РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2016Справа №904/9524/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СУДНОСЕРВІС»

до Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро»

про визнання договорів припиненими

суддя Пукшин Л.Г

Представники:

від позивача Луцький М.І. - представник за довіреністю від 20.02.2015

від відповідача Борецький Б.О. - представник за довіреністю № 527 від 15.09.15;

Болбот К.Ю. - представник за довіреністю № 609 від 27.10.15

В судовому засіданні 05.02.16, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВ «Судносервіс» звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до ПАТ "Банк Кредит Дніпро" про визнання припиненими кредитного договору №120811-КЛН від 12.08.2011, кредитного договору № 120811-КЛТ від 12.08.2011, іпотечного договору №300811-І від 30.08.2011, договору застави №120811-З/1 від 12.08.2011, договору застави №120811-З/2 від 12.08.2011, договору застави №300811-З/6 від 30.08.2011, договору застави №010911-З від 01.09.2011, договору застави зерна №090812-ЗЗ від 08.08.2012.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2015р. у справі № 904/9524/14, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.06.2015р., позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.10.2015р. рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2015р. та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.06.2015р. у справі № 904/9524/14 скасовано, матеріали справи повернуто до господарського суду Дніпропетровської області для виконання вимог частини першої статті 17 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2015 матеріали справи № 904/9524/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СУДНОСЕРВІС» до Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання договорів припиненими направлено за територіальною підсудністю до господарського суду м. Києва.

Відповідно до автоматичного розподілу справ господарського суду міста Києва, справу № 904/9524/14 передано для розгляду судді Пукшин Л.Г та ухвалою суду від 23.11.2014 було призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.12.2015.

У судовому засідання 16.12.2015 за клопотанням представника відповідача було оголошено перерву до 20.01.2016.

У судове засідання, призначене на 20.01.2016, з'явився представник відповідача, який підтримав подане через канцелярію суду клопотання про зупинення провадження у справі, відповідно до якого просив зупинити провадження у даній справі до вирішення пов'язаної з нею справою № 910/3978/15-г, з огляду на наступне.

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/3978/15-г за позовом ТОВ «Судносервіс» до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про стягнення збитків. Предметом даного спору є намагання ТОВ «Судносервіс» стягнути з банку збитки, які нібито були нанесені йому внаслідок продажу заставного майна не за ринковою вартістю. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.12.2015 у даній справі призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу, з метою встановити чи відповідача вартість реалізованого заставного майна вартості за якою, банком було здійснено продаж предметів застави третій особі.

Таким чином, якщо результати судово-будівельної експертизи підтвердять, що банком було здійснено продаж заставного майна по вартості, що відповідала ринковій, позовні вимоги позивача у даній справі № 904/9524/14 будуть необґрунтованими та безпідставними.

Тобто, якщо позивачу у справі № 910/3978/15-г буде відмовлено у стягненні збитків, то заборгованість ТОВ "Судносервіс" перед банком буде визнана такою, що не погашена, а отже і підстав для визнання договорів припиненими у справі № 904/9524/14 у позивача не буде.

Представник позивача в судове засідання 20.01.2016 не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Розгляд клопотання про зупинення судом відкладено до наступного судового засідання, враховуючи неявку позивача у судове засідання.

Ухвалою суду від 20.01.2016 продовжено строк розгляду спору у справі 904/9524/14 на 15 днів та відкладено розгляд справи на 03.02.2016.

У судове засідання 03.02.2016 з'явилися представники сторін.

Представник відповідача підтримав клопотання про зупинення з, представник позивача заперечував.

Судом заслухано представників сторін дослідження клопотання та вирішено відмовити у його задоволені з підстав необґрунтованості.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та проси суд задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідач заперечував та просив суд надати час для подачі письмових заперечень.

Судом за клопотанням відповідача було оголошено перерву до 05.02.2016.

04.02.2016 відповідача через загальний відділ діловодства суду подав заперечення на позовну заяву відповідно до яких зазначає, що позивачем було ініційовано проти посадових осіб відповідача кримінальну справу, у зв'язку з чим постановою старшого слідчого СВ Каховського РВ УМВС України в Херсонській області була проведена експертиза відносно одного з трьох об'єктів, що були передані ТОВ «Судносервіс» в забезпечення виконання зобов'язань перед банком. В результаті ТОВ «Судносервіс» приєднав до апеляційної скарги свою оцінку № 19 станом на 05.06.2013, відповідно до якої вартість майна нібито становила 74 412 954,00 грн, а не 5 007 150,00 грн. За доводами відповідача, Апеляційним судом Дніпропетровської області взято до уваги в двох випадках оцінку проведені ПП «Діалог» та ПП «Експертно-консалтингова група «Велес», а в третьому випадку - оцінку з кримінального провадження, а саме: висновок 19, і в результаті дійшов висновку, що банк розпорядився майном загальною вартістю не на суму в 7 678 289,25 доларів США а на суму 16 16 648 523,50 доларів США.

06.06.2015 р. кримінальне провадження було закрите на підставі п. 2. ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку з відсутністю в діях посадових осіб ПАТ «Банк Кредит Дніпро», під час відчуження заставного майна, ознак кримінального правопорушення. У зв'язку з чим, на думку відповідача, Господарський суд м. Києва при вирішенні справи № 904/9524/14 жодним чином не пов'язаний преюдиційністю встановлених фактів Апеляційним судом Дніпропетровської області у цивільній справі № 200/18333/13-ц.

Крім цього, відповідач зазначив, що Господарським судом Дніпропетровської області розглядався спір у справі № 904/7512/13, за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Південне» до Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро», Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Лекс», та Товариства з обмеженою відповідальністю «Судносервіс» про визнання договорів недійними, яким встановлено, що реалізація іпотечного/заставного майна була проведена у суворій відповідності з нормами чинного законодавства України, а доводи позивача щодо невідповідності ціни продажу майна за оспорюваними договорами реальній ринковій вартості цього майна спростовуються фактичними обставинами справи та поданими доказами. Вказане рішення залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.01.2014. Відтак, за твердженням відповідача, вказаним рішенням підтверджено факт реалізації банком майна у розмірі 63 665 844,40 грн, що становило 7 678 389,25 доларів США, що в свою чергу свідчить про наявність боргу у позивача перед відповідачем у сумі 2 495 743,13 доларів США. Крім цього, за доводами відповідача рішення у справі № 904/7512/13 від 23.11.13 в силу ст. 35 ГПК України має преюдиційне значення, оскільки прийнято раніше, а ніж рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у цивільній справі № 200/18333/13-ц від 07.07.2014.

У судове засідання 05.02.2015 з'явилися представник сторін. Представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача поти позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

12 серпня 2011р. між Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» (далі - банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Судносервіс» (далі - позичальник, позивач) було укладено кредитний договір №120811-КЛН (з урахуванням договорів про зміну кредитного договору № 120811-КЛН від 17.08.2011, від 30.08.2011, від 01.09.2011, від 24.10.2012), відповідно до умов якого банк відкриває позичальнику невідновлювану кредитну лінію на загальну суму 1 750 400,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредит на умовах передбачених кредитним договором, кінцевий строк виконання зобов'язання встановлювався до 09.08.2013р., відсоткова ставка встановлена на рівні 11,5 відсотків річних. Термін повернення кредиту - в строки встановлені графіком зниження ліміту кредитування (Додаток № 1 до цього договору), але не пізніше строку, встановленого пунктом 1.1 цього договору.

Крім того, 12 серпня 2011р. між Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» (далі - банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Судносервіс» (далі - позичальник, позивач) було укладено кредитний договір №120811-КЛТ, (з урахуванням договорів про зміну кредитного договору № 120811-КЛТ від 17.08.2011, від 30.08.2011, від 01.09.2011, від 02.04.2012, від 09.08.2012. від 19.11.2012), відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відновлювальну мультивалютну траншову кредитну лінію в доларах США з лімітом кредитування у сумі 8 916 000,00 дол. США. Починаючи з 01.03.2012 ліміт встановлюється в розмірі 8 250 000,00 дол. США. Строки користування кожним окремим кредитом визначаються відповідним договором про надання кредиту (траншу), але не може перевищувати 365 днів. Заборгованість за кредитами має бути погашена в строки, вказані у відповідних Договорах про надання кредиту, але не пізніше 09.08.2013 року. Процентна ставка встановлена на рівні 10,5 відсотків річних.

З метою забезпечення виконання умов кредитних договорів сторонами були укладені наступні угоди:

- іпотечний договір № 300811-І від 30.08.2011р. (з урахуванням договору про внесення змін від 02.04.2012) (а.с.58-62);

- договір застави № 120811-З/1 від 12.08.2011р. (з урахуванням договору про внесення змін від 30.12.2011) (а.с.63-67);

- договір застави № 120811-З/2 від 12.08.2011р. (з урахуванням договорів про внесення змін від 30.12.2011, від 02.04.2012) (а.с.68-73);

- договір застави № 300811-З/6 від 30.08.2011р. (з урахуванням договору про внесення змін від 02.04.2012) (а.с.74-78);

- договір застави № 010911-З від 01.09.2011р. (з урахуванням договорів про внесення змін від 30.12.2011, від 02.04.2012) (а.с.79-85);

- договір застави зерна № 090812-ЗЗ від 08.08.2012р. (з урахуванням договору про внесення змін від 19.11.2012) (а.с.86-90).

З матеріалів справи вбачається, що 14.02.2014р. рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було задоволено позов ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до ТОВ «Судносервіс», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитними договорами № 120811-КЛН від 12.08.2011р., № 120811-КЛТ від 12.08.2011р., стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитними договорами в сумі 2 495 743,13 доларів США (914 972,36 дол. США за договором № 120811-КЛН та 1 580 770,77 дол. США за договором № 120811-КЛТ).

07.07.2014р. рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області по справі № 200/18333/13-ц було частково задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Судносервіс», рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.02.2014 було скасовано, прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (а.с.91-93).

24.09.2014р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було відхилено касаційну скаргу ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та залишено без змін рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2014р. № 200/18333/13-ц (а.с.94-95).

16.02.2015р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ПАТ «Банк Кредит Дніпро» було відмовлено в допуску цивільної справи до провадження Верховного Суду України щодо перегляду ухвали ВССУ від 24.09.2014р. (а.с.152-155).

Таким чином, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2014 у справі № 200/18333/13-ц набрало законної сили та є обов`язковим до виконання на всій території України.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір (п. 26. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18).

Таким чином, факти встановлені в рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2014 у справі № 200/18333/13-ц мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню при розгляді даної справи.

В рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2014 у справі № 200/18333/13-ц встановлено наступні обставини.

Позивачем в порядку звернення стягнення на майно боржника було укладено три договори купівлі-продажу майна, яким було забезпечено кредитне зобов'язання, продавцем за якими виступив сам позивач. Так, за договором купівлі--продажу від 05.06.2013р. сума якого склала 54820000,00грн. було продано рухоме майно. За договором купівлі-продажу від 05.06.2013р., сума якого склала 3838694,40грн., була продана земельна ділянка. За договором купівлі-продажу нежитлових будівель виробничого призначення від 08.05.2013р. сума якого склала 5007150,00грн., було продано нерухоме майно (комплекс нежитлових будівель виробничого призначення). Грошові кошти, отримані від продажу зазначеного майна були зараховані позивачем на погашення заборгованості відповідача за кредитними зобов'язаннями, що підтверджується Актом ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області №575/14-02-22-01-/2361914 від 01.11.2013р. "Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ "СУДНОСЕРВІС" з питань формування податкових зобов'язань по взаємовідносинам з ПАТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" за травень, червень 2013 року".

При цьому колегія суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області приймає до уваги наявність в матеріалах справи Звіту про оцінку необоротних активів елеваторного комплексу від 01.07.2011р., яка була проведена "СЖС Україна" (Сертифікат СОД №8545/09 від 06.05.2009р.), відповідно до якої вартість нерухомого майна станом на момент проведення оцінки становила 66017700,00грн.

Колегія суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області прийшла до висновку, що позивач в порядку звернення стягнення на майно боржника фактично прийняв майно, яким було забезпечено кредитне зобов'язання та в подальшому розпорядився цим майном вартістю 16648523,50 доларів США.

Таким чином, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2014р. встановлено, що при наявній заборгованості за кредитними договорами в сумі 10 174 132,38 дол. США (1 485 400,00 дол. США за договором № 120811-КЛН та 8 916 000,00 дол. США за договором № 120811-КЛТ) позивач (банк) в порядку звернення стягнення на майно боржника, яким були забезпечені кредитні зобов`язання, прийнявши це майно та реалізувавши його, фактично отримав задоволення кредитних вимог на суму 16 648 523,50 доларів США, що і стало підставою для відмови в стягненні заборгованості, враховуючи її фактичну відсутність.

