ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про визнання недійсним правочину (договору)

"29" січня 2016 р. Справа № 907/919/13

За заявою закритого акціонерного товариства „Скілур в особі ліквідатора ОСОБА_1В

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Альбор Групп, м. Київ

про визнання недійсним договору купівлі-продажу рухомого майна від 25.12.2014р. Із застосуванням наслідків його недійсності

(вимоги викладено у відповідності до заяви ліквідатора, поданої ним в порядку вимог ст. 22 ГПК України)

в межах справи № 907/919/13 за заявою товариства з обмеженою відповідальністю „ТЕККА, с. Конгаз, Республіка Молдова до закритого акціонерного товариства „Скілур, м. Ужгород () про визнання банкрутом

Суддя Ремецькі О.Ф.

Представники:

від ініціюючого кредитора не зявились

від боржника не зявились

від ліквідатора ОСОБА_1 арбітражний керуючий

від відповідача ТОВ „Альбор Групп не зявились

від кредиторів ОСОБА_2 представник ПАТ „Боркбізнесбанк за дов. №289/03 від 07.12.2015р., ОСОБА_3 - представник ПАТ ОСОБА_4 кредит за довіреністю та ОСОБА_5 - представник ДПІ у м. Ужгороді за дов. №1687/10/07-01-10 від 24.04.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду Закарпатської області знаходиться справа № 907/919/13 про банкрутство закритого акціонерного товариства „Скілур, м. Ужгород (), відносно якого 23.01.2014 р. було винесено постанову про визнання банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_6.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07.09.2015р. припинено повноваження арбітражного керуючого ОСОБА_6, як ліквідатора банкрута у справі № 907/919/13 та призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого ОСОБА_1 (свідоцтво № 509 від 15.03.2013).

27.11.2015 ліквідатор банкрута - арбітражний керуючий ОСОБА_1 подав до суду заяву про визнання недійсним договору купівлі-продажу рухомого майна від 25.12.2014р. з посиланням на ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", до Товариства з обмеженою відповідальністю „Альбор Групп та просить застосувати наслідки недійсності правочину.

Відповідно до ч. 8 ст. 44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції від 19.01.2013 р.) спори, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство.

Згідно з абз. 2 ст. 1-1 Перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції від 19.01.2013 р.) положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження яких порушено до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин, вказана заява ліквідатора ЗАТ "Скілур" арбітражного керуючого ОСОБА_1 про купівлі-продажу рухомого майна розглядається в межах провадження у справі № 907/919/13 про банкрутство ЗАТ "Скілур".

Ухвалою суду від 02.12.2015р. дану заяву було прийнято судом до розгляду у межах провадження у справі № 907/919/13 на 17.12.2015р. з викликом заінтересованих осіб.

Ухвалою суду від 17.12.2015р. розгляд заяви ліквідатора було відкладено на 13.01.2016р.

Ухвалою суду від 13.01.2016р. розгляд було відкладено на 29.01.2016р.

Ліквідатор доводи, викладені у поданій суду заяві підтримує в повному обсязі та вказує на порушення вимог чинного законодавства щодо укладення спірного договору купівлі-продажу з підстав, зазначених в ній. Зокрема, вказує на те, що арбітражним керуючим ОСОБА_6 в порушення порядку погодження із забезпеченим кредитором ПАТ „ОСОБА_4 кредит, передбаченого абз.2 ч.4 ст.42 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", проведено прямий продаж рухомого майна банкрута, що перебуває в заставі ПАТ „ОСОБА_4 кредит, чим порушено права та охоронювані законом інтереси останнього. Крім того, повідомляє, що протокольним рішенням комітету кредиторів від 09.11.2015 року № 2 ліквідатора ЗАТ „Скілур зобовязано подати до господарського суду заяву про визнання недійсними правочинів (договорів купівлі продажу рухомого майна) щодо продажу майна боржника. Разом з тим, у підтвердження вищенаведених обставин подав суду акт приймання передачі рухомого майна. Тому, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу майна із застосуванням наслідків його недійсності (реституції).

Від представника ПАТ „ОСОБА_4 кредит до суду надійшов письмовий відзив на заяву ліквідатора про визнання договору купівлі продажу рухомого майна недійсним, яким заявлені вимоги ліквідатора підтримано у повному обсязі та інформовано суд, що жодного погодження на відчуження 25.12.2015 року способом прямого продажу на користь ТОВ „Альбор Групп забезпеченого майна ПАТ „ОСОБА_4 кредит у кількості 96 одиниць за ціною продажу 643 336,00 грн. не надавав. Також стверджує, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним оскільки прямий продаж забезпеченого майна був здійснений внаслідок попередньої реєстрації на аукціоні запланованого учасника, звертає увагу суду на грубе порушення процедури підготовки конкурсного продажу його замовником та організатором, що спотворило формування реальної пропозиції для невизначеного кола потенційних покупців, а отже, ліквідатором ОСОБА_6 порушено порядок продажу забезпеченого майна та проігноровано майнові інтереси забезпеченого кредитора.

