ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.02.16р. Справа № 904/61/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАК-ПЛЮС", м. Дніпродзержинськ

до В-1: Публічного акціонерного товариства "Ватутінський хлібокомбінат", м. Ватутіне

В-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАК-ТРЕЙД УКРАЇНА", м. Дніпродзержинськ

про стягнення 30 520,93 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Шевцова В.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 01/15 від 25.12.15р.

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду від 05.01.16р. порушено провадження у справі № 904/61/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАК-ПЛЮС" (далі-позивач) до Публічного акціонерного товариства "Ватутінський хлібокомбінат" (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАК-ТРЕЙД УКРАЇНА" (далі - відповідач-2) про стягнення 30 520,93 грн., з них:

- з відповідача-1 суму у розмірі 30 020,93 грн. (28 146,00 грн. - заборгованість за поставлений товар, 1 203,13 грн. - пеня, 98,88 грн. - 3% річних, 572,92 грн. - інфляційні втрати);

- солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 суму боргу у розмірі 500,00 грн.

Справу призначено до розгляду на 09.02.16р.

09.02.16р. у судовому засіданні повноважний представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача надав для огляду суду всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір, а для долучення до матеріалів справи витребувані судом документи.

В свою чергу, повноважний представник відповідача-1 у судове засідання не з'явився. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. Але, 26.01.16р. до суду від відповідача-1 надійшли заперечення на позов, відповідно до яких відповідач-1 просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи зазначене, господарський суд вважає, що повноважний представник відповідача-1 у судове засідання не з'явився без поважних причин, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача-1 за наявними в ній матеріалами.

Повноважний представник відповідача-2 у судове засідання також не з'явився, відзив на позов та інші витребувані документи до суду не надав. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. Про день, час та місце розгляду справи відповідач-2 повідомлений належним чином, що підтверджує повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи зазначене, господарський суд прийшов до висновку про те, що повноважний представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився та не подав відзив на позов та інші витребувані судом документи без поважних причин, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача-2 за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 09.02.16р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

10.09.14р. між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір поставки № 227 (далі-Договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язується передати у власність відповідача-1 товар, а відповідач-1 зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначених цим Договором.

Як зазначає позивач, на виконання умов вищезазначеного Договору позивач здійснив поставку замовленого товару відповідачу-1 на загальну суму 147 065,04 грн., що підтверджують видаткові накладні та довіреності на отримання цінностей. В порушення умов Договору відповідач-1 здійснив оплату за поставлений товар частково, а саме лише у розмірі 118 419,04 грн., що підтверджують банківські виписки. Таким чином, заборгованість відповідача-1 перед позивачем за поставлений товар складає 28 646,00 грн.

Посилаючись на п. 3.3., п. 4.4. Договору та ст.ст. 530, 692 ЦК України позивач вказує про те, що остання поставка за накладною була здійснена 13.10.15р., тому останнім днем розрахунку за поставлений товар було 12.11.15р.

За неналежне виконання відповідачем-1 умов Договору, позивачем на підставі п. 8.2. Договору була нарахована пеня у розмір 1 203,13 грн.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 572,92 грн. та 3% річних у розмірі 98,88 грн.

Позивач звертає увагу суду на те, що 21.10.15р. між позивачем та відповідачем-2 було укладено договір поруки № 1/14 (далі-Договір поруки), відповідно до умов якого відповідач-2 поручається перед позивачем за виконання відповідачем-1 свого обов'язку за договором поставки № 227, укладеного між позивачем та відповідачем-1 10.09.14р. Договором поруки визначено, що відповідач-2 відповідає перед позивачем за виконання відповідачем-1 свого обов'язку за Договору поставки в розмірі 500,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути:

- з відповідача-1 суму у розмірі 30 020,93 грн. (28 146,00 грн. - заборгованість за поставлений товар, 1 203,13 грн. - пеня, 98,88 грн. - 3% річних, 572,92 грн. - інфляційні втрати);

- солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 суму боргу у розмірі 500,00 грн.

Відповідач-1 доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач-1 просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.

По-перше, як вважає відповідач-1, позивачем при поставці продукції були порушені вимоги Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" стосовно того, що первинні облікові документи мають відповідати вимогам, передбаченим Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р.. Тобто, видаткові накладні, копії яких долучено позивачем до матеріалів справи та, відповідно, є підставою заявленого позову, не відповідають обов'язковим вимогам вищезазначених нормативно-правових актів, а саме, порушено вимоги обов'язковості реквізитів первинних документів - відсутні такі обов'язкові реквізити, як посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відтак, копії накладних, долучених до матеріалів справи, не встановлюють та не підтверджують факт здійснення поставки товару позивачем відповідачу-1 та не можуть прийматись судом до уваги, як належний та допустимий доказ у справі.

