КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2016 р. Справа№ 910/26128/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача: Рижий А.А. - представник;

Від відповідача: не з'явилися;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Столичний Млин"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2015

у справ №910/26128/15 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю „МАІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Столичний Млин"

про стягнення 1 214 717,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю „МАІС" (надалі - позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Столичний Млин" (надалі - відповідач) про стягнення 1 214 717,63 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/26128/15 від 26.11.2015 позов задоволено повністю, присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний Млин" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „МАІС" 1 120 000 грн. - основного боргу, 39 168,14 грн.- пені, 6 381,22 грн.- 3% річних та 17 483,24 грн.- витрат по сплаті судового збору та повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю „МАІС" з Державного бюджету України судовий збір у сумі 737 ,51 грн., перерахований згідно з платіжним дорученням № 714 від 30.09.2015.

Не погоджуючись із винесеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю „Столичний Млин" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 у справі №910/26128/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити частково.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Столичний Млин" у справі № 910/26128/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді: Отрюха Б.В., суддів: Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.,

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Столичний Млин" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 04.02.2016.

01.02.2016 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просив апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 змінити в частині розміру пені та штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, який колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 04.02.2016 представник позивача надав свої пояснення по справі та підтримав вимоги викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

04.02.2016 представники відповідача у вказане судове засідання не з'явилися.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 лютого 2013 року № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвали Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 № 910/26128/15 були надіслані учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідачів.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) 31.07.2015 було укладено Договір № 104/п, згідно з п.п. 1.1., 1.2. якого продавець зобов'язався поставити, а покупець прийняти і оплатити зерно пшениці 2, 3 класу, жита прод. (далі - товар), одиниці виміру - тонна (п.1.3 договору).

Пунктом 1.5 договору встановлено, що орієнтовна вартість всієї партії зерна становить 5 180 000,00 грн., в тому числі ПДВ.

За умовами п.3.4 договору встановлено, що термін та порядок оплати протягом 5 банківських днів по факту поставки зерна відповідачу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем за видатковими накладними № 38 від 31.07.2015 на суму 587 250,00 грн., № 39 від 01.08.2015 на суму 1 103 577,60 грн. та № 40 від 02.08.2015 на суму 338 300,00 грн., поставлено відповідачу товар на загальну суму 2 029 127,26 грн.

07.08.2015 сплив кінцевий строк оплати відповідачем за поставлений позивачем товар у сумі 2 029 127,26 грн.

Проте в порушення взятих на себе зобов'язань за спірним договором відповідач не оплатив вартість отриманого товару в сумі 1 120 000,00 грн., лише частково сплативши 909 127,60 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками банку з рахунку позивача.

21.09.2015 позивач направляв відповідачу цінним листом вимогу про сплату боргу. Проте, відповідач вказану вимогу залишив без відповіді та задоволення.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України(ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На час розгляду спору у суді першої інстанції та на момент перегляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач не заперечує факт отримання товару за представленими накладними та не надано доказів оплати переданого товару, а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 1 120 000,00 грн. є обґрунтованою, документально підтвердженою, а тому підлягає задоволенню.

Проте при розгляді справи та оцінці всіх наданих доказів судом першої інстанції не взято до уваги, що в додатковій угоді від 31.07.2015 № 1 до договору купівлі-продажу № 104/ від 31.07.2015 протокол погодження цін, а саме пунктом 4 передбачено, що оплата відбувається на протязі 10-ти банківських днів з моменту поставки.

Відповідно до ч. 1) п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з статтею 650 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 1.6. договору передбачено, що остаточна ціна, кількість та терміни поставки на кожну партію визначатимуться додатковою угодою сторін, яка є невід'ємною частиною договору.

Будучи окремим документом, вона є частиною основного договору, доповнюючи його, складена у письмовому вигляді, підписана сторонами і є невід'ємною частиною договору з моменту набрання ним чинності.

Дія додаткової угоди № 1 поширюється тільки на відносини сторін, визначені договором. Вона не встановлює права та обов'язки третіх осіб та не виходить за межі предмету договору.

Враховуючи викладене, оплата за товар повинна бути здійснена відповідно до умов визначених п. 4 додаткової угоди № 1, тобто, протягом 10-ти банківських днів з моменту поставки.

Відповідно до підпункту 14.1.133 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України операційний (банківський) день - частина робочого дня, протягом якої приймаються документи на переказ та на їх відкликання і, за наявності технічної можливості, здійснюється їх обробка, передача та виконання.

Таким чином, з урахуванням саме банківських днів та терміну оплати за зерно визначеного пунктом 4, припадав на 14.08.2015.

Натомість, позивачем та судом першої інстанції кінцевий термін розрахунків було визначено беручи до уваги лише положення п. 3.4. договору, ігноруючи положення п. 4 Додаткової угоди № 1 до нього.

Невірне визначення дати оплати за товар призвело, в свою чергу, до завищених розрахунків штрафних санкцій за прострочення оплати, що в свою чергу призвело до порушення судом норм матеріального права згідно статті 104 ГПК Укрїни.

Так у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача 39 168,14 грн. - пені та 6 381,22 грн. - 3% річних, які розраховані з урахування здійснення відповідачем часткових оплат.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що у випадку порушення умов оплати, визначених п.3.4. договору, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожний банківський день прострочення від вартості неоплаченої партії зерна.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно з ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання ( ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України).

Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 3 Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. № 543/96, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Проте під час перерахунку згідно з умовами статті 55 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 39 168,14 грн., таким чином провівши власний розрахунок, і перевіривши розрахунок наданий позивачем, колегія суддів прийшла до висновку що в цій частині рішення підлягає зміні та стягненню з відповідача на користь позивача пені в розмірі 37 297,21 грн.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання.

Проте також помилкового висновку дійшов суд першої інстанції під час задоволення позовних вимоги позивача в частині стягнення 3% річних у сумі 6381,22 грн., таким чином провівши власний розрахунок та перевіривши розрахунок наданий позивачем, колегія суддів прийшла до висновку що в цій частині рішення підлягає зміні та стягненню з відповідача на користь позивача пеня в розмірі 5 270,96 грн.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Беручи до уваги викладені обставини, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Столичний Млин".

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що апелянтом надано належні та допустимі докази на підтвердження своєї правої позиції, а також наведено переконливі аргументи у відповідності з нормами чинного законодавства, які дають підстави для задоволення вимог апелянта.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи та заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку про скасування рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 в частині стягнення пені та 3% річних та задоволенню апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Столичний Млин".

Судові витрати за подання позову та апеляційної скарги розподіляються відповідно до ст. 49 ГПК України та покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Столичний Млин" задовольнити.

2.Рішення господарського суду Черкаської області від 26.11.2015 у справі № 910/26128/15 змінити в частині стягнення 3% річних та пені.

3.В частині стягнення 3% річних і пені постановити нове рішення.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Столичний Млин" (04080, м. Київ, вул. Межигірська, 83; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „МАІС" (08444, Київська обл., Переяслав-Хмельницький район, с. Дениси, вул. Леніна, 51-Б; адреса для листування: 02140, м. Київ, вул. Л. Руденко, 7, кв. 254; ) 37 297,21 грн. - пені, 5 270,96 грн. - 3% річних. Видати наказ.

5.В частині стягнення 1 871,00 грн.- пені та 1 110,00 грн.- 3% річних відмовити.

6. В іншій частині рішення залишити без змін.

7.Видачу виконавчих документів доручити Господарському суду міста Києва.

8.Матеріали справи № 910/26128/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська