ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2016 р. Справа № 916/3237/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Ліпчанської Н.В., Ярош А.І.

При секретарі судового засідання: Молодові В.С.

Представники сторін в судове засідання не з'явились. Про час, дату та місце його проведення повідомлені належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія НІКО-ТАЙС

на рішення господарського суду Одеської області від 18.11.2015р.

по справі № 916/3237/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія НІКО-ТАЙС

до відповідачів: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю СОВАГРО

2) Селянського (фермерського) господарства РОЗІВСЬКЕ

про стягнення заборгованості

Відповідно до ст.ст.44, 811 ГПК України здійснювалась фіксація судового процесу

технічними засобами, в режимі відеоконференції.

Встановила:

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВАГРО», селянського (фермерського) господарства «РОЗІВСЬКЕ», в якому з урахуванням уточнень до позовної заяви просило солідарно стягнути з СФГ «РОЗІВСЬКЕ» та ТОВ «СОВАГРО» інфляційні втрати у сумі 5 000,00 грн. згідно договору поруки №03-02-2014-22 від 03 лютого 2014 року, угоди №44/02-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 25 січня 2013 року та договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року; стягнути з СФГ «РОЗІВСЬКЕ» інфляційні втрати у сумі 1 005,86 грн., штраф у сумі 1 526,22 грн., 3% річних у сумі 363,30 грн., пеню у сумі 3795,23 грн. згідно угоди №44/02-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 25 січня 2013 року та договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року; солідарно стягнути із СФГ «РОЗІВСЬКЕ» та ТОВ «СОВАГРО» витрати на правову допомогу у розмірі 700 гривень 00 копійок згідно договору №02-3/06-15 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 02 червня 2015 року; солідарно стягнути з ФГ «РОЗІВСЬКЕ» та ТОВ «СОВАГРО» витрати по сплаті судового збору.

Рішенням господарського суду Одеської області від 18.11.2015р. (суддя Петренко Н.Д.) позовну заяву задоволено частково. Стягнуто солідарно з ТОВ "СОВАГРО" та Селянського (фермерського) господарства "РОЗІВСЬКЕ" на користь ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" інфляційні витрати у сумі 5 000 грн., згідно договору поруки № 03-02-2014-22 від 03.02.2014р., угоди № 44/02-13 про заміну кредитора у зобовязанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) від 25.01.2013р. та договору № 01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12.03.2008р. Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства "РОЗІВСЬКЕ" на користь ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" інфляційних втрат у сумі 1 005,86 грн., штрафу у сумі 1 526,22 грн., 3% річних у сумі 363,30 грн., згідно угоди № 44/02-13 про заміну кредитора у зобовязанні (відступлення права вимоги в порядку ст..ст. 512-519 ЦК України) від 25.01.2013р. та договору № 01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12.03.2008р. Стягнуто з ТОВ "СОВАГРО" на користь ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" судові витрати з оплати послуг адвоката у сумі 350 грн. та судовий збір у сумі 781,40 грн. Стягнуто з селянського (фермерського) господарства "РОЗІВСЬКЕ" на користь ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" судові витрати з оплати послуг адвоката у сумі 350 грн. та судовий збір у сумі 452,49 грн. В решті позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, 3 % річних, та штрафу на підставі ст. ст. 526, 530, 554, 625 ЦК України.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення пені мотивовано правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 24.10.2015р. по справі № 6-2003цс15, в якій забороняється здійснювати подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія Ніко-Тайс звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, скаржник просить покласти на відповідачів витрати, повязані із сплатою судового збору за розгляд апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, пеня та штраф це різні штрафні санкції, а тому одночасне їх застосування не свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України. Крім того, на думку позивача приписи ст. 61 Конституції України стосуються лише фізичних осіб, а не юридичних та не застосовується до господарських відносин.

Більш детальніше доводи викладені у скарзі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.01.2016р. задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ніко-Тайс щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Представники сторін у судове засідання не зявились, не скористались наданим їм ст. 22 ГПК України правом та повноважних представників не направили.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки повноважних представників суду не відомі.

Апеляційною інстанцією також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обовязковою.

Відповідно до приписів п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду від 15.03.2010р. № 01-08/140 „Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судова колегія дійшла висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, повноту та об'єктивність дослідження обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 березня 2008 року між ТОВ „ТРИДЕНТА АГРО та СФГ «РОЗІВСЬКЕ» був укладений договір №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу. Відповідно до умов даного договору ним визначалися умови купівлі-продажу засобів захисту рослин.

Пунктом 5.3. договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року покупець з продавцем погодили, що оплата товару проводиться наступним чином:

- 20% від вартості товару (10 174,84 грн.) оплачується покупцем протягом трьох робочих днів з моменту підписання даного договору - тобто в строк до 17 березня 2008 року;

- 80% від вартості товару (40 699,40 грн.) оплачується покупцем в строк до 20 листопада 2008 року.

Пунктом 8.1. визначили, що за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно законодавства.

Пунктом 8.2. встановили, що за прострочення виконання зобовязання покупець зобовязаний сплатити на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.

Згідно п. 8.3. договору сторони, відповідно до ст. 259 ЦК України, домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобовязань за даним договором.

Крім того, сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань за даним договором, здійснюється без обмеження строку.

Згідно п. 8.4. договору, за несплату або несвоєчасну оплату товару Покупець повинен сплатити штраф у розмірі 15% від вартості неоплаченого товару.

В матеріалах справи наявне рішення господарського суду Луганської області від 12 березня 2009 року у справі № 19/13, яким задоволено позов ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» і стягнуто з СФГ „Розівське заборгованість за договором № 01-02-08 від 12 березня 2008 року у сумі 5874,24 грн., пеня 564,65 грн., 3% річних - 70,58 грн., інфляційні втрати 403,12 грн., штраф 4031,14 грн., витрати на послуги адвоката 1600,00 грн., державне мито у сумі 319,44 грн., витрати на ІТЗ судового процесу 118,00 грн.

Відповідно до листа вих. №14904/19 від 21.05.2013 року Управління ДВС ГУЮ у Луганській області, заборгованість згідно наказу господарського суду Луганської області по справі №19/13 від 28 березня 2009 року, в тому числі й згідно договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року, було повністю погашено 30 вересня 2009 року.

23 грудня 2010 року між ТОВ „ТРИДЕНТА АГРО та ФОП ОСОБА_1 було укладено угоду №186-ТА про заміну кредитора у зобовязанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України), відповідно до якої, первісний кредитор (ТОВ „ТРИДЕНТА АГРО) відступає новому кредитору (ФОП ОСОБА_1М.) право вимоги виконання фермерським господарством «РОЗІВСЬКЕ» зобовязання щодо сплати розміру заборгованості (дооцінки вартості товару), пені, штрафу, 3% річних, інфляційних витрат, набутих первісним кредитором на підставі договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року.

Відповідно до умов угоди №186-ТА про заміну кредитора у зобовязанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 23 грудня 2010 року, новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошової суми в нарахованому розмірі заборгованості (дооцінки вартості товару), пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, за період існування прострочення виконання боржником грошового зобовязання згідно договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року (пункт 1.2., 2.3. Угоди).

ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» вказує, що на виконання умов даної угоди (п. 4.1.), ТОВ „ТРИДЕНТА АГРО було передано ФОП ОСОБА_1 перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання ФГ «РОЗІВСЬКЕ» обумовленого зобов'язання та у відповідності до пункту 4.3. угоди, ТОВ „ТРИДЕНТА АГРО повідомленням про зміну кредитора у зобовязані, повідомило ФГ «РОЗІВСЬКЕ» про зазначені вище обставини.

Згідно ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Цивільним кодексом України у ст. 516 визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

25 січня 2013 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»» було укладено угоду №44/02-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України).

Розділом 1 даної угоди, встановлено, що первісний кредитор (ФОП ОСОБА_1М.) відступає новому кредитору (ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС») право вимоги виконання фермерським господарством «РОЗІВСЬКЕ» зобовязання щодо сплати розміру заборгованості (дооцінки вартості товару), пені, штрафу, 3% річних, інфляційних витрат, набутих первісним кредитором на підставі договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року та згідно угоди № виконанням ФГ «РОЗІВСЬКЕ» грошового зобовязання згідно договору купівлі-продажу.

