КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2016 р. Справа№ 910/17358/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Альонкіна А.І. (довіреність б/н від 02.06.2015 р.), ОСОБА_3 (директор згідно наказу №1 від 12.07.2012 р.)

від відповідача - Сиволобов М.Ф. (довіреність №Д-01/16 від 04.01.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ікс-Енерджи»

на рішення господарського суду міста Києва від 07.09.2015 р.

у справі №910/17358/15 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ікс-Енерджи»

до Публічного акціонерного товариства «Київгаз»

про визнання договору недійсним в частині, визнання договору виконаним в частині

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ікс-Енерджи» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Київгаз» про визнання договору поставки продукції №410 від 14.05.2014 р. недійсним в частині Специфікації (додаток №1 до договору), визнання договору поставки продукції №410 від 14.05.2014 р. виконаним в частині поставки продукції на загальну суму 337361,35 грн. на підставі рахунку на оплату №25 від 13.05.2014 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.09.2015 р. у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, не вивчені надані докази, дана неналежна оцінка обставинам справи, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Представники позивача в судовому засіданні повністю підтримали доводи апеляційної скарги, просили скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

05.02.2016 р. представником позивача подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Вказане клопотання, за твердженням позивача, обґрунтовано тим, що оспорювану специфікацію не було укладено взагалі, а підпис який на ній стоїть не належить директору ТОВ «Ікс-Енерджи» ОСОБА_3

Відповідно до приписів ст. 41 ГПК України, призначення судової експертизи є правом господарського суду, яке він використовує для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні спору і потребують спеціальних знань.

Колегія суддів, вислухавши думку представника відповідача, не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання.

У судовому засіданні було надано для огляду оригінал договору №410 поставки продукції від 14.05.2014 р. та специфікації від 14.05.2014 р. (копія знаходиться в матеріалах справи, а.с. 98-103). Вказані документи підписані та скріплені печаткою товариства.

Згідно ст. 36 ГПК України, письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Слід зазначити, що твердження позивача стосовно того, що у нього є сумніви щодо справжності підпису від імені директора ТОВ «Ікс-Енерджи» в документах, спростовуються нормами цивільного законодавства, зокрема, щодо порядку укладення договорів та інших правочинів.

У відповідності до ст. 207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою.

Відбиток печатки ставиться на документах для посвідчення їхньої дійсності. В свою чергу, відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств або інших осіб призначених керівниками.

Згідно ст. 358 КК України, підроблення посвідчення або іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов'язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою або збут такого документа, а також виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, інших офіційних печаток, штампів чи бланків з тією самою метою або їх збут, є кримінальним злочином.

Зважаючи на те, що лише підпис особи, уповноваженої на підписання правочину від імені юридичної особи, може бути скріплений печаткою підприємства, відповідач, ставлячи під сумнів підпис вчинений від імені директора ТОВ «Ікс-Енерджи», не звертає уваги на той факт, що його підпис скріплений печаткою підприємства.

Колегією суддів враховано, що товариством не надано доказів втрати вказаної печатки, її підробки або незаконного використання печатки третіми особами поза волею товариства, не надано і доказів звернення до правоохоронних органів з приводу підробки документів.

Враховуючи, що позивач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на документах товариства та відсутності доказів втрати печатки, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для призначення почеркознавчої експертизи.

Також позивачем було подано клопотання про призначення судової експертизи продукції, а саме світильників, на відповідність їх умовам договору на специфікації.

Колегія суддів, вислухавши думку представників сторін, не знаходить підстав для задоволення вказаного клопотання у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, адже встановлення відповідності таких світильників умовам договору та специфікації не є предметом спору у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

14.05.2014 р. між ПАТ «Київгаз», як покупцем та ТОВ «Ікс-Енерджі», як постачальником, укладено договір поставки продукції № 410.

Пунктом 1.1 договору поставки № 410 від 14.05.2014 р. визначено, що постачальник зобов'язався постачати та передавати у власність покупця електротехнічну продукцію, належної якості разом із товаросупровідною документацією, а покупець зобов'язався приймати продукцію у власність та своєчасно здійснювати оплату в строки та в порядку, що передбачені умовами договору.

