ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2016 р. Справа № 920/1038/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність № стс.15.244.1 від 01.09.2015р.)

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність №18-49/1638 від 28.12.2015р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС Україна, м. Київ (вх. №5581 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 20.10.2015р. у справі № 920/1038/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС Україна, м. Київ

до Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання, м. Суми

про стягнення 6 609 273,49 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС Україна, м. Київ звернулось до господарського суду Сумської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання, м. Суми про стягнення заборгованості за ліцензійним договором № 5230 від 29.04.2014р. в сумі 4823679,45 грн., пені в сумі 703516,96 грн., 3% річних в сумі 37542,82 грн., інфляційних втрат в розмірі 1044534,26 грн. Крім того, позивач просив покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви.

07.09.2015р. позивач в порядку ст. 22 ГПК України звернувся до суду із клопотанням (вх. № 10228) про зменшення розміру позовних вимог, в звязку з часткової сплатою відповідачем боргу в розмірі 200000,00 грн. згідно платіжного доручення від 14.08.2015р. № 24774, а тому просив суд стягнути з відповідача на свою користь 4623679,45 грн. суми основного боргу за Договором № 5230 від 29.04.2014р., 703516,96 грн. пені за Договором, 37542,82 грн. 3% річних та 1044534,26 грн. інфляційного збільшення заборгованості.

Рішенням господарського суду Сумської області від 20.10.2015р. у справі № 920/1038/15 (колегія суддів у складі: головуючий суддя В.Л. Котельницька, суддя Є.А. Жерьобкіна, суддя Л.А.Костенко) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС Україна 1 833 775 грн. 46 коп. основного боргу, 418 162 грн. 07 коп. пені, 22 653 грн. 64 коп. суми 3% річних, 838 588 грн. 06 коп. інфляційних збитків, 34 420 грн. 68 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС Україна, з даним рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення та неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати (змінити) рішення господарського суду Сумської області від 20.10.2015р. у справі № 920/1038/15 та постановити нове рішення, яким стягнути з Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС Україна суму заборгованості у розмірі 4623679,45 грн. за Договором № 5230 від 29.04.2014р., 703516,96 грн. пені за Договором, 37542,82 грн. 3% річних та 1044534,26 грн. інфляційного збільшення заборгованості. Крім того, позивач просить суд апеляційної інстанції стягнути з відповідача на свою користь судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 80388,00 грн. та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 73080,00 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що керуючись ч. 2 ст. 533 ЦК України, де регламентовано можливість визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті у зобов'язані та встановлено, що в цьому випадку сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, між позивачем та відповідачем у п. 4.3. Договору № 5230 від 29.04.2014р. було погоджено, що вартість Ліцензій на використання Програмного забезпечення, а саме ще не сплачена частина, визначається як змінна, тобто її кінцева величина, що підлягає сплаті відповідачем, ставиться у залежність від зміни середньозваженого курсу гривні до долара США на міжбанківському ринку, зафіксованого на момент укладання Договору, розмір ліцензійного платежу підлягає обов'язковій індексації, що здійснюється за формулою погодженою сторонами у Договорі. Позивач вказує на те, що відповідач був попереджений та усвідомлював, що визначення грошового еквіваленту у доларах США у зобов'язанні та встановлення обов'язкової індексації платежу в зв'язку зі зміною курсу долара США на дату здійснення оплати, обумовлено тим, що правовласник Програмного забезпечення є Компанія Microsoft - нерезидент України, а отже платежі на користь правовласника в якості плати за користування Відповідачем програмним забезпеченням Microsoft, позивач, як уповноважений партнер, здійснює в інтересах відповідача в іноземній валюті, що придбавається за гривню по курсу встановленому на міжбанківському ринку. Враховуючи те, що середньозважений курс долара США відносно гривні на міжбанківському ринку станом на дату за сім календарних днів до дати платежу за Договором (05.02.2015 року), а саме станом на 29.01.2015 року - дорівнював 15,9543 гривень за 1 долар США, то заборгованість Відповідача станом на дату оплати за Договором (05.02.2015) року становила 3164628,56 грн. Проте відповідач станом на 02.04.2015р. оплату не здійснив. З огляду на те, що середньозважений курс долара США відносно гривні на міжбанківському ринку станом на 02.04.2015 року (на дату вимоги оплати боргу) дорівнював 23,4819 гривень за 1 долар США, тому позивач, керуючись п. 4.3. Договору та нормою ч. 2 ст. 533 ЦК України, розрахував розмір несплаченого ліцензійного платежу, який на зазначену дату дорівнював 5123679,45 грн., в т.ч. ПДВ - 464984,00 грн. Крім того, позивач наголошує на тому, що на умовах укладеного між сторонами у справі Договору зміна вартості несплаченої частини здійснюється відповідно до п. 4.3., та визначається за офіційним курсом долара США на міжбанківському ринку за 7 сім календарних днів до дати здійснення платежу на умовах Договору. У додаткових угодах, підписання яких здійснюється на підставі п. 4.4. Договору, сторони лише фіксують остаточний розмір відповідного платежу з метою визначення події (договірний перерахунок вартості) у бухгалтерському обліку та уникнення наступних непорозумінь у математичних розрахунках платежу, а не погоджують у розумінні ст. 654 ЦК України зміну вартості Договори чи такого платежу. З цих обставин, позивач вважає, що не підписання додаткової угоди з боку відповідача не звільняє останнього від сплати ліцензійного платежу з урахуванням обов'язкової індексації за Договором.