Представник ПАТ „Брокбізнесбанк у засіданні суду зазначає про обґрунтованість позиції ліквідатора щодо наявності порушень чинного законодавства при укладенні договору від 25.12.2014р., укладеного між колишнім ліквідатором ЗАТ „Скілур ОСОБА_6 та ТОВ „Альбор Групп.

ТОВ „Альбор Групп вимог ухвали суду від 02.12.2015р., 17.12.2015р., 13.01.2016р. не виконав, витребуваних судом матеріалів не подав, свого уповноваженого представника в судове засідання не направив. Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заяву ліквідатора, заслухавши пояснення учасників процесу, суд встановив, що заява ліквідатора банкрута - арбітражного керуючого ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу рухомого майна від 25.12.2014р. підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За приписами ч. 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора, зокрема, з підстав, коли боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог.

Згідно з ч 4 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" за результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) або спростування майнових дій боржника господарський суд виносить ухвалу.

Згідно з п. 16 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 № 01-06/606/2013 «Про Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4212-VI) визнання недійсними правочинів (договорів) може мати місце у випадках відчуження боржником безоплатно майна, прийняття боржником на себе зобов'язань без необхідних дій майнового характеру іншої сторони, прийняття на себе заставних зобов'язань на забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 3-1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлені засади діяльності ліквідатора, однією із яких є - сумлінно та розумно, з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів виконувати свої права та обов'язки. При цьому "сумлінність" або "добросовісність" має трактуватися як категорія моральна, що відображає врахування особою інтересів інших учасників господарських правовідносин, публічного інтересу тощо, а "розумність" - як категорія інтелектуальна, що припускає адекватність оцінки особою цінності певного цивільного права, доцільності своїх дій, наслідки здійснення або нездійснення цивільного права. Тобто, під час реалізації своїх прав та обов'язків арбітражний керуючий (ліквідатор) зобов'язаний діяти добросовісно, розсудливо, з метою, з якою ці права та обов'язки надано (покладено), обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах та спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України про банкрутство.

Як свідчать матеріали справи, ліквідатором ОСОБА_6 було виявлено наслідком проведення інвентаризації та включено до складу ліквідаційної маси рухоме майно банкрута - обладнання виноробної промисловості у кількості 96 інвентарних одиниць, що розташоване за адресою: Закарпатська область, Берегівський район, с. Мужієво, вулю. Ракоці ІІ, 235а, що знаходилося в заставі ПАТ "ОСОБА_4 кредит".

Згідно з ст. 29 Закону про банкрутство ліквідатор зобов'язаний здійснити оцінку виявленого майна у порядку встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність та у відповідності до ст. 30 цього Закону здійснює продаж виявленого майна (рухомого або нерухомого) на відкритих торгах. Продаж майна банкрута оформляється договорами купівлі-продажу, які укладаються між ліквідатором та покупцем (ч.10 ст. 30 Закону про банкрутство). Слід зазначити, що ст. 30 Закону про банкрутство встановлює саме відкриті торги як форму конкурентного продажу майна. Така форма більш ефективна, тому що дає можливість ліквідатору продати майно боржника за більш вигідною ціною ніж за адресною реалізацією майна.

Для здійснення оцінки майна арбітражний керуючий залучає на підставі договору суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання з оплатою їх послуг за рахунок коштів, одержаних від виробничої діяльності боржника, визнаного банкрутом, або реалізації його майна, якщо інше не встановлено комітетом кредиторів. Згідно ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" від 12.07.2001р. за № 2658-111 (далі - Закон про оцінку) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Згідно з ст. 10 Закону про оцінку передбачено, що оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки. У відповідності до ст. 11 Закону про оцінку договір на проведення оцінки майна укладається в письмовій формі, який повинен містити істотні умови договору. Згідно до ст. 12 Закону про оцінку передбачено, що звіт про оцінку майна є документом, який повинен містити висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Проте, в матеріалах справи відсутній договір між ліквідатором ЗАТ "Скілур" арбітражним керуючим ОСОБА_6 та суб'єктом оціночної діяльності щодо проведення оцінки вищевказаного рухомого майна банкрута. Представлений суду ліквідатором звіт про незалежну оцінку оцінку майна банкрута від 19.09.2014р. на загальну кількість 96 шт. і на суму їх ліквідаційної вартості 643 336,00 грн., що обліковуються на балансі ЗАТ "Скілур", при відсутності договору між ліквідатором ЗАТ "Скілур" арбітражним керуючим ОСОБА_6 та суб'єктом оціночної діяльності щодо проведення оцінки не створює достатніх правових підстав, які б свідчили про належне виконання ліквідатором норм Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" та приписів ст.ст. 24-26 Закону про банкрутство.

