РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2016Справа №910/26773/15

за позовом Приватного підприємства "Райдуга-2"

до Київської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Головне управління земельних ресурсів КМДА (Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА)

про зобов'язання вчинити дії

Головуючий суддя Полякова К.В.

Суддя Демидов О.В.

Суддя Ярмак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Архіпов С.О. (дов.№б/н від 03.09.2014), Стукаленко А.З. - директор

від відповідача: Самелюк К.О. (дов.№225-КМГ-4694 від 25.12.2015),

від третьої особи: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство "Райдуга-2" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Київської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління земельних ресурсів КМДА про: - визнання права постійного користування земельною ділянкою (кадастровий номер 63:397:011), яка розташована на території острову Венеціанський; - спонукання визнати за позивачем право власності на земельну ділянку, на якій розміщено заклад громадського харчування ПП "Радуга-2", кадастрова справа А-1403, кадастровий номер 63:397:0011 на території острову Венеціанський, та видати дозвільні документи, за якими стане можливим реєстрація права власності на нерухоме майно і отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно; встановлення терміну Головному управлінню земельних ресурсів КМДА на виготовлення всієї дозвільної документації.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, посилаючись на положення рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005, стверджує про відсутність у нього обов'язку оформлення права користування земельної ділянки, оскільки таке право до нього перейшло внаслідок набуття права власності на цілісний майновий комплекс кафе «Шашлична» та пивбару «Радуга-2», яке розташоване на спірній земельній ділянці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 порушено провадження у справі № 910/26773/15, залучено до участі у справі Головне управління земельних ресурсів КМДА в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та призначено справу до розгляду на 05.11.2015 року.

За наслідками розгляду справи 05.11.2015, враховуючи нез'явлення представника позивача до судового засідання, судом винесено ухвалу про відкладення розгляду справи на 24.11.2015 року.

Ухвалою суду від 24.11.2015 продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 22.12.2015 року.

У зв'язку із перебуванням судді Полякової К.В. на лікарняному розгляд справи 22.12.2015 не відбувся, про що складено довідку секретарем судового засідання.

Ухвалою суду від 28.12.2015 розгляд справи призначено на 04.01.2016 року.

04.01.2016 відповідною ухвалою суду призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів.

04.01.2016 повторним автоматичним розподілом справ визначено для розгляду справи № 910/26773/15 колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Полякова К.В., судді Демидов О.В., Ярмак О.М.

Відповідною ухвалою суду від 04.01.2016 справа №910/26773/15 прийнята вищезазначеною колегією суддів до свого провадження та призначена до розгляду на 01.02.2016 року.

У зв'язку із нез'явленням до суду третьої особи, розгляд справи 01.02.2016 відкладений на 04.02.2016, про що судом постановлено відповідну ухвалу.

Під час судового засідання 04.02.2016 судом з власної ініціативи, на підставі статті 81-1 Господарського процесуального кодексу здійснюється фіксація судового засідання, за допомогою звукозаписуючого засобу.

У судовому засіданні 04.02.2015 представник позивача надав пояснення по суті заявлених вимог, просив позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях.

У свою чергу, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Третя особа не направила свого представника для участі у судовому засіданні, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва до початку судового засідання 04.02.2016 Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської державної адміністрації подані до суду письмові пояснення, відповідно до яких третя особа просила у позові відмовити.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.11.1994 між Малим підприємством "Райдуга -2" (орендар) та Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва (орендодавець) укладено Договір оренди з викупом №36а, відповідно до умов якого орендар викуповує, а орендодавець продає комунальне майно - цілісний майновий комплекс - кафе «Шашлична» та пивбар (п. 3.1.).

Надалі, 21.12.1994 між Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва (продавець) та Малим підприємством "Райдуга -2" (покупець) укладено Договір купівлі-продажу комунального майна, відповідно до п.1.1. якого, продавець передає, а покупець купує комунальне майно - цілісний майновий комплекс - кафе «Шашлична» та пивбар, які знаходяться за адресою: Харківське шосе, 18 на правах оренди з викупом, відповідно до умов, що визначені в цьому договорі.

Згідно Акта передачі проданого майна від 21.12.1994 цілісний майновий комплекс - кафе «Шашлична» та пивбару передано позивачеві.

На підставі вищевказаних документів 05.05.1998 позивачем отримано свідоцтво про власність №76-цмк, на цілісний майновий комплекс, що розташований за адресою: м. Київ, парк культури та відпочинку "Гідропарк".

У подальшому, позивач звертався до відповідача з проханням надати земельну ділянку для експлуатації та обслуговування закладу громадського харчування з літнім майданчиком на території о. Гідропарк у Дніпровському районі.

У 2003 році на замовлення позивача ЗАТ "Виробничо-комерційна фірма "Стафед-2" виготовлено Проект відведення земельної ділянки Приватному підприємству «Райдуга-2» для експлуатації та обслуговування закладу громадського харчування на території парку культури та відпочинку "Гідропарк" у Дніпровському районі м. Києва.

Звертаючись із даним позовом до суду, Приватне підприємство «Радуга-2» (правонаступник Малого підприємства «Радуга-2») стверджує про автоматичне отримання ним права безстрокового (постійного) користування земельною ділянкою, на якій розташовано цілісний майновий комплекс - кафе «Шашлична» та пивбар - теперішній заклад громадського харчування «Радуга-2», оскільки він викупив вказаний майновий комплекс. Такого висновку позивач дійшов, посилаючись на рішення Конституційного суду України у справі №5-рп/2005 від 22.09.2005 року. З аналогічних підстав позивач також просить суд спонукати відповідача визнати за ПП «Радуга-2» права власності на земельну ділянку та видати дозвільні документи з метою отримання свідоцтва про право власності на майно. Однією із позовних вимог, ПП "Райдуга-2" просить встановити термін Головному управлінню земельних ресурсів КМДА (Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) на виготовлення дозвільної документації.

В основу заперечень відповідача проти задоволення позовних вимог покладено той факт, що позивач, як субєкт набуття права користування на земельну ділянку, не відповідає вимогам статті 92 Земельного кодексу України, якою визначено вичерпний перелік суб'єктів, які можуть користуватися земельними ділянками на праві постійного користування. До того ж, відповідно до положень статті 116 ЗК України, юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, а тому оскільки такого рішення відповідними органами прийнято не було - відсутні підстави визнавати право користування та право власності за позивачем.

У свою чергу, заперечення третьої особи проти задоволення позову, ґрунтуються на тому, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю та віднесена до земель водного фонду, а позивач у свою чергу не відноситься до суб'єктів, яких може бути наділено правом користування або правом власності на такі землі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01.01.2002, згідно з положеннями чинного до цієї дати Земельного кодексу України (ст.30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності.

Так, судом встановлено, що п. 4.3. договору оренди з викупом №36а від 02.11.1994 та п.4.4. договору купівлі продажу комунального майна від 21.12.1994, передбачено обов'язок ПП «Радуга-2» договору оренди на землю у строк до трьох місяців з моменту підписання дійсного договору в Управлінні земельних ресурсів м. Києва окремо на кафе «Шашлична» та пивбар.

З вищевикладеного слідує, що земельна ділянка, на якій знаходився придбаний позивачем цілісний майновий комплекс - кафе «Шашлична» та пивбар, на підставі обов'язкового оформлення ПП "Райдуга-2" договору оренди, мала бути передана останньому саме в оренду.

Статтею 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Право постійного користування земельними ділянками є специфічним речовим правом. Воно характеризується обмеженим суб'єктно-об'єктним складом: об'єктом права власності можуть бути лише земельні ділянки державної або комунальної власності; суб'єктами можуть бути лише юридичні особи, визначені ч. 2 ст. 92 ЗК України, а саме

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування";

ґ) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності.

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов висновку, що нормами чинного законодавства України не передбачено можливість передачі земельної ділянки у постійне користування Приватному підприємству «Райдуга-2» через суб'єктну невідповідність даної юридичної особи вимогам закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача. Отже, якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я в установленому законом порядку.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на її території, зокрема, належить: а) розпорядження землями територіальної громади міста; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; л) вирішення земельних спорів; м) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону регулювання земельних відносин.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (частина 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування").

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

У силу ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування; інших випадках, встановлених законом.

Із рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005, яким здійснювався перегляд відповідності Конституції України положень пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України слідує, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте власником нерухомого майна в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Отже, право користування земельною ділянкою виникає на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування та посвідчується відповідним свідоцтвом про право власності на нерухоме майно.

Як вбачається із матеріалів справи, Київська міська рада не приймала рішення про передачу земельної ділянки позивачу для постійного користування або у власність.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем в судовому порядку як права постійного користування, так і права власності на спірну земельну ділянку.

Суд відзначає, що із наявних у матеріалах справи документів, а саме листа Голові Київської міської державної адміністрації №15/01 від 07.05.1997та №48/01 від 20.11.2002, листа В.О. начальника управління земельних ресурсів від 14.05.1998 та від 05.10.1998 вбачається, намагання позивача отримати дозвіл для оформлення саме права оренди на підставі договору, а не права користування або права власності.

Разом з тим, у межах розгляду даного господарського спору, судом встановлено та сторонами не спростовано, що Приватне підприємство «Райдуга-2» зверталось до суду із позовом про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки. Однак, рішенням у справі №35/332-36/117 від 03.06.2009 відмовлено у задоволення позову до Київської міської ради та Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з підстав того, що Київською міською радою рішення про укладення договору оренди спірної земельної ділянки не приймалось.

Щодо вимог позивача про спонукання визнати за ним право власності на земельну ділянку, на якій заклад громадського харчування ПП "Райдуга-2", кадастровий номер 63:397:0011 на території остову Венеціанський, та видати дозвільні документи, за якими стане можливим реєстрація права власності на нерухоме майно і отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, суд зауважує, що відповідно до п. 2.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" визначено, що за наслідками розгляду справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо оскарження (визнання незаконними) прийнятих ними актів з питань, пов'язаних з наданням земельних ділянок у власність чи в користування суб'єктам господарської діяльності (про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи в користування, у продажу земельної ділянки, у наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо) господарський суд залежно від характеру спору може зобов'язати названі органи виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства, зокрема розглянути в установленому для даного органу порядку питання, яке стосується предмета спору.

Водночас суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Одночасно суд відзначає, що вимога ПП «Райдуга-2» про встановлення терміну Головному управлінню земельних ресурсів КМДА (Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) на виготовлення дозвільної документації не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 21 ГПК України сторонами в судовому процесі є учасники спірного правовідношення. У зобов'язальних правовідносинах позивачем є особа, яка має право вимоги, а ввідповідачем - особа, яка повинна виконати зобов'язання.

Так, оскільки Головне управління земельних ресурсів КМДА (Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) не є відповідачем у даному господарському спорі, а його процесуальний статус визнеачений позивачем, як третя особа без самостійних вимог, тому у суду відсутні підстави для встановлення Головному управлінню земельних ресурсів КМДА (Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) терміну вчинення будь-яких дій, а вимога позивача є такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену у процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оскільки, судом встановлено безпідставність позовних вимог, тому позову задоволенню не підлягає.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32-33, 44, 49, 75 ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного підприємства "Райдуга-2" до Київської міської ради за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління земельних ресурсів КМДА про визнання права постійного користування земельною ділянкою, про спонукання визнати право власності на земельну ділянку та зобов'язання видати дозвільні документи, про встановлення терміну на виготовлення дозвільної документації - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 04.02.2016 року. Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 05.02.2016 року.

Головуючий суддя К.В. Полякова

Суддя О.В. Демидов

Суддя О.М. Ярмак