Також в якості підстав для скасування рішення у даній справі позивач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки ТОВ СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС Україна було подано клопотання від 16.10.2015р. за вих. № 15.289.34.1, в якому позивач просив господарський суд Сумської області зобов'язати відповідача надіслати відзив позивачу на позовну заяву із запереченнями проти позову, поданими до суду, з метою отримання позивачем можливості висловити свою правову думку, надати заперечення та їх обґрунтування на такий відзив. Однак, дане клопотання позивача було залишено судом без задоволення, в звязку з чим він був позбавлений прав регламентованих ст. 22 ГПК України, а суд першої інстанції прийняв рішення на підставі правової позиції відповідача, що є порушенням статей 4-3, 43 ГПК України.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 07.12.2015р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 22 грудня 2015р. о 12:00 год.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.12.2015р. задоволено клопотання відповідача про продовження строку розгляду справи, розгляд апеляційної скарги відкладено на 02.02.2016р. о 12:00 год.

01.02.2016р. відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 1201), в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції у даній справі є законним та обґрунтованим, прийнятим у відповідності до норм чинного законодавства, тому підстави для його скасування відсутні, а апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. При цьому, відповідач посилається на те, що: збільшення позивачем вартості договору № 5230 від 29.04.2014р. без укладення додаткової угоди є безпідставним; позивач не скористався свої правом вирішити спір щодо укладення Додаткової угоди №2 в судовому порядку, в зв'язку з чим Додаткова угода №2 не набула чинності для сторін; Додаткова угода №2 суперечить п. 4.3. Договору, оскільки умовами Договору не передбачено проведення індексації платежу за Договором на дату обрану Позивачем в односторонньому порядку, зокрема на 02.04.2015р. Також, відповідач вважає, що позивачем безпідставно збільшено суму основної заборгованості за ліцензії на суму податку на додану вартість у розмірі 20%, оскільки відповідно до п. 4.2. Договору, Специфікації до Договору (додаток №1 до Договору) та Специфікації до Додаткової угоди №1 від 05.06.15р. Платіж є роялті та не є об'єктом оподаткування ПДВ відповідно до п. 196.1.6 ст. 196 Податкового Кодексу України», тому враховуючи, що Додаткова угода №2 не була підписана, а положення Податкового кодексу в частині п. 196.1.6 ст. 169 не змінювалися, збільшення позивачем ціни ліцензії на суму ПДВ є неправомірним.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та поданих на неї заперечень, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, заслухавши у судовому засіданні 02.02.2016р. уповноважених представників сторін, які підтримали свої правові позиції у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав та обставин справи в їх сукупності.

Як свідчать матеріали справи, 29.05.2014р. між ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В.Фрунзе» (відповідачем у справі, найменування якого змінено відповідно до рішення позачергових загальних зборів акціонерів від 24.07.2015р.) та ПрАТ Енвіжн-Україна (правонаступником якого є позивач у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС Україна») був укладений ліцензійний договір за № 5230 (далі Ліцензійний договір).

