,00 грн., а саме: акт №21 від 11.11.2014 на суму 101139,50 грн., акт №22 від 19.11.2014 на суму 54720,00 грн.; акт №23 від 28.11.2014 на суму 119392,50 грн. та акт №24 від 09.12.2014 на суму 130809,00 грн.

Однак відповідач розрахунок за надані послуги здійснив частково та сплатив на розрахунковий рахунок відповідач 80000 грн.

Крім того, згідно п.2.12 договору сторони погодили, що у разі необхідності, заправлення транспортної техніки перевізника може здійснюватись замовником шляхом реалізації пального за цінами, що діють на підприємстві замовника, на підставі договору купівлі-продажу пального, що укладається між сторонами.

На виконання умов даного пункту 21.10.2014 між Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг", як продавцем, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу №2110-1, згідно якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити паливно-мастильні матеріали відповідно до умов договору.

Згідно п.5.1 договору купівлі-продажу оплата вартості товару, що поставляється відповідно до умов даного договору, здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця протягом 14 банківських днів з моменту відвантаження (передачі) товару.

В п.5.2 договору купівлі-продажу сторони погодили, що розрахунок може бути проведений у будь-якій формі, не забороненій законодавством України, у тому числі заліку зустрічних вимог. Розрахунок за придбані покупцем паливно-мастильні матеріали на підставі договору купівлі-продажу № 2110-01 від 21.10.2014 на суму 64925,28 грн. був проведений шляхом заліку зустрічних однорідних вимог.

Сторонами договору було складено, підписано та скріплено печатками Акт звірки взаємних розрахунків станом на 03.03.2015 за період з 01.10.2014 по 03.03.2015, згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем складає 261135,72 грн.

На день розгляду справи №927/732/15 заборгованість відповідача перед позивачем становила 261135,72 грн., що підтверджено матеріалами зазначеної справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2015 апеляційну скаргу на рішення господарського суду Чернігівської області від 25.06.2015 у справі №927/732/15 повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг".

Рішення господарського суду Чернігівської області від 25.06.2015 у справі №927/732/15 набрало законної сили 20.07.2015.

04.08.2015 на виконання рішення господарського суду Чернігівської області від 25.06.2015 та ухвали Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2015 у справі №927/732/15 господарським судом Чернігівської області видано наказ про примусове виконання рішення.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГКУ):

"Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином."

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позивач просить стягнути з Відповідача 104463,94 грн. інфляційних за січень 2015 року - липень 2015 року та 4404,23 грн. - 3% річних за період з 01.01.2015 по 31.08.2015 відповідно до розрахунку, доданого до заяви, що прийнята судом як заява про збільшення розміру позовних вимог.

Як вбачається з рішення господарського суду Чернігівської області від 25.06.2015 у справі №927/732/15, заборгованість Відповідача перед Позивачем в сумі 261135,72 грн. за надані послуги по перевезенню вантажів виникла на підставі договору №2110 на надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні від 21.10.2014 та підписаних між сторонами на виконання умов вказаного договору акту №22 від 19.11.2014 на суму 54720,00 грн., з якого несплачена сума боргу на момент винесення рішення у справі №927/732/15 становила 10934,22 грн.; акту №23 від 28.11.2014 на суму 119392,50 грн. та акту №24 від 09.12.2014 на суму 130809,00 грн.

Згідно з п.3.6 договору №2110 на надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні від 21.10.2014 розрахунок замовником перевізнику здійснюється по факту за надані послуги на підставі Актів приймання-передачі наданих послуг по договору на виконання транспортних перевезень, підписаних уповноваженими представниками сторін, протягом 10 банківських днів з дня їх підписання.

З урахуванням викладеного, останній строк виконання зобов'язання за актом №22 від 19.11.2014 (сума боргу 10934,22 грн.) - 03.12.2014, за актом №23 від 28.11.2014 (сума боргу - 119392,50 грн.) - 12.12.2014, за актом №24 від 09.12.2014 (сума боргу 130809,00 грн.) - 23.12.2014.

Як вбачається з наданих Позивачем копій платіжних доручень №А2620 від 29.07.2015, №2607 від 30.07.2015, №2642 від 31.07.2015, №2668 від 04.08.2015, №3211 від 16.09.2015, Відповідачем було сплачено Позивачу 60000,00 грн., 20000,00 грн., 50000,00 грн., 50000,00 грн. та 81135,72 грн. відповідно.

У вищевказаних платіжних дорученнях в графі призначення платежу зазначено "часткова оплата боргу за послуги перевезення зг.рішення суду від 25.06.15р. справа №927/732/15. без ПДВ".

У межах справи №927/732/15 не розглядалося питання про стягнення інфляційних та 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є обґрунтованим.

Даний висновок повністю відповідає висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду України від 12.09.2011 у справі №6/433-42/183, від 14.11.2011 у справі №12/207.

Згідно з ч.1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до п.7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (із змінами):

"За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання."

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач доказів, які б спростовували викладені обставини, не надав.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що позов про стягнення з Відповідача 104463,94 грн. інфляційних за січень 2015 року - липень 2015 року та 4404,23 грн. - 3% річних за період з 01.01.2015 по 31.08.2015 є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно з ч.ч.1,5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України:

"Судовий збір покладається:

· у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

· у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

· при задоволенні позову - на відповідача;

· при відмові в позові - на позивача;

· при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог."

Відповідно до п.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (із змінами) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; при задоволенні позову в повному обсязі відшкодування витрат позивача, що пов'язані зі сплатою судового збору, покладається на відповідача; в разі відмови у позові повністю ці витрати покладаються на позивача. Такі правила розподілу судового збору застосовуються у спорах як майнового, так і немайнового характеру.

З урахуванням викладеного, враховуючи повне задоволення позову, судовий збір підлягає стягненню з Відповідача в повному обсязі.

Також Позивач просить стягнути з Відповідача судові витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн., пов'язані з розглядом даної справи.

Відповідно до п.6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (із змінами):

"Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі №1-4/2013."

В обґрунтування витрат на правову допомогу Позивачем надані договір на надання правової допомоги у господарському суді Чернігівської області від 11.01.2016, свідоцтво №221 про право на заняття адвокатською діяльністю Щербаком О.В. від 03.08.2002, ордер адвоката серія АА №078144 від 12.01.2016, розрахунок суми гонорару за надання правової допомоги, у якому підтверджується факт отримання адвокатом коштів в сумі 10000,00 грн. від Позивача.

З урахуванням викладеного, суд вважає належним чином обґрунтованою та співрозмірною суму витрат на оплату послуг адвоката, пов'язаних з розглядом даної справи, в розмірі 10000,00 грн., що підлягає стягненню з Відповідача.

Керуючись ст.ст.22, 33, 35, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" (вул.Шейгусівська, 1-А, с. Сергіївка, Прилуцький район, Чернігівська область, 17592, ідентифікаційний код 36279482) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 104463 грн. 94 коп. інфляційних, 4404 грн. 23 коп. - 3% річних, 1633грн. 02 коп. на відшкодування судового збору та 10000 грн. 00 коп. на відшкодування витрат на оплату послуг адвоката.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 05 лютого 2016 року.

Суддя І.В. Кушнір