Зокрема, частиною 2 ст. 30 Закону про банкрутство встановлено, що ліквідатор забезпечує через засоби масової інформації оповіщення про порядок продажу майна банкрута, склад, умови та строки придбання майна.

Стосовно майна банкрута, що є предметом застави, то відповідно до ч.2 ст. 586 ЦК України передбачено, що заставодержатель (який в ліквідаційної процедурі є призначений судом ліквідатор банкрута) має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя. Проте, ліквідатор ОСОБА_6 у відповідності до приписів ст. 3-1 Закону про банкрутство не повідомив належним чином кредитора банкрута ПАТ "ОСОБА_4 кредит", вимоги яких забезпечені заставою майна, про час, місце, умови продажу заставного рухомого майна (обладнання) окремим рекомендованим листом з повідомленням про вручення (ч.5 ст.3-1 Закону про банкрутство). Натомість, матеріали справи не містять достатніх доказів стверджувати про повідомлення у встановлений законом спосіб ліквідатором заставного кредитора про продаж відповідного майна.

Окрім того, згідно статті 43 Закону України "Про іпотеку" визначено, що організатор торгів публікує за місцезнаходженням предмета іпотеки принаймні в двох місцевих друкованих засобах масової інформації повідомлення про проведення торгів.

Ця норма Закону повністю кореспондується із статтею 10 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", згідно якої відповідний орган приватизації публікує в інформаційному бюлетені та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації, перелік об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Натомість в матеріалах справи взагалі відсутні відомості про повідомлення ліквідатора через засоби масової інформації (місцева преса, інші друковані видання) про порядок продажу, склад, умови та строки придбання основних засобів (обладнання) банкрута по переліку у кількості 96 шт., що обліковуються на балансі ЗАТ „Скілур". Крім того, рухоме майно банкрута (обладнання) придбане покупцем - ТОВ „Альбор Групп в особі Генерального директора ОСОБА_7 на кредитні кошти, отримані від ПАТ "ОСОБА_4 кредит" з метою, як вбачається з п.1.2. Договору про надання відновлюваної кредитної лінії від 05.12.2014 року № 05.1-254ю/2014/2-1, участі в аукціоні з продажу майна ЗАТ „Скілур. Отже, продаж майна банкрута було здійснено ліквідатором без проведення аукціону шляхом прямого продажу, і не надали можливості охопити двома та більшими пропозиціями при придбанні такого майна банкрута на відповідних конкурентних засадах.

Вищезазначене підтверджено наявними у матеріалах справи документальними доказами.

Як встановлено судом, продаж обладнання за договором купівлі - продажу від 25.12.14р., що було в іпотеці у банку, здійснено за спірною угодою в порушення норм ст. 12 Закону України "Про іпотеку" в редакції від 05.06.2003р. - без погодження іпотекодержателя - Банку. Так, норми ч. 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку" містять пряму вказівку на правовий наслідок укладення угоди з відчуження переданого в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя - правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Враховуючи вищенаведене, договір купівлі-продажу від 25.12.14р. підлягає визнанню недійсним.

Згідно з ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тобто, ТОВ "Альбор Групп" зобов'язаний повернути майно, що було предметом договору купівлі-продажу, а саме: основні засоби (обладнання) банкрута по переліку у кількості 96 шт. до ліквідаційної маси банкрута, а ліквідатор ЗАТ „Скілур" арбітражний керуючий ОСОБА_1 зобов'язаний повернути грошові кошти, ТОВ "Альбор Групп", що були сплачені останнім за придбання цього майна у розмірі 643 336,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 22, 32, 77, 86 Господарським процесуальним кодексом України, суд,

УХВАЛИВ:

1. Визнати недійсним договір купівлі-продажу рухомого майна від 25.12.2014р., укладений між ліквідатором закритого акціонерного товариства „Скілур ОСОБА_6 та товариством з обмеженою відповідальністю „Альбор Групп.

2. Зобов'язати ТОВ " Альбор Групп", м. Київ на користь ліквідатора ЗАТ „Скілур" арбітражного керуючого ОСОБА_1 повернути обладнання згідно переліку в кількості 96шт., отриманого згідно ОСОБА_2 приймання передачі від 25.12.14р. Зобов'язати ліквідатора ЗАТ „Скілур" арбітражного керуючого ОСОБА_1 повернути грошові кошти на користь ТОВ " Альбор Групп", що були сплачені останнім за придбання цього майна у розмірі 643 336,00 грн.

3. Ухвалу направити ліквідатору, ТОВ " Альбор Групп", ОСОБА_6, заставному кредитору.

Суддя О.Ф. Ремецькі