Додатковою угодою № 1 від 05.06.2014р. сторонами до Ліцензійного договору внесені зміни та доповнення, відповідно до яких пункт 2.1. Ліцензійного договору викладено в наступній редакції:

- ліцензіар (позивач у даній справі) зобовязується надати ліцензіату (відповідачу) невиключну ліцензію на використання програмного забезпечення корпорації Microsoft згідно Специфікації, що наведені у додатку № 1 та додатку № 3 до договору та є невідємною його частиною, а відповідач (ліцензіат) зобовязався прийняти та оплатити надану ліцензію на використання програмного забезпечення на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 2.2. Ліцензійного договору ліцензіат приймає ліцензію на використання програмного забезпечення від ліцензіара згідно акту приймання-передачі, зразок якого наведено у додатку № 2 до договору, та зобовязується оплатити її вартість на умовах цього договору.

У розділі 4 Ліцензійного договору від 29.05.2014р. (у редакції додаткової угоди № 1 від 05.06.2014) сторони визначили загальну вартість договору.

Так, у відповідності до п. 4.1. Ліцензійного договору його загальна вартість складається з вартості ліцензій на використання програмного забезпечення, зазначеного в Специфікації (Додаток №1), та вартості додатково замовлених ліцензіатом ліцензій на використання програмного забезпечення згідно додаткових угод до цього договору, в разі здійснення такого замовлення.

Загальна вартість ліцензій на використання програмного забезпечення згідно Специфікації (додаток №1), визначена сторонами в Специфікації та складає: 1325862,74 грн. Зазначений платіж є роялті та не є об'єктом оподаткування ПДВ відповідно до пп. 196.1.6. ст. 196 Податкового Кодексу України. Загальна вартість ліцензій на використання ПЗ згідно Специфікації (додаток №3), визначено сторонами в Специфікації (додаток № 1 до додаткової угоди № 1) та складає: 1007912,72 грн. Зазначений платіж є роялті та не є об'єктом оподаткування ПДВ відповідно до пп. 196.1.6. ст. 196 Податкового Кодексу України (пункт 4.2 договору).

Згідно з пунктом 4.3 договору вартість ліцензії на використання ПЗ, а саме ще несплачена ліцензіатом її частина, визнається сторонами як змінна, тобто його кінцева величина, що підлягає сплаті ліцензіатом, ставиться у залежність від зміни середньозваженого курсу гривні до долара США на міжбанківському ринку, зафіксованого на момент укладання договору (середньозважений курс на міжбанківському ринку на 29.05.2014 за даними НБУ складає 11,7656 гривень за 1 долар США). Якщо за 7 (сім) календарних днів до дати здійснення платежу згідно п. 5.1. договору зафіксований середньозважений курс долара США відносно гривні на міжбанківському ринку зміниться більш ніж на 2%, розмір зазначеного ліцензійного платежу підлягає обов'язковій індексації, індексація здійснюється за формулою:

Цк1 х К1

Цк2 = ----------------

К2

Де: Цк2 - розмір проіндексованого ліцензійного платежу на дату здійснення платежу;

Цк1 - розмір ліцензійного платежу (роялті) на момент підписання Договору,

К1 - середньозважений курс гривні до долара США на міжбанківському ринку за даними НБУ за 7 (сім) календарних днів до дати здійснення ліцензійного платежу згідно п. 5.1. Договору,

К2 - зафіксований середньозважений курс гривні до долара США на міжбанківському ринку на момент підписання Договору.

Для визначення середньозваженого курсу на міжбанківському ринку Сторони домовилися використовувати інформацію, розміщену на сайті за адресою: htpp://www.bank.gov.ua.

При цьому, новий (індексований) розмір ліцензійного платежу (роялті) за умовами пункту 4.4 ліцензійного договору № 5230 відображається ліцензіаром у відповідній додатковій угоді, яку ліцензіар надає на підпис ліцензіату у двох примірниках. Ліцензіат зобов'язується протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання від ліцензіара зазначеної додаткової угоди підписати її та повернути один її примірник ліцензіару з метою фіксації остаточно розміру чергового щорічного ліцензійного платежу (роялті) за договором.

Розділ 5 ліцензійного договору містить умови здійснення платежів:

Оплата загальної вартості ліцензії на використання ПЗ, передбаченої у Специфікації (додаток №1)до цього договору, з урахуванням положень п.4.3. договору, здійснюється ліцензіатом одним ліцензійним платежем шляхом прямого перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок ліцензіара до 05.02.2015р. (пункт 5.1.).

Оплата загальної вартості ліцензії на використання ПЗ, передбаченої у Специфікації (додаток №1) до цього договору, з урахуванням положень п.4.3. договору, здійснюється ліцензіатом одним ліцензійним платежем шляхом прямого перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок ліцензіара до 05.02.2015р. (пункт 5.2.).

Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення боргу за цим Ліцензійним договором з урахуванням курсової різниці, у зв'язку зі зростанням офіційного курсу долара США до гривні, відповідно до умов додаткової угоди № 2 від 02.04.2015р. Станом на день подачі позовної заяви (04.06.2015р.) сума боргу відповідача за даними позивача становить 4823679,45 грн.

Аналізуючи обставини справи, надаючи правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку матеріалів справи, колегія суддів виходить з наступного.

Правовідносини сторін у справі врегульовано ліцензійним договором.

Відповідно до статті 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

За ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи свідчать, що відповідач отримав від позивача невиключні ліцензії на використання програмного забезпечення за актами приймання-передачі від 30.12.2014р. та від 28.11.2014р. на загальну суму 2333775,46 грн.

Проте відповідач у строк, встановлений Ліцензійним договором для оплати отриманих ліцензій, відповідного платежу не здійснив.

Приймаючи рішення у справі господарський суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що на виконання умов укладеного ліцензійного договору відповідачем була сплачена позивачеві частина вартості наданих ліцензій у розмірі 500000,00 грн., про що свідчать платіжні доручення № 21488 від 29.05.2015р. на суму 300000,00 грн. та № 24774 від 14.08.2015 р. на суму 200000,00 грн.

Сума боргу в розмірі 200000,00 грн. була сплачена відповідачем в процесі розгляду справи, а тому позивачем було заявлено клопотання про зменшення розміру позовних вимог, яке було прийнято судом до розгляду.

Залишок несплаченої заборгованості відповідача за умовами пункту 4.2. Ліцензійного договору від 29.05.2014р. становить 1833775,46 грн.

Оскільки відповідач доказів повної сплати заборгованості за користування ліцензіями до матеріалів не надав, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сума основного боргу в розмірі 1833775,46 грн. підлягає стягненню на користь позивача.

Натомість позивач на підтвердження своєї правової позиції у справі посилається на те, що у звязку із зростанням офіційного курсу долара США по відношенню до української гривні, 07.04.2015р. направив на адресу відповідача претензію № СТС.15.097.37.1 з вимогою підписати додаткову угоду № 2 від 02.04.2015 до Ліцензійного договору № 5230 від 29.05.2014р., складену на виконання пункту 4.4. укладеного Ліцензійного договору, та сплатити суму заборгованості у розмірі 5123679,45 грн., визначену у цій додатковій угоді № 2. Разом із претензією позивач направив відповідачеві два оригінали підписаної з боку позивача додаткової угоди №2 від 02.04.2015р., відповідно до якої був здійснений перерахунок розміру вартості ліцензії.

Позивач стверджує, що оскільки відповідач відповіді на претензію не надав та не надіслав на адресу позивача вмотивованої відмови від підписання додаткової угоди №2 до Ліцензійного договору, жодних зауважень щодо розрахунку розміру ліцензійного платежу у Додатковій угоді від 02.04.2015р. № 2 відповідач протягом строку, встановленого у пункті 4.4. Ліцензійного договору, позивачеві не надав, тому враховуючи дату отримання відповідачем вимоги (16.04.2015р.) щодо оплати ліцензійного платежу за договором у розмірі 5123679,45 грн., строк оплати був до 23.04.2015р.

Однак господарський суд відхилив ці доводи позивача, як такі, що не відповідають договірним домовленостям сторін та не ґрунтуються на законі.

Колегія суддів повністю погоджується із правовою позицією суду першої інстанції і також вважає зазначені твердження позивача необґрунтованими та безпідставними, оскільки вони не узгоджуються із положеннями чинного законодавства, які підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Так, згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків та, згідно положень статті 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що згідно з приписами статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 189 Господарського кодексу України визначено, що ціна є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Зі змісту Ліцензійного договору вбачається, що загальна вартість ліцензій була погоджена сторонами у пунктах 4.1., 4.2. Договору (специфікації, Додаток № 1 до Договору; додаток № 1 до додаткової угоди № 1 до Договору (Додаток № 3 до Ліцензійного Договору)).

У пункті 8.2. Ліцензійного договору сторони погодили, що додаткові угоди до договору, підписані обома сторонами, стають невідємними частинами договору.

Таким чином, аналізуючи умови Ліцензійного договору, колегія суддів вважає, що можливість одностороннього внесення змін до Ліцензійного договору його умовами не передбачена, в зв'язку з чим, додаткова угода № 2 не може вважатися укладеною, у тому числі і в зв'язку з відмовою відповідача від її підписання.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Однак позивач своїм правом, що передбачене частиною 4 статті 188 Господарського кодексу України, не скористався. Докази внесення змін до договору № 5230 від 29.05.2014р. у судовому порядку у відповідності до статті 188 Господарського кодексу України у справі не містяться.

Крім того, з умов додаткової угоди № 2 від 02.04.2015, яку позивач надавав для підписання відповідачу вбачається, що до загальної вартості ліцензій, визначеної цією додатковою угодою, включена сума ПДВ у розмірі 20 %, що суперечить положенням п. 196.1.6 ст. 196 Податкового кодексу України (стосовно того, що операції по виплаті дивідендів, роялті у грошовій формі або у вигляді цінних паперів, які здійснюються емітентом, не є обєктом оподаткування).

Також, частинами 1, 2 статті 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тобто, наведеною нормою сторонам надана можливість визначити у зобов'язанні грошовий еквівалент вартості товару в іноземній валюті, а також узгодити порядок визначення суми, що підлягає сплаті в такому випадку.

Враховуючи наведене, а також те, що Ліцензійним договором був передбачений інший порядок сплати, ніж це передбачено статтею 533 Цивільного кодексу України, тому колегія суддів вважає доводи позивача, що зазначені в апеляційній скарзі безпідставними.

Внаслідок невірного тлумачення положень Ліцензійного договору, позивачем помилково розраховано розмір ліцензійного платежу з посиланням на умови Додаткової угоди № 2 до Ліцензійного договору.

За таких обставин, розрахована позивачем відповідно до умов додаткової угоди № 2 від 02.04.2015р. курсова різниця, у зв'язку зі зростанням офіційного курсу долара США до гривні, обґрунтовано визнана судом першої інстанції неправомірною та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання (стаття 230 цього Кодексу).

Пунктом 9.3. Ліцензійного договору сторони визначили, що у разі порушення термінів здійснення ліцензійних платежів відповідач повинен сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Користуючись своїм правом позивач заявив до стягнення пеню в розмірі 703516,96 грн. за порушення відповідачем термінів здійснення ліцензійних платежів.

Частина 6 статті 232 Господарського Кодексу України встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно статті 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013р. роз'яснено, що з урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи те, що сума пені нарахована позивачем з урахуванням умов договору (у редакції додаткової угоди № 2), судом першої інстанції обґрунтовано здійснено перерахунок цієї суми відповідно до положень чинного законодавства, та задоволено вимоги в цій частині, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 418162,07 грн. пені за період з 06.02.2015р. по 04.06.2015р. з урахуванням суми основного боргу в розмірі 2333775,46 грн. станом на 06.02.2015р. та суми основного боргу в розмірі 2033775,46 грн. станом на 29.05.2015р.

За статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки позивачем належними доказами доведено факт порушення відповідачем грошового зобов'язання за Ліцензійним договором, а сума основного боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є відмінною від суми заявлених вимог, тому згідно перерахунку сум 3% річних та розміру інфляційних збитків, нарахованих позивачем відповідачу, підлягають стягненню 3 % річних в сумі 22653,64 грн. та 838588,06 грн. інфляційних втрат (за період з 06.02.2015 по 04.06.2015 з урахуванням суми основного боргу в розмірі 2333775,46 грн. станом на 06.02.2015р. та суми основного боргу в розмірі 2033775,46 грн. станом на 29.05.2015р.).

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Посилання позивача на порушення судом норм процесуального права (відмову в задоволенні клопотання позивача про зобовязання відповідача надіслати відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову) не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, оскільки згідно положень статті 59 Господарського процесуального кодексу України надсилання відзиву на позовну заяву іншій стороні у справі є правом, а не обовязком відповідача. Крім того, позивач не був позбавлений права ознайомитись з матеріалами справи (стаття 22 Господарського процесуального кодексу України) та надати свої заперечення на відзив відповідача.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи позивача, які викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, адже суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення господарського суду Сумської області від 20.10.2015р. у справі № 920/1038/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача - без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів ,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС Україна, м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 20.10.2015р. у справі № 920/1038/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.