Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "15" лютого 2016 р. Справа № 906/1682/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Гансецького В.П.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов. від 12.01.16р.

від відповідача: ОСОБА_2, дов. від 28.12.15р. № 39

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Белогві" (м.Одеса)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня Компанія" (с.Наталівка Новоград-Волинського району Житомирської області)

про стягнення 3165985,19 грн.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 11.02.16р. до 15.02.16р.

Позивач звернувся з позовом про стягнення на свою користь з відповідача 3165985,19 грн., з яких 3117582,50 грн. боргу за надані послуги згідно договору перевезення № 39-1 від 08.05.14р., 42221,64 грн. 3% річних, 6181,05 грн. інфляційних нарахувань.

Заявою від 11.02.16р. представник позивача зменшив розмір позовних вимог, просив стягнути з відповідача 1105430,83 грн., з яких 1000000,00 грн. боргу за надані послуги згідно договору перевезення № 39-1 від 08.05.14р., 40463,25 грн. 3% річних та 64967,58 грн. інфляційних нарахувань.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві та з урахуванням заяви від 11.02.16р. про зменшення розміру позовних вимог (т.1 а.с.128,129).

Також представник позивача в судовому засіданні згідно клопотання від 15.02.16р. просила повернути позивачу зайво сплачений ним судовий збір у розмірі 30908,32 грн. (т.1 а.с.142,143).

Відповідно до ст.22 ГПК України, позивач вправі до початку розгляду господарським судом справи по суті змінити предмет або підставу позову, а також до прийняття рішення по справі відмовитись від позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до пп.3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.11р. № 18, передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством. Якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК.

Оскільки у зазначеній заяві від 11.02.16р., яку позивач назвав заявою про зменшення розміру позовних вимог, він фактично їх збільшив, господарський суд, оголошуючи 11.02.16р. перерву в судовому засіданні, зобов'язав позивача подати докази доплати судового збору в сумі 881,79 грн. за збільшені позовні вимоги.

Вимог суду позивач не виконав, доказів доплати судового збору не подав, тому господарський суд приймає до розгляду вказану заяву від 11.02.16р. в частині, що можливо без доплати судового збору, а саме - зменшених позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1000000,00 грн. основного боргу та 40463,25 грн. 3% річних.

В частині збільшення позовних вимог, а саме стягнення 64967,58 грн. інфляційних нарахувань, суд на підставі п.4 ч.1 ст.63 ГПК України залишає заяву без розгляду.

Представник відповідача у відзиві від 25.01.16р. на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись, зокрема, на те, що між сторонами не узгоджені розрахунки, не підписані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), у зв'язку з чим строк виконання зобов'язання відповідачем не настав, а тому позов позивача є передчасним (т.1 а.с.113-115). Також у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що відповідач визнає, що існує заборгованість за надані послуги перед позивачем у розмірі 1000000,00 грн., яка виникла у зв'язку з неоформленням належним чином документів, передбачених п.3.2 договору перевезення № 39-1 від 08.05.14р., які є підставою для розрахунків.

Крім того, після перерви в судовому засіданні та у письмових поясненнях від 15.02.16р. (т.1 а.с.133-135) представник відповідача, зазначив, що під час розгляду даної справи, позивач підписанням протоколу № 2 від 11.02.16р. фактично підтвердив, що ним безпідставно були завищенні обсяги по акту № 199 від 11.12.14р. на суму 117582,50 грн., у зв'язку з чим даний акт не був підписаний і розрахунки між сторонами не узгоджені. Представник вважає, що строк оплати згідно умов договору наступає 25.02.16р., а тому безпідставним є нарахування позивачем штрафних санкцій, оскільки строк оплати ще не настав.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Белогві" (позивач/виконавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агроресурс", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня Компанія" (відповідач/замовник) договору перевезення № 39-1 від 08.05.14р. (т.1 а.с.16-18,20-22), позивач у період з травня 2014 року по липень 2015 року надав послуги по перевезенню будівельних матеріалів вантажними автомобілями з екіпажем на загальну суму 32491840,82 грн., що підтверджується ОСОБА_1 надання послуг (т.1 а.с.25-36) та товарно-транспортними накладними за вказаний період (т.1 а.с.149-250, т.2-8).

Відповідно до пп.1.1 договору сторони погодили, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець бере на себе зобов'язання надати на свій власний ризик послуги по перевезенню будівельних матеріалів (надалі послуги) вантажними автомобілями з екіпажем згідно додатків до договору. Порядок подачі техніки визначається за погодженням сторін.

Згідно пп.1.2 договору, ціна договору складається з фактично наданих виконавцем послуг з розрахунку вартості перевезення будівельних матеріалів - 0,90 грн. за т/км з ПДВ.

02.07.14р. між сторонами укладено додаткову угоду до договору перевезення №39-1 від 08.05.14р., згідно якої внесено зміни у п.1.2 договору та викладено його у наступній редакції: "1.2. Ціна договору складається з фактично наданих виконавцем послуг з розрахунку вартості перевезення будівельних матеріалів - 0,95 грн. за т/км з ПДВ." (т.1 а.с.23).

01.09.14р. між сторонами укладено додаткову угоду до договору перевезення №39-1 від 08.05.14р., згідно якої внесено зміни у п.1.2 договору та викладено його у наступній редакції: "1.2. Ціна договору складається з фактично наданих виконавцем послуг з розрахунку вартості перевезення будівельних матеріалів - 1,05 грн. за т/км з ПДВ." (т.1 а.с.24).

Відповідно до пп.1.4 договору, замовник може забезпечити виконавця дизельним паливом для надання послуг за даним договором. Передача дизельного палива у розпорядження виконавця оформлюється видатковою накладною (видатковими накладними).

Відповідно до пп.2.1.9 пп.2.1 договору, виконавець зобов'язався, зокрема, належним чином оформляти та надавати замовнику товарно - транспортні накладні, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) та податкові накладні.

Згідно пп.3.1 договору, фактичний об'єм та загальна вартість наданих за договором послуг визначається на підставі підписаних сторонами актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), які направляються виконавцем замовнику щомісячно до 7 (сьомого) числа місяця, наступного за тим, в якому відбувалося надання послуг.

Відповідно до пп.3.1.2 договору, у випадку передачі замовником у розпорядження виконавця дизельного палива у порядку, визначеному п.1.4 договору, загальна вартість послуг зменшується на відповідну вартість дизельного палива, визначену у видатковій накладній (видаткових накладних). У цьому випадку сторони одночасно із підписанням акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) підписують угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно пп.3.2 договору, розрахунки за цим договором здійснюються у безготівковій формі у національній валюті України шляхом переказу коштів з розрахункового рахунку замовника на розрахунковий рахунок виконавця у 14 - денний термін з моменту узгодження сторонами розрахунків на підставі актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) та угод про зарахування зустрічних однорідних вимог за відповідний місяць.

Відповідно до пп.2.2.2 пп.2.2 договору, замовник зобов'язався проводити своєчасну оплату послуг виконавцю.

Відповідно до пп.7.1 та пп.7.2 договору, строк цього договору починає свій перебіг з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками сторін та закінчується 31 грудня 2014 року.

Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (пп.7.4 договору).

Згідно даних позивача, станом на день подання позову, з урахуванням переданого відповідачем дизельного палива, відповідач надав товарів та оплатив вартість наданих позивачем послуг лише на суму 29374258,32 грн. (т.1 а.с.5,37-56).

Також, позивач зазначив, що відповідач не надав йому товарно-транспортні накладні, що підтверджують здійснення перевезення за спірними актами № 199 від 11.12.14р. і за актом № 7 від 22.07.15р. та, що відповідач безпідставно відмовляється від підписання акту № 7 від 22.07.15р.

Крім того, позивач зазначив, що він неодноразово направляв відповідачу документи на підпис, а саме: акт надання послуг № 7 від 22.07.15р., № 199 від 11.12.14р. та акт звірки, але відповідач їх так і не підписав (т.1 а.с.6,145-148).

Письмову вимогу позивача від 16.10.15р. щодо сплати основного боргу у розмірі 3117582,50 грн. протягом трьох банківських днів з моменту отримання даного листа, відповідач залишив без відповіді та задоволення (т.1 а.с.59,60).

Відповідач, заперечуючи, проти позову, зокрема, зазначив, що при складанні акту надання послуг № 199 від 11.12.14р., позивач невірно зазначив загальну вартість робіт в сумі 2496908,53 грн. з ПДВ, оскільки перед підписанням даного акта відповідач на підставі первинних документів (товарно-транспортних накладних) встановив, що позивач завищив загальну вартість виконаних робіт на суму 117582,50 грн. (т.1 а.с.133-135).

Також відповідач зазначив, що про ці обставини він повідомляв позивача і просив внести коригування в даний акт, що копії товарно-транспортних накладних та акта неодноразово направлялись позивачу, але позивач без пояснень відмовився вносити коригування в даний акт та надавати відповідачу підписані документи.

В ході розгляду даної справи, 11.02.16р. між сторонами були підписані: протокол №2 погодження та коригування обсягів наданих послуг до договору перевезення № 39-1 від 08.05.14р. (т.1 а.с.136,137), акт звіряння взаємних розрахунків станом на 15.02.16р. (т.1 а.с.138,139), згідно яких - за результатами звірки обсягів наданих послуг за період з 08.05.2014р. по 31.12.2014р., вказаних у ОСОБА_1 наданих послуг та обсягів наданих послуг за даними первинних документів виявлено розбіжності, а саме вартість виконаних робіт (автопослуг) згідно акту № 199 від 11.12.14р. на 111983,33 т/км, що в грошовому еквіваленті становить 117582,50 грн.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем частково погашено борг за отримані послуги згідно договору перевезення № 39-1 від 08.05.14р. в сумі 2000000,00 грн. після подачі позову до суду, що підтверджується платіжними дорученнями: № 1070 від 22.12.15р., № 1176 від 30.12.15р. (т.1 а.с.119,120).

Таким чином, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань з урахуванням виявлених між сторонами розбіжностей на суму - 117582,50 грн. згідно акту надання послуг № 199 від 11.12.14р. (т.1 а.с.35), утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на день прийняття рішення у справі, становить 1000000,00 грн., що підтверджується розрахунком позивача (т.1 а.с.130), заявою позивача від 11.02.16р. (т.1 а.с.128,129), підписаним сторонами актом звіряння взаємних розрахунків станом на 15.02.16р. (т.1 а.с.138,139) та іншими матеріалами справи.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір перевезення регламентується главою 32 Господарського кодексу України та главами 64, 65 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.306 ГК України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Допоміжним видом діяльності, пов'язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція.

Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст.908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч.1 ст.909 ЦК України та згідно з ч.1 ст.307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч.5 ст.307 ГК України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Згідно ст.920 ЦК України, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У поданій позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача 42221,64 грн. 3% річних та 6181,05 грн. інфляційних нарахувань.

Як вже зазначалось, заявою від 11.02.16р. представник позивача просив стягнути з відповідача, зокрема, 40463,25 грн. 3% річних та 64967,58 грн. інфляційних нарахувань.

Перевіривши розрахунки позивача, суд зазначає наступне.

Виходячи з обґрунтовано заявленої до стягнення суми основного боргу, вірною сумою 3% річних є - 41120,41грн., але, враховуючи межі позовних вимог, суд розцінює заявлені позивачем до стягнення 40463,25 грн. 3% річних як такі, що не суперечать чинному законодавству.

Стосовно збільшених позовних вимог в частині стягнення 64967,58 грн. інфляційних нарахувань, то ці вимоги, як вже зазначалось, суд залишає без розгляду у зв'язку з неоплатою їх судовим збором та, враховуючи межі позовних вимог, розцінює первинно заявлену суму інфляційних (6181,05 грн.) як таку, що не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.ст.525 і 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач суму основного боргу визнав, доказів її сплати не подав.

Заперечення відповідача господарський суд відхиляє, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами. Зокрема, твердження відповідача про ненаправлення йому позивачем акта надання послуг № 199 від 11.12.14р. спростовується підписаним та скріпленим печатками обох сторін даним актом (т.1 а.с.35), а також копією завіреного поштою опису вкладення про направлення позивачем вказаного акта відповідачу (т.1 а.с.148).

Матеріалами справи також підтверджується факт направлення позивачем відповідачу акта надання послуг № 7 від 22.07.15р. (т.1 а.с.144-147).

Заперечення відповідача також спростовуються долученими до справи за наполяганням представника позивача копіями товарно-транспортних накладних за листопад 2014 року, які підписані обома сторонами та засвідчені відбитками їх печаток (т.1 а.с.149-250, тт.2-8).

Таким чином, господарський суд вважає, що позивачем надані достатні докази для висновку про те, що позивачем дотримані умови пп.2.1.9 та п.3 договору щодо документального оформлення господарських операцій між сторонами.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і укладеного договору та такими, що підлягають частковому задоволенню - з відповідача стягується на користь позивача 1000000,00 грн. боргу за надані послуги згідно договору перевезення № 39-1 від 08.05.14р., 40463,25 грн. 3% річних та 6181,05 грн. інфляційних нарахувань.

В частині стягнення 2000000,00 грн. основного боргу, сплаченого відповідачем після порушення провадження у справі, провадження у справі підлягає припиненню за відсутністю предмета спору (п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України).

В частині стягнення 117582,50 грн. основного боргу суд відмовляє у зв'язку з безпідставністю заявлених вимог.

Стосовно клопотання представника позивача від 15.02.16р. про повернення позивачу зайво сплаченого судового збору в сумі 30908,32 грн. у зв'язку із поданням заяви від 11.02.16р. про зменшення розміру позовних вимог, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, зменшення розміру позовних вимог позивачем фактично не відбулось, оскільки позивач помилково вважає, що сплата відповідачем 2000000,00 грн. основного боргу є підставою для зменшення позивачем розміру позовних вимог і, відповідно, повернення йому суми судового збору з цієї сплаченої відповідачем суми основного боргу.

Як вже вищезазначено, даний факт є підставою для припинення провадження у справі за відсутністю предмета спору на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України та, відповідно, підставою для відмови у задоволенні зазначеного клопотання про повернення позивачу сплаченого судового збору в сумі 30908,32 грн.

Сплата судового збору покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 80, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня Компанія", 11742, с.Наталівка Новоград-Волинського району Житомирської області, вул.Пушкіна 16-а, ідентифікаційний код 32215839:

- на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Белогві", 65058, м.Одеса, вул.Романа Кармена 21, ідентифікаційний код 30748070 - 1000000,00 грн. боргу за надані послуги згідно договору перевезення № 39-1 від 08.05.14р., 40463,25 грн. 3% річних, 6181,05 грн. інфляційних нарахувань та 45699,66 грн. судового збору.

3. Припинити провадження за відсутністю предмета спору в частині 2000000,00 грн. основного боргу, сплаченого відповідачем після порушення провадження у справі.

4. Відмовити в позові в частині стягнення 117582,50 грн. основного боргу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 16.02.16

Суддя Гансецький В.П.

Друк.: 3 прим.:

1 - у справу,

2,3 - сторонам (рек. з повід. про вруч.).