РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016Справа №910/30145/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Енерго-Інвест"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Армакіпсервіс"
простягнення 36 936,00 грн.
Суддя Ярмак О.М.

За участю представників:

від позивачаЛитвиненко М.В. (за довіреністю від 19.10.2015)
від відповідачаВласюк В.П. (за довіреністю від 26.10.2015), Амірова Т.С. (за довіреністю від 21.10.2015)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго-Інвест" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Армакіпсервіс" про стягнення грошових коштів у сумі 36 936,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2015 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/30145/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 12.01.2015.

12.02.2015 в судовому засіданні оголошено перерву до 26.01.2015.

22.01.2016 відповідачем подано додаткові документи в матеріали справи.

В судове засідання 26.01.2016 з'явилися уповноважені представники сторін.

Насамперед, в ході засідання судом розглянуто клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у зв'язку з наявністю на розгляді Київського апеляційного господарського суду справи № 910/24249/15 між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Дослідивши зміст указаного рішення суду від 28.10.2015 та підстави позовних вимог у справі № 910/30145/15 суд встановив, що, обґрунтування даного позову доповнені додатковими обставинами, які не мали місця при розгляді справи № 910/30145/15. Отже, оскільки підстави позовних вимог у справах № 910/24249/15 та 910/30145/15 різняться між собою, у суду відсутні правові підстави для застосування п. 2 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, тому у задоволенні згаданого клопотання суд відмовляє.

Надалі в ході судового засідання судом заслухано остаточні позиції сторін спору, за якими позивач наполягав на його задоволенні, а відповідач заперечував проти позовних вимог.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до платіжного доручення № 1589 від 19.06.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго-Інвест" перерахувало на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Армакіпсервіс" грошові кошти на суму 36 936,00 грн. з призначенням платежу: сплата за комплектуючі згідно рахунку-фактури № 1392 від 19.06.2015.

За твердженнями позивача, викладеними у позові, вказана оплата була здійснена Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерго-Інвест" за виставленим відповідачем рахунком-фактурою № 1392 від 19.06.2015 на оплату товару - датчиків ДЕМ-202-1-02-1 у кількості 12 штук на загальну вартість 36 936,00 грн., поставку яких позивач замовив за усним договором купівлі-продажу. Оскільки на неодноразові вимоги про поставку товару та повернення коштів відповідач не відреагував, товар не поставив, гроші не повернув, Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго-Інвест" звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 36 936,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор (стаття 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 Господарського кодексу України).

Статтею 181 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Згідно з ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Як встановлено судом з поданих доказів та не заперечується сторонами спору, позивач перерахував грошові кошти як оплату рахунку-фактури № 1392 від 19.06.2015 на розрахунковий рахунок № 2101 в Публічному акціонерному товаристві "Банк "Фінанси та Кредит", в той час як в рахунку-фактурі № 1392 від 19.06.2015 відповідачем зазначено інший розрахунковий рахунок № 5200 в Публічному акціонерному товаристві "Укрсиббанк".

Перерахування позивачем грошових коштів за товар на інший ніж визначений відповідачем рахунок свідчить про те, що позивач не вчинив належних дій на виконання саме рахунку-фактури № 1392 від 19.06.2015, виставленого відповідачем, що не дає підстав вести мову про укладення між сторонами договору у спрощений спосіб та виникнення у відповідача обов'язку поставити товар.

Станом на даний час перераховані позивачем грошові кошти залишаються на рахунку в неплатоспроможній банківській установі - Публічному акціонерному товаристві "Банк "Фінанси та Кредит", щодо якого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.12.2015 № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Слід також зазначити, що позивач був обізнаний про необхідність перерахування коштів саме на рахунок в Публічному акціонерному товаристві "Укрсиббанк", проте, свідомо здійснив оплату товару іншим чином.

Відповідно до пояснень відповідача та поданих ним доказів, ним вчиняються всі залежні від нього дії по поверненню помилково перерахованої суми Товариству з обмеженою відповідальністю "Енерго-Інвест" з рахунку в Публічному акціонерному товариству "Банк "Фінанси та Кредит", які поки що залишаються безрезультатними з незалежних від нього підстав.

Окрім того, на вимогу позивача про поставку товару № 1501/15 від 09.11.2015 р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Армакіпсервіс" надано відповідь № 08/15-13/1 від 13.11.2015.

Отже, оскільки відповідач фактично кошти за товар не отримав, то відповідно обов'язку з його поставки у відповідача не виникло, так само не виникло і обов'язку сплатити позивачу ці грошові кошти.

Факт наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин не доведений позивачем в порядку чинного законодавства, доказів порушення відповідачем права позивача суду не надано, тому суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 36 936,00 грн. на підставі ст.ст. 509, 525, 526, 530 ЦК України.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

При цьому, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Тут суд вважає за необхідне зазначити, що з огляду на встановлені судом обставини, обраний позивачем спосіб захисту права, порушеного на його думку відповідачем, не у повному обсязі відповідає вимогам ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України.

Натомість, позивач не позбавлений чинним законодавством можливості обрати вірний спосіб захисту порушеного права та звернутися до суду з вимогою про його відновлення.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оскільки судом встановлено, що позовні вимоги необґрунтовані, вони не підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.М. Ярмак

Повне рішення складено: 09.02.2016.