Пунктом 1.2 договору поставки № 410 від 14.05.2014 р. встановлено, що асортимент, кількість та вартість продукції, що постачається, формуються на підставі замовлень покупця, згідно з погодженими сторонами специфікаціями (додатками до договору, що становлять його невід'ємну частину).

Згідно п. 2.2 договору поставки № 410 від 14.05.2014 р., ціна продукції, що постачається, зазначається в специфікаціях до договору та відображається в рахунках - фактурах і видаткових накладних.

Умовами п. 2.4 договору поставки № 410 від 14.05.2014 р. сторонами узгоджено, що постачальник постачає та відображає в товаросупровідній документації, а покупець оплачує продукцію лише за цінами, зазначеними у погодженій сторонами специфікації.

Відповідно до п. 3.2 договору поставки № 410 від 14.05.2014 р., строк поставки продукції здійснюється на адресу покупця протягом 30 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати згідно п. 4.1 договору, якщо інший строк (термін) та адреса поставки не зазначені у специфікації до даного договору.

Пунктом 4.1 договору поставки № 410 від 14.05.2014 р. передбачено, що покупець здійснює оплату замовленої партії продукції на умовах 50% передоплати протягом 3 банківських днів з моменту отримання рахунку - фактури від постачальника, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 12.1 договору поставки № 410 від 14.05.2014 р. визначено, що договір набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 31.12.2014 р. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору жодна зі сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію договору, він автоматично продовжується на наступний календарний рік.

До договору поставки № 410 від 14.05.2014 р. сторонами було оформлено додаток № 1, а саме Специфікацію від 14.05.2014 р. на загальну суму 337361,35 грн.

Специфікація від 14.05.2014 р. містить найменування та ціну товарів, зокрема:

- світлодіодний світильник 300мм, 17W Cora у кількості 16 шт. вартістю 67658,72 грн.;

- світлодіодний світильник 900мм, 17W Cora у кількості 4 шт. вартістю 24088,60 грн.;

- світлодіодний світильник 1200мм, 68W Cora у кількості 24 шт. вартістю 224050,56 грн.;

- крепеж монтажний у кількості 90 шт. вартістю 7313,40 грн.;

- кабель для підключення живлення Cora у кількості 5 шт. вартістю 1398,00 грн.;

- з'єднувальний кабель у кількості 45 шт. вартістю 12585,15 грн.;

- ввод живлення у кількості 4 шт. вартістю 266,92 грн.

Як вбачається з Специфікації від 14.05.2014 р., від продавця - ТОВ «Ікс-Енерджі» вчинено підпис (з зазначенням особи, яка його вчинила - ОСОБА_5.), який посвідчено печаткою ТОВ «Ікс-Енерджі». Зі сторони покупця - ПАТ «Київгаз» наведену Специфікацію підписано першим заступником голови правління та посвідчено печаткою ПАТ «Київгаз».

Позивач стверджує, що не підписував Специфікації від 14.05.2014 р., а особа, яка зазначена в наведеній Специфікації як директор, а саме: ОСОБА_5, - ніколи не працював у позивача на посаді директора, позивач не уповноважував наведену особу на підписання від його імені Специфікації № 1 до договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014 р.

На підтвердження того, що ОСОБА_5 не перебував з позивачем у трудових відносинах, останнім надано:

- наказ по особовому складу № 2 - штат від 11.02.2014 р., згідно якого затверджено штатний розклад з 8 штатними одиницями;

- наказ № 1 від 12.07.2012 р. про те, що ОСОБА_3 приступив до виконання обов'язків директора ТОВ «Ікс-Енерджі»;

- наказ № 5 від 03.12.2015 р. про прийняття на роботу осіб згідно переліку, в якому співробітник ОСОБА_5 відсутній;

- наказ по особовому складу № 28 від 05.08.2013 р. про призначення бухгалтера Савкової І.М.

Позивачем до матеріалів справи було надано рахунок на оплату № 25 від 13.05.2014 р. на суму 337361,35 грн., згідно якого постачальником (ТОВ «Ікс-Енерджі») виставлено покупцю (ПАТ «Київгаз») до оплати загалом 337361,35 грн. за товари: світлодіодний світильник 300мм, 17W Cora у кількості 16 шт., світлодіодний світильник 900мм, 50W Cora у кількості 4 шт., світлодіодний світильник 1200мм, 68W Cora у кількості 24 шт., крепеж монтажний у кількості 90 шт., кабель для підключення живлення Cora у кількості 5 шт., з'єднувальний кабель у кількості 45 шт., ввод живлення у кількості 4 шт.

Відповідно до платіжного доручення № 105094527 від 16.05.2014 р. на суму 168680,68 грн., відповідачем було перераховано на користь позивача 168680,68 грн. з призначенням платежу: «оплата 50% за світильники зг.рах. № 25 від 13.05.2014 р., договору № 410 від 14.05.2014 р.».

Згідно платіжного доручення № 105096747 від 25.07.2014 р. на суму 168680,67 грн. відповідачем було перераховано на користь позивача 168680,67 грн. з призначенням платежу: «оплата 50% за світильники зг.рах. № 25 від 13.05.2014 р., договору № 410 від 14.05.2014 р.».

Відповідно до видаткової накладної № 31 від 01.07.2014 р., ТОВ «Ікс-Енерджі» було поставлено, а ПАТ «Київгаз» в особі представника за довіреністю № 1072 від 24.06.2014 р., прийнято товар на загальну суму 337361,35 грн., а саме: світлодіодний світильник 300мм, 17W Cora у кількості 16 шт., світлодіодний світильник 900мм, 50W Cora у кількості 4 шт., світлодіодний світильник 1200мм, 68W Cora у кількості 24 шт., крепеж монтажний у кількості 90 шт., кабель для підключення живлення Cora у кількості 5 шт., з'єднувальний кабель у кількості 45 шт., ввод живлення у кількості 4 шт. Підставою отримання товару за видатковою накладною зазначений рахунок - фактура № 25 від 13.05.2014 р.

Також, позивачем, за результатами здійснення господарської операції з поставки товару, було сформовано податкові накладні № 16052014 та № 10172014, в яких підставою їх виписки є вказаний договір поставки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Приписами ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною 1 ст. 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною 3 ст. 92 ЦК України визначено, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно та розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 97 ЦК України визначено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У письмових поясненнях від 27.07.2015 р., відповідач зазначив, що у тексті договору поставки № 410 від 14.05.2014 р. постачальником було визначено ТОВ «Ікс-Енерджі», а уповноваженою особою на підписання договору - керівника, ОСОБА_3, однак у Специфікації від 14.05.2014 р. допущено описку та підписантом специфікації замість ОСОБА_3 зазначено ОСОБА_5 (ототожнюється з ОСОБА_5 - керівником ТОВ «Компанія «Електролюкс»), у зв'язку з використанням електронної версії текстів договорів ТОВ «Компанія «Електролюкс».

З огляду на те, що сторонами не надано доказів на підтвердження повноважень у ОСОБА_5 на підписання від імені ТОВ «Ікс-Енерджі» Специфікації від 14.05.2014 р. та , водночас, з огляду на те, що вказаний підпис засвідчено печаткою ТОВ «Ікс-Енерджі», що свідчить про наступне схвалення вказаного правочину (частини договору поставки № 410 від 14.05.2014 р.) позивачем та враховуючи, що перелік товарів та його вартість, які вказані у Специфікації від 14.05.2014 р., повністю відповідають переліку та вартості, які зазначені у рахунку на оплату № 25, який був виставлений позивачем відповідачу 13.05.2014 р., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору поставки № 410 від 14.05.2014 р. в частині Специфікації від 14.05.2014 р. недійсним з підстав, вказаних позивачем.