Відповідно до умов угоди №44/02-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 25 січня 2013 року, новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошової суми у розмірі нахованої пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, за період існування прострочення виконання боржником грошового зобовязання згідно договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року (пункт 1.2., 2.3. угоди).

На виконання умов даної угоди (п. 4.1.), ФОП ОСОБА_1 було передано Позивачу перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання ФГ «РОЗІВСЬКЕ» обумовленого зобов'язання.

У відповідності до пункту 4.3. угоди, ФОП ОСОБА_1 повідомленням від про заміну кредитора у зобовязані, повідомило ФГ «РОЗІВСЬКЕ» про зазначені вище обставини.

ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося до господарського суду Київської області із позовною заявою про стягнення із ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та ФГ «РОЗІВСЬКЕ суми заборгованості (дооцінка вартості товару, курсова різниця) у розмірі 19 037,16 грн. на підставі угоди №44/02-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 25 січня 2013 року та договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року. Рішенням господарського суду Київської області від 07 липня 2014 року у справі №911/2041/14, позов ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» задоволено.

Рішенням господарського суду Луганської області по справі №19/13 від 12 березня 2009 року та рішенням господарського суду Київської області від 07 липня 2014 року у справі №911/2041/14 встановлено, що вартість отриманого товару у сумі 50 874,24 грн. була сплачена наступним чином:

банківська виписка від 21.04.2008 року на суму 8 000,00 грн.;

банківська виписка від 07.11.2008 року на суму 6 000,00 грн.;

банківська виписка від 05.12.2008 року на суму 10 000,00 грн.;

банківська виписка від 26.01.2009 року на суму 21 000,00 грн.;

банківська виписка від 30.09.2009 року на суму 5 874,24 грн.

Окрім цього, рішенням господарського суду Київської області від 28 жовтня 2014 року у справі №911/3990/14, задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» про стягнення з ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та ФГ «РОЗІВСЬКЕ суми штрафу, розрахованого на суму 19037,16 грн., та суму пені за період із 16.12.2008 року по 11.09.2014 року на підставі угоди 14/02-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги) від 25 січня 2013 року та договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 008 року.

Рішенням господарського суду Київської області від 11 листопада 2014 року задоволено також позовні вимоги ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» про стягнення з ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та ФГ «РОЗІВСЬКЕ суми інфляційних втрат та 3% річних за період з 16.12.2008 року по 11.09.2014 року на підставі угоди №44/02-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги) від 25 січня 2013 року та Договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року.

Згідно ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Доказів скасування зазначених рішень апеляційній інстанції не надано.

Таким чином, факт неналежного виконання СФГ „РОЗІВСЬКЕ зобовязань за договором №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року є встановленим та не підлягає доведенню при розгляді даної справи.

Отже, сума заборгованості (дооцінка вартості вару, курсова різниця) у розмірі 19 037,16 грн. на підставі угоди №44/02-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 25 січня 2013 року та договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року, була погашена 23 березня 2015 року, що підтверджується відповідною банківською випискою.

3 лютого 2014 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за угодою №08/03-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 04 березня 2013 року, 03 лютого 2014 року між ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»» (кредитор) та ТОВ «СОВАГРО» (поручитель) було укладено договір поруки №03-02-2014-22, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку фермерським господарством «РОЗІВСЬКЕ» щодо виконання грошового зобовязання по сплаті розміру інфляційних втрат у звязку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобовязання згідно договору купівлі-продажу та угоди, передбаченою ст. 2 цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору поруки, під основним договором в цьому договорі розуміють угоду №44/02-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 25 січня 2013 року, укладену згідно договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року.

У розділах 3 та 4 договору поруки поручителем та кредитором погоджено обсяг відповідальності поручителя та розмір поруки:

У пункті 3.1. визначено, що відповідальність поручителя перед кредитором обмежується частковою сплатою суми інфляційних втрат у сумі 5000,00 грн.

Договором поруки у п. 4.1. встановлено, що у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов'язку за основною угодою, кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Статтею 553 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною першою ст. 555 Цивільного кодексу України визначено, що у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.

Відповідно до ст. 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Так, ТОВ „Компанія „Ніко-Тайс звертався до ТОВ «СОВАГРО» із вимогою вих. №17-22/02 від 17 лютого 2014 року, яка була одержана ТОВ «СОВАГРО» 20 лютого 2014 року, проте була залишена без виконання.

Оскільки у жодному з вищевказаних судових рішень питання щодо нарахування пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат на вартість порушеного грошового зобовязання в частині виконання обовязку передбаченого ч. 1 п. 5.3. договору (оплата 10 174,84 грн. в строк до 17.03.2008 року) за період із 18 березня 2008 року по 06.11.2008 року та нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості 19 037,16 грн. згідно договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року за період із 12 вересня 2014 року по 23 березня 2015 року не здійснювалось, ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулась до господарського суду з даним позовом про стягнення суми нарахованого штрафу у розмірі 1 526,22 грн., пені у сумі 3795,23 грн. (розрахунок а.с.183) копійки, інфляційні втрати з квітня 2008 року по березень 2015 року у сумі 6 005,86 грн.

Згідно з статями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Згідно ч.1 ст.202 ГК України, ст.599 ЦК України зобов'язання, зокрема, припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Проаналізувавши матеріали справи судова колегія дійшла до висновку, що вимоги Позивача про солідарне стягнення з Відповідача 1 та Відповідача 2 на його користь інфляційних втрат у сумі 5 000,00 грн. згідно договору поруки №03-02-2014-22 від 03 лютого 2014 року, угоди №44/02-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 25 січня 2013 року та договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року є обґрунтованими та доведеними за допомогою належних і допустимих доказів, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі. Також підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з СФГ «РОЗІВСЬКЕ» інфляційних втрат у сумі 1 005 гривень 86 коп. та 3% річних у сумі 363, 30 грн. Розрахунки відповідають вимогам законодавства та обставинам справи.

Також судова колегія повністю погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення заявленої позовної вимоги про стягнення 1 526,22 грн. штрафу і відмову у задоволенні вимог про стягнення пені з огляду на конституційне положення щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення та висновок, викладений у Постанові судової палати з цивільних справ Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 .

Доводи апеляційної скарги відносно неправомірності рішення суду в частині відмови у стягненні пені з посилкою на судову практику Вищого господарського суду України не приймаються судовою колегією до уваги, оскільки суперечать вимогам ст.11128 ГПК України згідно з якої Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення, підлягають опублікуванню на офіційному веб-сайті Верховного Суду України не пізніш як через пятнадцять днів з дня їх прийняття.

Крім того, позивач просив солідарно стягнути з Відповідача 1 та Відповідача 2 адвокатські витрати у сумі 700 грн.

На підтвердження своїх вимог в цій частині позивачем наданий договір №02-3/06-15 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 02 червня 2015 року, укладений позивачем з адвокатом ОСОБА_1. Адвокат здійснював підготовку по написанню та поданні позовної заяви про стягнення пені, штрафу, 3%-річних та інфляційних втрат, які виникли на підставі договору №01-02-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 12 березня 2008 року, угоди №44/02-13 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 25 січня 2013 року та на підставі договору поруки №03-02-2014-22 від 03 лютого 2014 року.

На підтвердження статусу адвоката ОСОБА_1, позивачем надано суду копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 29.10.2009 року за №3888 та посвідчення адвоката.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013р. передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи (п. 6.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013 року).

Проаналізувавши наявні у справі докази, та надавши їм правову оцінку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що місцевий господарський суд правомірно відшкодував позивачу за рахунок відповідачів адвокатські витрати понесені позивачем при подачі позову, пропорційно задоволеним вимогам.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість часткового задоволення позовних вимог.

Скаржник ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів до суду апеляційної інстанції не надав, а тому зазначені вище факти під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції нічим спростовані не були, а відповідно, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України і не були доведені ті обставини, на які скаржник посилався як на підставу своїх доводів та вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки місцевого суду, у звязку з чим колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України для його зміни чи скасування, відсутні.

У зв'язку з таким апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 99, 101,103 п.1,105 ГПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія НІКО-ТАЙС - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 18.11.2015р. по справі № 916/3237/15- залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 03.02.2016р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя Н.В. Ліпчанська

Суддя А.І. Ярош