РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2016Справа №910/27800/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СПОРТ- КОНСАЛТИНГ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім Джим"

про стягнення 400 000,00 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Шумський В.Ю.- представник, довіреність №12 від 18.11.2015;

Від відповідача : не з'явився

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СПОРТ- КОНСАЛТИНГ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім Джим" про стягнення коштів у розмірі 400 000,00 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 6 000,00 грн..

Позивач в позовній заяві посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань з повернення наданої ТОВ "Спорт-Консалтинг" у відповідності умов Договору про надання фінансової допомоги на повторній основі від 23.12.2010 фінансової допомоги, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вищезазначеному розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2015 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/27800/15 та призначено до розгляду на 24.11.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2015 розгляд справи № 910/27800/15 та відкладено на 28.12.2015.

В судовому засіданні з 28.12.2015 по 29.12.2015 оголошувалась перерва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2015 за клопотанням представника позивача строк розгляду спору продовжено на п'ятнадцять днів та судове засідання відкладено на 12.01.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 розгляд справи відкладався на 19.01.2016.

У судові засідання 12.01.2016, 28.12.2015, 29.12.2015, 12.01.2016 та 19.01.2016 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у вказані судові засідання не з'явився.

Копії ухвал суду від 30.10.2015, 24.11.2015, 29.12.2015, 12.01.2016, які направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 03113, м. Київ, Пр. Перемоги, буд.74, яка співпадає з місцезнаходженням відповідача згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців стоовно відповідача на час проведення судових засідань повернулись на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою « вибули» та «не знаходиться» та адресату не вручені.

Доказів отримання відповідачем ухвали про відкладення розгляду справи від 12.01.2016 поштовим відділенням зв'язку на час розгляду справи 19.01.2016 р. до суду не повернуто.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 230, в якому зазначено, що станом на 19.01.2016 поштове відправлення надійшло до відділення поштового зв'язку «Київ 113» та адресату не вручене.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 24.11.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи № 46 від 11.11.2015.

Заява судом задоволена, документи долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 28.12.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника ТОВ "СПОРТ- КОНСАЛТИНГ"надійшла заява № 47 від 28.12.2015 про застосування позовної давності, в якій останній зазначає, що строк повернення фінансової допомоги згідно умов Договору про надання фінансової допомоги на повторній основі від 23.12.2010 встановлений 23 лютого 2011 р., отже початок перебігу прострочення визначається саме з цієї дати, а також строк позовної давності. При цьому заявник вважає, що строк позовної давності сплив 23 лютого 2014, зважаючи на дату звернення позивача до суду з даною позовною заявою, якою згідно відтиску поштового штемпеля на відповідному конверті є 21 жовтня 2015, та просить суд застосувати строк позовної давності у даній справі. Заява долучена судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 19.01.2016 р. представником позивача подано письмове пояснення б/н від 19.01.2016, які долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судового засідання 19.01.2016 суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 30.10.2015, 24.11.2015, 29.12.2015 та 12.01.2016 відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також той факт, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 19.01.2016 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, а також підтримав заву про застосування строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 23 грудня 2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спорт-Консалтинг» (позивач у справі, надавач за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дрім Джим" (відповідач у справі, одержувач за договором) укладено Договір про надання фінансової допомоги на поворотній основі (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, надавач надає одержувачу фінансову допомогу в розмірі 400 000,00 грн. на поворотній основі зі строком повернення до двох календарних місяців, а одержувач зобов'язується використати її за цільовим призначенням і повернути в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору перебіг строку починається з моменту зарахування на рахунок одержувача грошових коштів фінансової допомоги та закінчується 23 лютого 2011 року.

Згідно п. 2.1 Договору фінансова допомога надається одержувачу з метою розрахунків з постачальником та виплати заробітної плати.

Відповідно до п. 7.1. Договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання одержувачем своїх зобов'язань за цим Договором.

Як свідчать матеріали справи, вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором позики, який підпадає під правове регулювання норм § 1 глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За умовами п. 3.1 Договору фінансова допомога надається у безвідсотковому порядку (платіжним дорученням) шляхом перерахування суми коштів фінансової допомоги,визначеної в п.1.1. цього Договору, на рахунок одержувача, відкритий в банківській установі.

Із матеріалів справи вбачається та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що на виконання умов Договору позивачем було надано відповідачу грошові кошти в загальній сумі 400 000,00 грн. відповідно до платіжних доручень № 28 від 23.12.10 р. на суму 200 000,00 грн. та № 29 від 24.12.10 р. на суму 200 000,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Заперечень щодо факту та розміру надання безвідсоткової фінансової допомоги відповідачем суду не надано.

Доказів пред'явлення претензій щодо термінів перерахування поворотної фінансової допомоги у відповідності до умов Договору від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Товариством з додатковою відповідальністю "Спорт - Консалтинг" умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання з надання поворотної фінансової допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Дрім Джим", а відповідачем, у свою чергу, прийнята ця поворотна фінансова допомога без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем грошових коштів належним чином підтверджено матеріалами справи.

Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За умовами п. 3.2 Договору повернення фінансової допомоги можу відбуватися повністю або частково, але в межах строку, зазначеного в п. 1.2 даного Договору.

Датою повернення фінансової допомоги вважається день зарахування суми фінансової допомоги на поточний рахунок надавача (п.3.3 Договору).

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача із вимогою № 9 від 18.05.11 р. про повернення фінансової допомоги у розмірі 400 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією поштового реєстру цінних паперів від 20.06.11 р..

Проте всупереч досягнутим домовленостям вимоги позивача про повернення безвідсоткової фінансової допомоги Товариством з обмеженою відповідальністю "Дрім Джим" виконані не були.

При цьому суд зазначає, що позивач не скористався передбаченими умовами п.п. 4.1.1, 4.1.2 Договору правами щодо здійснення перевірки цільового використання наданої одержувачу фінансової допомоги та вимог надання документів, що підтверджують напрямки використання фінансової допомоги та фінансового стану одержувача.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не спростовано, свої зобов'язання щодо повернення позивачу - Товариству з додатковою відповідальністю "Спорт - Консалтинг» грошових коштів у сумі 400 000,00 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку позивач просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору про надання фінансової допомоги на повторній основі від 23.12.2010 або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором в сумі 400 000,00 грн., розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам, при цьому на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини.

Як встановлено судом за матеріалами справи, стороною подано заяву № 47 від 28.12.2015 про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення з відповідача 400 000,00 грн. фінансової допомоги.

Суд звертає увагу, що за приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 2.2. постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому за приписами ч. 1 ст. 21 ГПК України що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у ст. 1 Кодексу.

Позивачами є підприємства, установи, організації та громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або інтересу, який охороняється законом.

Окрім цього приписи чинного законодавства не містять застережень щодо задоволення заяв позивача про застосування наслідків спливу позовної давності, об'єктивних поважних причин пропуску строку позовної давності позивач суду не навів та не надав суду доказів їх наявності.

Судом за матеріалами справи встановлено факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором з повернення фінансової допомоги в строк, визначений умовами Договору як граничний - 23 лютого 2011 р., тобто, з урахуванням положень ст. 261 та ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, саме з 24.02.2011 р. починається перебіг строку позовної давності та спливає, відповідно, 24.02.2014 р.. Оскільки з даною позовною заявою позивач звернувся до суду 22.10.15 р. (як свідчить відтиск поштового штемпеля на конверті, в якому позовна заява направлена позивачем до суду), тобто за межами встановленого законодавством трирічного строку позовної давності, заява про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості в сумі 400 000,00 грн. поворотної фінансової допомоги підлягає задоволенню.

Постановою пленуму Вищого господарського суду України від 26.03.2012 р. № 6 "Про судове рішення" зазначено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, проте поданий позивачем після спливу строку позовної давності, суд доходить висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 08 лютого 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М.Селівон