Тобто, факти щодо відсутності заборгованості за кредитними договорами, укладеними між ТОВ «Судносервіс» та ПАТ «Банк Кредит Дніпро» вже не підлягають доведенню в межах даної господарської справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24.09.2014р. встановлено, що скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що банком в порядку звернення стягнення на майно боржника, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором №300811-1 від 30 серпня 2011р., фактично прийнято майно позичальника, яким було забезпечене кредитне зобов'язання та в подальшому розпорядився заставним майном загальною вартістю 16648523,50 доларів США, уклавши договори купівлі-продажу та зарахувавши кошти від продажу на погашення заборгованості ТОВ «СУДНОСЕРВІС» за кредитними договорами № 120811-КЛН та № 120811-КЛТ.

Згідно з п.7 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення правовідношення.

Частиною 1 ст.509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст.598 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України регламентовано, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 3 ч.1 ст. 593 ЦК України визначено, що право застави припиняється у разі реалізації предмета застави.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003р. № 898-IV іпотека припиняється у разі реалізації предмету іпотеки відповідно до цього Закону.

Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області було встановлено відсутність заборгованості за кредитними договорами №№ № 120811-КЛН від 12.08.2011р., № 120811-КЛТ від 12.08.2011р. внаслідок реалізації предметів застави та іпотеки та погашення суми заборгованості за кредитом, з урахуванням вимог законодавства, зокрема, ч.1 ст.598, ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» , п.7 ч.2 ст.16 ЦК України, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо припинення зобов'язання за договорами застави та іпотеки.

Однак, суд вважає за необхідне зауважити, що за положенням ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Предметом позову - є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, наприклад, у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Так, частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

визнання наявності або відсутності прав;

визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

присудження до виконання обов'язку в натурі;

відшкодування збитків;

застосування штрафних санкцій;

застосування оперативно-господарських санкцій;

застосування адміністративно-господарських санкцій;

установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

іншими способами, передбаченими законом.

Позовні вимоги, в яких позивач просить суд визнати припиненими договори, зокрема: кредитний договір № 120811-КЛН від 12.08.2011, кредитний договір №120811-КЛТ від 12.08.2011, іпотечний договір №300811-І від 30.08.2011, договір застави №120811-З/1 від 12.08.2011, договір застави №120811-З/2 від 12.08.2011, договір застави №300811-З/6 від 30.08.2011, договір застави №010911-З від 01.09.2011, договір застави №010911-З від 01.09.2011, договір застави зерна № 090812-ЗЗ від 08.08.2012 не відповідають встановленим способам захисту цивільних прав, а тому в позові слід відмовити.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги позивача є та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно заперечень відповідача суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Також принцип обов'язковості виконання судових рішень передбачає Закон України "Про судоустрій і статус суддів", згідно із ч. 2 ст. 13 якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).

Конституційний Суд України взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Таким чином, у відповідності до зазначених правових норм, зокрема, Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2014 у справі № 200/18333/13-ц є обов'язковою до виконання на всій території України.

Відповідачем у відзиві фактично висловлена незгода та надається оцінка рішенню Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2014 у справі № 200/18333/13-ц, що суперечить приписам Конституції та нормам чинного законодавства.

Також суд зазначає, що у справі № 904/7512/13 Господарським судом Дніпропетровської області не досліджувалося питання стосовно наявності чи відсутності заборгованості у ТОВ «Судносервіс» перед ПАТ «Банк Кредит Дніпро» за договорами, відтак обставини, які викладені у вказаному рішенні не встановлюють як і не спростовують наявність чи відсутність боргу. В той час, як у рішенні від 07.07.2014 у справі № 200/18333/13-ц Апеляційний суд Дніпропетровської області встановив про відсутність боргу у позивача перед відповідачем.

У п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" 930 зазначається, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Крім іншого, суд зазначає, що за час розгляду справи по суті відповідачем так і не доведено належними та допустимими доказами, в порядку ст.ст. 33,34 ГПК України, наявність боргу позивач за кредитними договорами.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при відмові позову покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.02.2016

Суддя Пукшин Л.Г.