По-друге, посилаючись на ч. 3 ст. 512, ч. 1 ст. 516 ЦК України відповідач-1 зазначає про те, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється за згодою боржника, якщо сторони в договорі погодили таку умову. Умовами Договору поставки, укладеного між позивачем та відповідачем-1, сторони обумовили, що позивач зобов'язується не передавати (не уступати) третім особам права вимоги по даному Договору без попередньої письмової згоди відповідача-1. Позивач, уклавши з відповідачем-2 Ддоговір поруки без згоди відповідача-1, порушив умови Договору та вимоги вищенаведених норм права.

Крім того, як вважає відповідач-1, беручи до уваги норми ст.ст. 511, 556, 558 ЦК України, укладання Договору поруки створює для боржника певні обов'язки - відшкодування поручителю суми коштів, сплачених за боржника та оплата послуг поручителя. Тому на укладання договору поруки потрібна згода боржника. Таким чином, вищезазначений Договір поруки, як вважає відповідач-1, суперечить вимогам ст. 511 ЦК України, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним за приписами ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідач-1 зауважує, що Договір поруки не був направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а був направлений на зміну підсудності, у зв'язку з чим є фіктивним.

Відповідач-2 доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору поруки на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач-2 не скористався наданим йому правом на судовий захист, наведених позивачем обставин не спростував.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічна норма міститься у ст. 712 Цивільного кодексу України відповідно до якої, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 266 Господарського кодексу України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

За приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено у ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд приймає до уваги той факт, що відповідач-1 визнав себе зобовязаною особою по відношенню до позивача, оскільки останній здійснив часткову оплату за отриманий товар.

До того ж, як свідчать матеріали справи, відповідач-1 з часу отримання товару не скористався правом відмовитися від товару та не надав суду доказів відмови та повернення позивачеві поставленого товару. Факт прийняття товару без будь-яких зауважень та претензій посвідчується підписом та відтиском печатки підприємства на видаткових накладних.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови Договору поставки та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за поставлений товар є обґрунтованими, доведеними та визнаними відповідачем-1, що є підставою для їх задоволення у повному обсязі, оскільки заборгованість підтверджується матеріалами справи.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що в разі несвоєчасного розрахунку відповідачем-1 за поставлений товар, відповідач-1 сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1% від суми невиконаного зобов'язання, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення виконання і не більше 5 (п'яти) % від суми невиконаного зобов'язання.

На підставі п. 8.2. Договору позивачем була нарахована пеня у розмірі 1 203,13 грн., розрахунок якої господарським судом був перевірений та визнаний таким, що зроблений вірно, у зв'язку з чим підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховані 3% річних у розмірі 98,88 грн. та інфляційні втрати у розмірі 572,92 грн., розрахунок якої судом також перевірений та визнаний таким, що зроблений вірно, у зв'язку з чим підлягає задоволенню у повному обсязі.

Статтею 543 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 554 Цивільного кодексу України встановлено, що:

1. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

2. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

3. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Викладене є підставою для солідарного стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 заборгованості за поставлений товару у розмірі 500,00 грн.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Закон не забороняє укладання договору поруки на забезпечення виконання зобов'язання, яке може виникнути в майбутньому.

З урахуванням абзацу першого частини другої статті 207, частини першої статті 547 та статті 553 Цивільного кодексу України договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем.

За загальним правилом, волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки не є обов'язковим, а відтак у силу статей 203, 215, 553 ЦК України відсутність згоди боржника не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного поручителем та кредитором боржника.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 4.1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.14р. № 1.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд вважає, що чинним законодавством України передбачено право позивача укладати договір поруки на забезпечення виконання зобов'язання, чим і скористався позивач.

Викладене є підставою для задоволення позову у повному обсязі, оскільки заборгованість підтверджується матеріалами справи, а зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідачів.

Звертаю увагу на те, що відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 533, 543, 549, 554, 599, 610, 612, 625, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232, 265, 266 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Ватутінський хлібокомбінат" (20250, Черкаська обл., м. Ватутіне, вул. Транспортна, буд. 33, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАК-ПЛЮС" (51937, АДРЕСА_1, ) заборгованість за поставлений товар у розмірі 28146,00 грн. (двадцять вісім тисяч сто сорок шість грн. 00 коп.), пеню у розмірі 1 203,13 грн. (одна тисяча двісті три грн. 13 коп.), 3% річних у розмірі 98,88 грн. (дев'яносто вісім грн. 88 коп.), інфляційні втрати у розмірі 572,92 грн. (п'ятсот сімдесят дві грн. 92 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 198,05 грн. (одна тисяча сто дев'яносто вісім грн. 05 коп.).

Стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства "Ватутінський хлібокомбінат" (20250, Черкаська обл., м. Ватутіне, вул. Транспортна, буд. 33, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАК-ТРЕЙД УКРАЇНА" (51909, м. Дніпродзержинськ, вул. Тельмана, буд. 26 Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАК-ПЛЮС" (51937, АДРЕСА_1, ) суму боргу у розмірі 500,00 грн. (п'ятсот грн. 00 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 19,95 грн. (дев'ятнадцять грн. 95 коп.).

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 10.02.16р.

Суддя ОСОБА_2