РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Справа № 906/1601/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Конопліцький І.В.;

від відповідача: представник не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ на рішення господарського суду Житомирської області від 23.11.15р. у справі № 906/1601/15 (суддя Тимошенко О. М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Комунального підприємства "Малинтеплоенерго"

про стягнення 85 342 грн 47 коп.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с. 2-5) до Комунального підприємства «Малинтеплоенерго» (надалі - Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача: 24 147 грн 54 коп. пені, 58 139 грн 58 коп. інфляційних втрат та 3 055 грн 35 коп. річних.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 23 листопада 2015 року (а.с. 81-83) з підстав, вказаних у цьому рішенні, позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 11 834 грн 31 коп. пені, 3 016 грн 14 коп. трьох відсотків річних та 58 139 грн 58 коп. інфляційних втрат. Також, даним судовим рішення покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 272 грн. 37 коп.. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 12 313 грн 23 коп. пені та 39 грн 21 коп. річних, відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернулися з апеляційною скаргою (а.с. 89-94) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Житомирської області від 23 листопада 2015 року скасувати в частині якою відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 12 313 грн 23 коп. та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Відповідача на користь Позивача 12 313 грн 23 коп. пені.

Апеляційна скарга Позивача мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України має застосовуватися лише у виняткових випадках, а оскільки такі виняткові випадки у Відповідача були відсутні, суд не мав права зменшувати розмір нарахованих пені та відстрочувати виконання даного рішення.

Ухвалою суду від 21 грудня 2015 року (а.с. 87) апеляційну скаргу Позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 10 лютого 2016 року.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу Позивача (а.с. 108-1110), в якому з підстав висвітлених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі Позивача та просить змінити рішення суду, а саме пункт 3 резолютивної частини рішення, змінивши цифри та слова « 58139,58 грн інфляційних втрат» на « 43213,03 грн інфляційних втрат».

Представник Відповідача в судове засідання від 10 лютого 2015 року не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи Відповідач був належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 116). Водночас, в ухвалі про прийняття апеляційної скарги до провадження відсутні вимоги щодо обов'язкової явки представників сторін.

Водночас, 4 січня 2016 року від представника Відповідача на адресу Рівненського апеляційного господарського суду було подано клопотання про розгляд справи без участі представника Відповідача з урахуванням поданого ним відзиву на апеляційну скаргу.

Пунктами 3.9.1-3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 встановлено, що: особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України; у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Права, передбачені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов'язком учасників апеляційного провадження, а тому з урахуванням строків розгляду апеляційної скарги та приписів статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника Відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання за наявними в справі доказами.

У судовому засіданні від 10 лютого 2016 року представник Відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав вказаних у цій апеляційній скарзі та просив скасувати рішення місцевого господарського суду в частині відмови у стягненні пені.

Заслухавши пояснення представника Відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід задоволити частково, рішення господарського суду Житомирської області від 23 листопада 2015 року по справі № 906/1601/15 скасувати в частині стягнення інфляційних втрат та змінити в частині розподілу судових витрат. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 листопада 2013 між Позивачем та Відповідачем було укладено договір № 521/14-БО-10 купівлі-продажу природного газу (надалі - Договір; а.с. 12-24).

За умовами пунктів 1.1-1.2 Договору: Позивач зобов'язався передати у власність Відповідача у 2014 році природний газ ввезений на митну територію України Позивачем, за кодом згідно УКТ ЗЕД , а Відповідач зобов'язався прийняти і оплатити природний газ на умовах цього Договору; газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для вироблення теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що Позивач передає Відповідачу з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року до 2245 тис. куб. м., у тому числі по місяцях ( тис. куб. м.): січень - 510; лютий - 510; березень - 450; квітень - 140; травень - 0; червень - 0; липень - 0; серпень - 0; вересень - 0; жовтень - 120; листопад - 200; грудень - 315.

Відповідно до пункту 2.3 Договору, за розрахункову одиницю переданого газу приймається один кубічний метр (куб. м), приведений до стандартних умов.

Умовами пункту 3.1 Договору визначено, що: Позивач передає газ Відповідачу у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі Відповідача; право власності на газ переходить від Позивача до Відповідача в пунктах приймання-передачі; після переходу права власності на газ Відповідач несе ризики і бере на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Згідно пункту 3.3 Договору: приймання-передача газу, переданого Позивачем Відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу; обсяг споживання газу Відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів, обліку газу Відповідача.

Відповідно до умов пункту 3.4 Договору: не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу - газу, Відповідач зобов'язався надати Позивачу підписані та скріплені печатками Відповідача та газорозподільного (газотранспортного) підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість; Позивач не пізніше 8-го числа зобов'язався повернути Відповідачу та газорозподільному (газотранспортному) підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта; акти є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами.

Пунктом 4.1 Договору встановлено, що кількість газу, яка подається Відповідачу, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу Відповідача.

Згідно пункту 5.1 Договору, ціна (граничний рівень ціни) на природний газ для теплопостачальних підприємств та послуги з його транспортування установлюються Національною комісією регулювання електроенергетики України (НКРЕ).

За умовами пункту 5.2 Договору, ціна за 1000 куб. м. природного газу становить 3 459 грн., з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування ПДВ. До сплати за 1 000 м3 природного газу 3 823 грн. 78 коп., крім того ПДВ - 17% - 650 грн. 04 коп., всього з ПДВ 4 473 грн 82 коп..

Пунктом 6.1 Договору визначено, що: оплата за природний газ проводиться Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до пункту 7.2 Договору: у разі невиконання Відповідачем умов пункту 6.1 Договору Позивач має право не здійснювати поставку газу Відповідачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості; у разі невиконання Відповідачем пункту 6.1 Договору він зобов'язався сплатити Позивачу крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Як визначено пунктом 11.1 Договору, Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 1 січня 2014 року, а в частинні проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір підписано представниками та скріплено відбитками печаток сторін.

Додатковою угодою № 1 від 24 січня 2014 року (а.с. 18) до Договору сторони внесли зміни до пункту 5.2 Договору на купівлю-продаж природного газу, зменшивши ціну природного газу до 3 340 грн 75 коп. за 1000 куб.м.

Додатковою угодою № 5 від 10 вересня 2014 року (а.с. 22) до Договору сторони внесли зміни до пункту 5.2 Договору на купівлю-продаж природного газу, збільшивши ціну природного газу до 6 405 грн 82 коп. за 1000 куб.м.

Додатковою угодою № 6 від 6 листопада 2014 року (а.с. 23) до Договору сторони внесли зміни до пункту 5.2 Договору на купівлю-продаж природного газу, збільшивши ціну природного газу до 6 682 грн 44 коп. за 1000 куб.м.

Додатковою угодою № 7 від 5 грудня 2014 року (а.с. 24) до Договору сторони внесли зміни до пункту 5.2 Договору на купівлю-продаж природного газу, збільшивши ціну природного газу до 7 661 грн 64 коп. за 1000 куб.м.

Дані Додаткові угоди підписані представниками та скріплено відбитками печаток Позивача та Відповідача.

Як вбачається з доказів, наявних в матеріалах справи, на виконання умов Договору Позивач у період з січня 2014 року по грудень 2014 року, поставив, а Відповідач прийняв природний газ в об'ємі 602,748 тис.куб.м. на загальну суму 2 389 952 грн 54 коп., що підтверджується наступними копіями актів прийому-передачі (а.с. 27-33): акт приймання-передачі природного газу у обсязі 199,737 тис. куб. м. за січень 2014 року на суму 667 271 грн 78 коп.; акт приймання-передачі природного газу у обсязі 187,051 тис. куб. м. за лютий 2014 року на суму 624 891 грн. 00 коп.; акт приймання-передачі природного газу у обсязі 108, 348 тис. куб. м. за березень 2014 року на суму 361 963 грн. 80 коп; акт приймання-передачі природного газу у обсязі 21,178 тис. куб. м. за квітень 2014 року на суму 111 499 грн 63 коп.; акт приймання-передачі природного газу у обсязі 7,890 тис. куб. м. за жовтень 2014 року на суму 50 541 грн. 89 коп; акт приймання-передачі природного газу у обсязі 28,586 тис. куб. м. за листопад 2014 року на суму 191 024 грн 23 коп.; акт приймання-передачі природного газу у обсязі 49,958 тис. куб. м. за грудень 2014 року на суму 382 760 грн 21 коп..

Вищезазначені акти прийому-передачі природного газу підписані повноважними представниками та скріплені відбитками печаток Позивача та Відповідача.

На підставі укладеного між Позивачем, Відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Малин Енергоінвест» (новий боржник) договору про переведення боргу № 2564/14 від 31 жовтня 2014 року, на нового боржника переведено борг Відповідача, який виник за Договором в розмірі 1 300 000 грн., за поставлений газ у січні на суму 201 645 грн 57 коп, у лютому, березні, квітні 2014 у повному обсязі (а.с. 25).

Таким чином, Відповідач зобов'язався оплатити поставлений йому газ у 2014 році за Договором в розмірі 1 089 952 грн 54 коп..

Незважаючи на те, що на момент розгляду справи в суді, Відповідачем повністю було сплачено основну заборгованість, однак, Відповідачем оплата за поставлений газу в строки передбачені Договором проводилася несвоєчасно. В зв'язку з вказаним вище Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача 24 147 грн 54 коп. пені, 58 139 грн 58 коп. інфляційних втрат та 3 055 грн 35 коп. річних.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що: господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу дії частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що: якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач просив стягнути з Відповідача 58 139 грн 58 коп. інфляційних втрат та 3 055 грн 35 коп. річних, розглянувши дані позовні вимоги, колегія суддів враховує таке.

Колегія суду констатує, що відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що ж стосується річних, то колегія суддів дослідивши розрахунок річних, що доданий Позивачем до позовної заяви (а.с. 9-11) не погоджується з періодами прострочення, що в свою чергу призвело до визначення невірної кількості днів прострочення та й самого ж розміру річних, з огляду на наступне.

Пунктом 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що: день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 Цивільного кодексу України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Відповідно, колегія суд здійснивши розрахунок річних в площинні умови Договору щодо строків виконання грошових зобов'язань (остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу), дати зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за поставлений природний газ та в межах заявлених Позивачем періодів нарахування, приходить до висновку, що у відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 3 016 грн 14 коп.. Відповідно, в частині стягнення 39 грн 21 коп. річних суд відмовляє за необґрунтованістю.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відповідно Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду щодо задоволення даних вимог без змін.

Що ж стосується стягнення інфляційних втрат в розмірі 58 139 грн 58 коп., то колегія суддів зауважує наступне.

У відповідності до пункту 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Пунктом 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць, у якому мала місце інфляція.

З огляду на зазначене, колегія суду констатує, що для визначення розміру інфляційних має застосовуватись індекси інфляції починаючи з наступного місяця за місяцем, в якому мав бути здійснений платіж по місяць в якому платіж фактично здійснено.

Дослідивши розрахунок інфляційних, долучений Позивачем до позовної заяви (а.с. 9-11) вбачається, що Позивачем інфляційні нараховуються з місяця, в якому мав бути здійснений платіж, по місяць, в якому платіж здійснений. При цьому, Позивач помилково застосував індекси інфляції, що були визначені за місяці, в яких Відповідач, згідно Договору, мав оплатити одержаний газ, однак не застосував індекси інфляції за місяці, в яких платежі фактично здійснені. В результаті такої помилки розрахунок інфляційних Позивачем зроблений неправильно, а тому колегія суддів здійснила перерахунок інфляційних втрат із застосуванням калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкції інформаційно-оперативної прогарами «ЛІГА» за такими періодами.

За зобов'язаннями січня 2014 року оплата повинна надійти в лютому 2014 року. На кінець лютого 2014 року борг становив 65 626 грн 21 коп., який був сплачений в грудні 2014 року (8 грудня 2014 року сплачено - 2 123 грн 84 коп.; 9 грудня 2014 року сплачено - 5 842 грн 76 коп.; 10 грудня 2014 року сплачено - 41 840 грн 75 коп.; 12 грудня 2014 року сплачено - 15 818 грн 86 коп.). Відтак, розрахунок інфляційних має проводитися за період з березня по листопад 2014 року, в котрому інфляційне збільшення суми боргу становить 13 301 грн 78 коп..

За зобов'язаннями жовтня 2014 року оплата повинна надійти в листопаді 2014 року. На кінець листопада 2014 року борг становив 50 541 грн 89 коп., який сплачений в грудні 2014 року (12 грудня 2014 року сплачено - 50 541 грн 89 коп.). Відтак, з огляду на те, що розрахунок інфляційних мав би починатися з грудня але зважаючи на ту обставину, що в грудні борг був повністю погашений у колегії суддів відсутні підстави для проведення розрахунку інфляційних втрат за даний період.

За зобов'язаннями листопада 2014 року оплата повинна надійти в грудні 2014 року. На кінець грудня 2014 року борг сплачений повністю, отже інфляційні не нараховуються.

За зобов'язаннями грудня 2014 року оплата повинна надійти в січні 2015 року.

На кінець січня 2015 року борг становив 240 487 грн 35 коп., який був сплачений в березні 2015 року (2 березня 2015 року сплачено - 29 433 грн 56 коп.; 24 березня 2015 року сплачено - 175 663 грн 35 коп.). Відтак, розрахунок інфляційних має проводитися за період з лютого по березень 2015 року, в котрому інфляційне збільшення суми боргу становить 29 911 грн 25 коп.

Відповідно, колегія суд здійснивши розрахунок інфляційних в площинні умови Договору щодо строків виконання грошових зобов'язань (остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу), дати зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за поставлений природний газ та в межах заявлених Позивачем періодів нарахування, приходить до висновку, що у відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення інфляційних в розмірі 43 213 грн 03 коп.. Відповідно, в частині стягнення 14 926 грн 59 коп. інфляційних втрат суд відмовляє за необґрунтованістю.

Відповідно колегія суду, приймаючи таке рішення скасовує оспорюване рішення місцевого господарського суду в цій частині.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення з Відповідача 24 147 грн 54 коп. пені, то колегія суду зауважує наступне.

Відповідно до пункту 7.2 Договору, у разі невиконання Відповідачем умов пункту 6.1 Договору Позивач має право не здійснювати поставку газу Відповідачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості; у разі невиконання Відповідачем пункту 6.1 Договору він зобов'язався сплатити Позивачу крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Суд зауважує, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

В силу дії частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 статті 233 Господарського кодексу України встановлено: якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що: у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором; при цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконання частини зобов'язання, або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до положень статті 549 Цивільного кодексу України: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Позивачем при здійсненні розрахунку пені не було враховано те, що пунктом 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що: день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 Цивільного кодексу України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Відповідно, колегія суд здійснивши розрахунок пені в площинні умови Договору щодо строків виконання грошових зобов'язань (остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу), дати зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за поставлений природний газ та в межах заявлених Позивачем періодів нарахування, приходить до висновку, що підставною та обгрунтованою є пеня в розмірі 23 668 грн 62 коп..

Водночас, Відповідачем, відповідно до статті 83 Господарського процесуального України, подано клопотання про зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій (а.с. 60-62).

Розглянувши зазначене клопотання, колегією суду встановлено підстави для зменшення пені на 50 %, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Підпунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо; крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України; у резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України: особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

З врахуванням наведеного, колегія суду констату те, що якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення розміру пені колегією суддів приймається до уваги майновий стан Відповідача (важке матеріальне становище, що підтверджено відповідними документами: звіт про фінансові результати за 2013 рік, звіт про фінансові результати за 9 місяців 2014 року, постанова про арешт коштів боржника від 2 липня 2014 року, постанова про арешт коштів боржника від 18 травня 2015 року, довідка з Державного ощадного банку України Житомирського обласного управління від 1 липня 2015 року; а.с. 71-76), ступінь виконання Відповідачем взятого на себе зобов'язання по сплаті заборгованості (станом на день подання позову до суду борг Відповідачем сплачено в повному обсязі).

Окрім того, приймаючи таке рішення колегією суду приймається до уваги також і майновий стан Позивача з врахуванням негативних наслідків, котрі можуть бути спричинені неналежним виконанням Відповідачем свого зобов'язання по Договору.

Колегія суду констатує, що розглядаючи питання про стягнення пені, судовою колегією взято до уваги такі обставини: причини неналежного виконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, добровільного усунення винною стороною порушення (оплати суми заборгованості) та його наслідків, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на усе вищевказане, колегія суду керуючись статтею 551 Цивільного кодексу України, статтею 233 Господарського кодексу України та пунктом 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України щодо зменшення розміру заявлених до стягнення штрафу та пені та з урахуванням обставин, наведених в даній судовій постанові, приходить до висновку, що виходячи із принципу розумності і співрозмірності (та з підстав вказаних місцевим господарським судом), прийшла до висновку про зменшення розмір нарахованої пені на 50 %.

Відповідно, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з Відповідача на користь Позивача 11 834 грн 31 коп. пені. Відповідно, в частині стягнення 12 313 грн 23 коп. пені суд відмовляє.

Дане в цій частині вчинено і місцевим господарським судом.

Відповідно, суд залишає без змін оспорюване рішення у цій частині.

Рівненський апеляційний господарський суд наголошує на тому, що за змістом статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Суд відхиляє заперечення Позивача, висвітлені у апеляційній скарзі, оскільки вони не відповідають обставинам справи, спростовуються наявними у справі доказами, а також спростовані усім вищевказаним у даній судовій постанові.

Враховуючи усе вищевказане в даній судовій постанові Рівненський апеляційний господарський суд констатує порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Дане, в свою чергу, в силу дії пункту 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування даного судового рішення.

З урахуванням усього вищевказаного суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу Позивача, скасовує судове рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат, шляхом викладення пунктів 3 і 4 в редакції зазначені вище в даній судовій постанові. В решті рішення залишає без змін.

Судові витрати, у відповідності до частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд покладає на Позивача та Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 23 листопада 2015 року в справі № 906/1601/15 скасувати частково, в частині стягнення інфляційних втрат, та змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши пункти 3, 4 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"3. Стягнути з Комунального підприємства "Малинтеплоенерго" (11601, Житомирська обл., м.Малин, вул. Василя Стуса, буд.23, ідентифікаційний код 32277167) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, Шевченківський р-н., вул.Б.Хмельницького, буд.6, ідентифікаційний код 20077720) 11 834 грн 31 коп., 43 213 грн 03 коп. інфляційних, 3 016 грн 14 коп. річних, 870 грн. судового збору.

4. Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення 12 313 грн 23 коп. пені, 14 926 грн 56 коп. інфляційних та 39 грн 21 коп. річних".

3. В решті рішення залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

6. Справу № 906/1601/15 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.