РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2016Справа №910/31153/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/31153/14

за позовом квартирно-експлуатаційного відділу Володимир-Волинський;

до Дніпровської квартирно-експлуатаційної частини міста Києва;

про стягнення 14 166,50 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Козяр Н.В., довіреність № 867 від 23.10.2015р.;

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернувся квартирно-експлуатаційний відділ Володимир-Волинський (надалі - позивач) з позовом до Дніпровської квартирно-експлуатаційної частини міста Києва (надалі - відповідач) про стягнення 14 166,50 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення вимог укладених між сторонами договору про відшкодування вартості теплової енергії від 01.01.2012р. та договору № 14 про відшкодування вартості водопостачання та водовідведення від 01.01.2013р. не відшкодував вартість теплової енергії, спожитої у період з жовтня 2012 року по грудень 2012 року, та не відшкодував вартість водопостачання та водовідведення в сумі 1029,50 грн., внаслідок чого виникла заборгованість загалом у сумі 14 166,50 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2015р. порушено провадження у справі № 910/31153/15 та призначено її розгляд на 14.01.2016р.

У судовому засіданні 14.01.2016р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що заборгованість виникла внаслідок неналежного оформлення позивачем бухгалтерської документації, зокрема, на адресу відповідача не були надіслані рахунки на оплату спожитих комунальних послуг та акти виконаних робіт, підписаних зі сторони позивача уповноваженими особами і скріплені печатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2016р. розгляд справи було відкладено на 04.02.2016р., у зв'язку з необхідністю витребування нових доказів у справі.

01.02.2016р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення відповідно до вимог ухвали суду від 14.01.2016р., в яких останній зазначив, що рахунки на оплату послуг та акти виконаних робіт були надіслані відповідачу простою кореспонденцією, а також повторно були надіслані разом із претензіями.

Представник позивача в судове засідання 04.02.2016р. не з'явився, при цьому 01.02.2016р. від позивача отримано клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача подав суду додатковий відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що до претензій не було додано акти виконаних робіт на заявлену до стягнення позивачем суму, про що відповідач повідомляв у відповідях на претензії позивача, які додані до відзиву на позовну заяву.

Суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника позивача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем і відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2012р. між позивачем (за договором - споживач) та відповідачем (за договором - субспоживач) було укладено договір про відшкодування вартості теплової енергії, за умовами п.1.1 якого позивач зобов'язався постачати відповідачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а відповідач зобов'язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п.5.1 договору, облік споживання теплової енергії проводиться за приладами обліку або розрахунковим способом.

За умовами розділу 6 договору, розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. Орієнтована вартість договору на 2012 рік визначена в додатку № 1 до договору. Розрахунковим періодом є календарний місяць.

Таким чином, сторонами в договорі від 01.01.2012р. не визначено чіткий порядок та строки оплати відповідачем спожитої теплової енергії за вказаним договором.

Як зазначив позивач, відповідачем в порушення умов договору від 01.01.2012р. не було виконано своє зобов'язання в частині оплати за спожиту протягом жовтня-грудня 2012 року теплову енергію, в зв'язку з чим утворилась заборгованість у сумі 13 137,00 грн.

Оскільки за спожиту теплову енергію відповідач не оплатив у сумі 13 137,00 грн., позивач 09.09.2013р. направив відповідачу вимогу за вих. № 1707 від 09.09.2013р. про сплату боргу в сумі 13 137,00 грн., з доданими до вимоги рахунками на оплату та актом звірки взаєморозрахунків.

Також, 03.01.2006р. між позивачем (за договором - постачальник) та відповідачем (за договором - споживач) було укладено договір № 16 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізації, за умовами п.1 якого постачальний зобов'язується подавати воду з комунального водопроводу та приймати стічні води до комунальної каналізації відповідачу у відповідності з установленими дійсним договором величинами на подачу води, а відповідач зобов'язується своєчасно сплачувати за вказані послуги відповідно з діючими в цей період тарифами, індексом цін та умовами цього договору.

Крім того, 01.01.2013р. між позивачем (за договором - сторона 1) та відповідачем (за договором - сторона 2) було укладено договір № 14 про відшкодування вартості водопостачання та водовідведення, відповідно до умов п.1.1 якого відповідач згідно з показниками лічильника або за встановленими нормами споживання води, водовідведення, що визначені даним договором та чинним законодавством, виходячи з вартості встановлених водопостачаючим підприємством тарифів, відшкодовує позивачу вартість спожитої води та наданих послуг з водовідведення.

Умовами п.2.2 договору сторонами визначено тарифи за послуги.

Умовами п.2.4 договору передбачено обов'язок позивача щомісячно, до 15 числа, надавати відповідачу рахунок, акт виконаних робіт та інші документи (за потребою), які є підставою для проведення оплати по даному договору.

Розрахунки проводяться відповідачем після пред'явлення позивачем рахунка на оплату наданих послуг протягом 10 днів з дня його отримання (п. 3.2 договору).

Позивач зазначає, що в порушення взятих на себе зобов'язань за договорами № 14 та № 16, відповідач не здійснив оплату за надані позивачем послуги з водопостачання та водовідведення протягом періоду з січня 2011 року по листопад 2013 року у сумі 1029,50 грн.

Оскільки за послуги з водопостачання та водовідведення відповідач не оплатив у сумі 1029,50 грн., позивач звернувся до відповідача з претензією за вих. № 1682 від 05.09.2013р. про сплату боргу.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги за спірними договорами, яка загалом складає 14 166,50 грн.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 01.01.2012р. між позивачем (за договором - споживач) та відповідачем (за договором - субспоживач) було укладено договір про відшкодування вартості теплової енергії, 03.01.2006р. між позивачем (за договором - постачальник) та відповідачем (за договором - споживач) було укладено договір № 16 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізації та 01.01.2013р. між позивачем (за договором - сторона 1) та відповідачем (за договором - сторона 2) було укладено договір № 14 про відшкодування вартості водопостачання та водовідведення.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження надання послуг за спірними договорами з огляду на наступне.

Стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» дає визначення поняття «первинний документ» - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 9 Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.13 положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, що керівник підприємства, установи забезпечує фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій, що були проведені, у первинних документах та виконання всіма підрозділами, службами і працівниками правомірних вимог головного бухгалтера щодо порядку оформлення та подання для обліку відомостей і документів. Керівником підприємства, установи затверджується перелік осіб, які мають право давати дозвіл (підписувати первинні документи) на здійснення господарської операції, пов'язаної з відпуском (витрачанням) грошових коштів і документів, товарно-матеріальних цінностей, нематеріальних активів та іншого майна. Кількість осіб, які мають право підписувати документи на здійснення операцій з видачею особливо дефіцитних товарів і цінностей, бланків суворої звітності, повинно бути обмежено.

Матеріали справи не містять доказів надання (надсилання) позивачем відповідачу рахунків на оплату спожитих послуг та актів приймання-передачі послуг за спірними договорами протягом заявлених позивачем періодів, складених у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що вказує на відсутність належних підстав для сплати відповідачем грошових коштів у сумі 14 166,50 грн.

Крім того, у відповідь на претензії позивача, відповідач у листах вих. № 691 та № 692 від 15.09.2014р. зазначав про відсутність у відповідача рахунків на оплату та актів приймання-передачі послуг, а також зазначав, що до претензій не додано таких актів виконаних робіт та рахунків на оплату, а крім того й доказів надання таких документів відповідачу. До того ж, відповідач повідомляв про відсутність заборгованості перед позивачем згідно з даними фінансового обліку Дніпровської КЕЧ за спірними договорами.

Надані позивачем копії рахунків та акт звірки від 01.09.2013р. не є доказом того, що позивачем були надані послуги відповідачу за спірними договорами, заборгованість по оплаті яких заявлена позивачем до стягнення, оскільки не відповідають документам, що підтверджують здійснення господарської операції. Інших доказів, які б підтверджували надання послуг за спірними договорами на суму 14 166,50 грн. позивачем суду не надано.

Таким чином, оскільки нормами чинного законодавства встановлено, що зобов'язання по оплаті послуг виникає за умови фактичного надання послуг, а позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження виконання послуг на суму 14 166,50 грн. за спірними договорами суду не надано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 14 166,50 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З огляду на все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиті послуги у сумі 14 166,50 грн. за недоведеністю.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 09.02.2015р.

Суддя А.І. Привалов