Слід зазначити, що позивачем в особі керівника ОСОБА_3 було погоджено як укладання договору поставки № 410 від 14.05.2014 р., так і відповідну специфікацію, про що свідчать, зокрема, оформлені позивачем податкові накладні, а також вчинено дії на виконання і прийняття оплати від відповідача саме укладеного між сторонами договору поставки № 410 від 14.05.2014 р., що підтверджується наявними у справі доказами, а саме: видатковою накладною № 31 від 01.07.2014 р., платіжними дорученнями про оплату № 105096747 від 25.07.2014 р. та № 105094527 від 16.05.2014 р., а також сформованими позивачем податковими накладними № 16052014 та № 10172014.

Доказів на підтвердження факту втрати печатки юридичної особи чи її незаконного заволодіння іншими особами суду не надано.

Доводи позивача про те, що у виставленому рахунку на оплату № 25 від 13.05.2014 р. зазначено вид товару «світлодіодний світильник 900мм, 50W Cora у кількості 4 шт.», а у специфікації від 14.05.2014 р. щодо такого ж виду товару зазначено «світлодіодний світильник 900мм, 17W Cora у кількості 4 шт.», а тому, на його думку, між сторонами виникли правовідносини саме на підставі рахунку на оплату № 25 від 13.05.2014 р. - оцінюються колегією суддів критично, оскільки наявні матеріали справи підтверджують вчинення сторонами дій саме на виконання договору постави № 410 від 14.05.2014 р. та оспорюваної специфікації, а також з огляду на письмові пояснення відповідача, згідно яких у специфікації від 14.05.2014 допущено описку щодо зазначення потужності світлодіодного світильника 900мм, потужність якого згідно наведених характеристик існує тільки у вигляді 50 W.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для визнання недійсним договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014 р. в частині специфікації (додаток № 1 до договору) згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України - у суду відсутні, оскільки правочин в цій частині спрямований на реальне настання правових наслідків, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів сторін спору, волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України.

Щодо вимоги позивача про визнання договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014 р. виконаним в частині поставки продукції на загальну суму 337361,35 грн. на підставі рахунку на оплату № 25 від 13.05.2014 р., колегія суддів зазначає наступне.

При вирішенні спору у справі господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Статтею 20 ГК України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 ГПК України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Верховний Суд України у аналізі практики застосування судами ст. 16 ЦК України вказав наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів погоджується з правовою позицією суду першої інстанції в частині можливості врахування у спірних правовідносинах сталої практики ЄСПЛ у справах «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) та «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02).

З урахуванням наведеного вище, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, проте позивачем не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту шляхом заявлення вимоги про визнання договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014 р. виконаним в частині поставки продукції на загальну суму 337361,35 грн. на підставі рахунку на оплату № 25 від 13.05.2014 р. зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо листа Головного управління національної поліції у м. Києві Дарницького управління поліції №4д/400 від 01.02.2016 р., який долучено позивачем до матеріалів справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно приписів ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вказаному листі повідомляється про те, що в СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню №0006039 від 14.07.2015 р., за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, за фактом того, що в невстановлений досудовим слідством час, невстановлена особа, знаходячись в приміщенні господарського суду міста Києва, використала специфікацію до договору поставки продукції №410 від 14.05.2015 р., яка викликає сумніви її дійсності. На даний час по кримінальному провадженню проводяться усі необхідні слідчі дії для повного, об'єктивного досудового розслідування даного кримінального провадження. Досудове розслідування триває.

Слід зазначити, що в матеріалах справи міститься лист того ж органу та аналогічного змісту, поданий позивачем в процесі розгляду даної справи в суді першої інстанції. Проте, даний лист не є належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки не містить інформації, яка впливає на розгляд справи на даний час.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, не вивчені надані докази, дана неналежна оцінка обставинам справи, що призвело до прийняття неправильного рішення, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 07.09.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ікс-Енерджи» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 07.09.2015 р. у справі №910/17358/15 залишити без змін.

Справу №910/17358/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун