КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Справа№ 910/23407/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Пріцак І.Є. ( за довіреністю №139 від 01.02.2016)

від відповідача: Антощук Е.І. ( за довіреністю б/н від 06.01.2016)

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ"

на рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2015

у справі № 910/23407/15 (суддя: Спичак О.М.)

за позовом публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК" Білої Ірини Володимирівни

до товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ"

про стягнення 128 899,51 грн. заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення 128 899,51 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.11.2015 по справі № 910/23407/15 позовні вимоги задоволено частково: припинено провадження у справі в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ" суми основного боргу та суми нарахованих процентів в розмірі 2 931,66 грн. та 2 931,66 грн. відповідно на підставі п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ" на користь публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" 112 409 грн. 34 коп. основного боргу, 768 грн. 96 грн. процентів та 9 857 грн. 89 коп. пені.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи, а саме банківськими виписками, підтверджено заборгованість, яка виникла в зв'язку з тим, що відповідач в порушення умов договору свої зобов'язання щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконав, а тому за ним рахується заборгованість з повернення кредиту в розмірі 112 409,34 грн., а також заборгованість за відсотками у розмірі 768,96 грн. та 9 857, 89 грн. пені.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2015 у справі № 910/23407/15 скасувати та прийняти нове, яким зупинити провадження у справі № 910/23407/15 до вирішення пов'язаної з нею іншою справою № 905/2779/15 за позовом ТОВ "Український лізинг" до ПАТ "Український бізнес банк" про визнання пунктів кредитного договору від 11.10.2012 року № 63/Ю недійсним; скасувати рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2015 у справі № 910/23407/15 повністю і прийняти нове рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що надіславши вимогу про дострокове погашення боргу, банк встановлює новий строк виконання зобов'язання, а графік повернення кредиту втрачає чинність. Також, судом першої інстанції безпідставно було відмовлено відповідачу, у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 було прийнято до провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ" та призначено справу до розгляду.

В подальшому у судовому засіданні оголошувалась перерва.

12.01.2016 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволенні, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні, 09.02.2016 року, представник відповідача, підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача, у судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 11.10.2012 р. між ПАТ "Український бізнес банк" (банк, позивач) та ТОВ "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ" (позичальник, відповідач) був укладений кредитний договір № 63/Ю (кредитний договір) (а.с.8).

За умовами зазначеного договору, банк за наявності вільних грошових коштів надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії з лімітом користування у сумі 523 791,00 грн. на виробничі потреби строком до 10.10.2014 р. зі сплатою 22 % річних; ліміт кредитування зменшується відповідно до графіку погашення (додаток № 1). Проценти за користування кредитом нараховуються за кожен календарний день за методом "факт/360", тобто для розрахунку застосовується умовно 360 днів у році.( п. 1.1. кредитного договору). Позичальник зобов'язується щомісячно, не пізніше 7 числа місяця, наступного за звітним перераховувати на рахунок № 7308 суму процентів за користування кредитом у відповідності до договору (4.2 кредитного договору).

Пунктами 4.5. - 4.7. кредитного договору передбачено, позичальник зобов'язується погашати наданий банком кредит до 10 жовтня 2015 року згідно з графіком погашення, наведеним у додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору. У разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5 цього договору, а саме - невиконання зобов'язання щодо зменшення суми кредитування з графіком погашення та/або невиконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до 10 жовтня 2015 року включно, позичальник сплачує банку проценти у розмірі 44 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення. Кошти у погашення заборгованості за цим договором в першу чергу направляються для сплати процентів та комісій за кредитом, строк сплати яких настав; прострочена заборгованість за кредитом; сума, що залишилася направляється для повішення основної суми кредиту.

Строк дії договору визначений пунктом 8.12 кредитного договору, та встановлюється з дня підписання цього договору і до повного погашення позичальником усіх зобов'язань за цим договором.

В подальшому додатковою угодою № 1 від 17.10.2014 р. до кредитного договору (а.с.12) були внесені зміни до п. 1.1. договору та викладено його в наступній редакції: "Банк, за наявності вільних грошових коштів, надає позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі не поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 523 791,00 грн. на виробничі потреби на строк з 11 жовтня 2012 р. по 10 жовтня 2015 р. зі сплатою:

- у період з 11 жовтня 2012 року до 30 вересня 2014 року включно - 20 % річних;

- у період з 01 жовтня 2014 року до 10 жовтня 2015 року включно - 15 % річних.

Ліміт кредитування зменшується відповідно до графіку погашення (додаток № 1) (а.с.11). Проценти за користування кредитом нараховуються за кожен календарний день за методом "факт/360", тобто для розрахунку використовується умовно 360 днів у році.".

Також, вказаною додатковою угодою сторони погодили, що у разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5 договору позичальник сплачує банку проценти у розмірі:

- у період з 11 жовтня 2012 року до 30 вересня 2014 року включно - 44 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення;

- у період з 01 жовтня 2014 року - 15 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов кредитного договору та на підставі письмової заяви позичальника від 04.10.2013 р. (а.с.14) позивач надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 523 791,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 260_2 від 11.10.2012 р. (а.с.15) та випискою з особового рахунку позивача.

Відповідно до п. 5.3. кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, неустойок та збитків у разі недотримання позичальником умов договору. Про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів, сплати процентів, нарахованих за кредитом, комісій, неустойок і збитків, банк письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов'язаний протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії, неустойку, передбачені договором

17.07.2015 року банк направив відповідачу вимогу № 3719 від 15.07.2015 р.,(а.с.21) в якій позивач, посилаючись на п. 5.3. кредитного договору, вимагав протягом тридцяти днів сплатити заборгованість по кредиту, по відсоткам та пені. Направлення вказаної вимоги відповідачу та отримання її останнім підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №858, описом вкладення від 17.07.2015 р. (а.с.22), списком згрупованих поштових відправлень та квитанцією про сплату поштових послуг.

Оскільки, відповідач не виконав умови кредитного договору , кошти отримані за кредитним договором № 63/ю від 11 жовтня 2012 року не повернув, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості в розмірі 128 899,51 грн., з яких: 115 341,00 грн. - заборгованість за основним боргом, в тому числі, 71 700,00 грн. - прострочена заборгованість; 3 700,62 грн. - заборгованість за нарахованими процентами, в тому числі, 2 931,66 грн. - прострочена заборгованість; 9 857,89 грн. - заборгованість по пені, у т.ч. за простроченим основним боргом - 9 312,25 грн. та за простроченими процентами - 545,64 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, перерахувавши грошові кошти позичальнику - ТОВ "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ", тоді як позичальник свої зобов'язання, як вбачається із матеріалів справи та розрахунку заборгованості, в частині своєчасної сплати процентів за користування кредитом у розмірах та терміни, передбачених умовами кредитного договору не виконував.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Нормами статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як передбачено ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до вимог ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Як вбачається з матеріалів справи свої зобов'язання за кредитним договором № 63/ю від 11 жовтня 2012 року з додатковими угодами до нього позивач виконав в повному обсязі, кошти відповідачу були надані згідно меморіального ордера від 11 жовтня 2012 року. Проте відповідач в порушення п.5.3 вищевказаного договору зобов'язання щодо своєчасного повернення наданих коштів не дотримався.

З наданих позивачем банківських виписок вбачається, що 23.10.2015 р. відповідачем на користь позивача були перераховані кошти у розмірі 5 863,32 грн.(а.с.44,45).

У пункті 4.6 кредитного договору сторонами встановлено що « у разів невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5 цього договору, а саме невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування згідно з графіком погашення та/або не виконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до «04» листопада 2016 року включно, позичальник сплачує банку проценти у розмірі:

- у період з 11.10.2015 року до 30.09.2014 року включно - 50% річних на суму прострочення заборгованості до моменту її погашення;

- починаючи з 01.10.2014 року - 15% на суму простроченої заборгованості до моменту погашення.

Отже, колегія суддів зазначає, пункт 4.6. кредитного договору викладений з чітким дотриманням норми ст. 625 ЦК України.

За умовами пункту 4.7. кредитного договору, кошти у погашення заборгованості у першу чергу направляється для сплати комісій, процентів за користування кредитом, строк сплати по яких настав, потім прострочення заборгованості за кредитом, сума що залишається, направляється на погашення основної суми заборгованості.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідності до вимог п. 4.7 кредитного договору сума у розмірі 2 931,66 грн. зараховуються на сплату прострочених процентів, а сума у розмірі 2 931,66 грн. зараховується в рахунок сплати простроченої суми основного боргу.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки сума боргу по простроченим процентам та частина суми основного боргу була погашена після порушення провадження по справі, то позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу та суми по нарахованих процентах в розмірі 2 931,66 грн. та 2 931,66 грн. відповідно підлягають припиненню на підставі п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Отже, судом першої інстанції правомірно було задоволено позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 112 409,34 грн., а в частині стягнення заборгованості по процентам у розмірі 768,96 грн. Контрозрахунку суми основної заборгованості та боргу по процентам відповідач не надав.

Щодо позовних вимог про стягнення пені за простроченим основним боргом у розмірі 9 312,23 грн. колегія суддів зазначає на наступне.

Частинам 1 та 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 231 та ч. 6 ст. 232 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Водночас, пунктом 5.10. кредитного договору передбачена відповідальність у вигляді пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів, відповідно до якого, при порушенні строків погашення кредиту, нарахованих за ним процентів, комісій (п. 4.2, п. 4.3, п. 4.5) вимагати від позичальника за кожен день прострочення сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кредитом.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені, погоджується з висновком суду першої інстанції, що він є вірним, а тому стягненню підлягає пеня за простроченим основним боргом у розмірі 9 312,23 грн. за загальний період з 03.03.2015 р. по 03.08.2015 р. та пеня за простроченими процентами у розмірі 545,64 грн. за період з 15.02.2015 р. по 16.08.2015 р., отже в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та правомірно були задоволенні судом першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та недоведеними, апелянтом не спростовано, факт наявності заборгованості за кредитним договором №63/Ю від 11.10.2012 р., таким чином судом першої інстанції правомірно було задоволено позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 123 036,19 грн., з яких: 112 409,34 грн. - заборгованість за основним боргом, 768,96 грн. - заборгованість за нарахованими процентами та 9 857,89 грн. - заборгованість по пені.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції, безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної справи № 905/2779/15 про визнання недійсним пунктів договору, яка розглядається в господарському суді Донецької області, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку з'ясовує, як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також те, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти що мають преюдиціальне значення.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі, тобто господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: а) непідвідомчості; б) обмеженості предметом позову; в) неможливості розгляду тотожної справи; г) певної черговості розгляду вимог.

На підставі п. 2.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зупинення провадження у справі про стягнення коштів до вирішення справи предметом якої є визнання недійсним договору, на підставі якого заявлена вимога про стягнення коштів, є правом а не обов'язком суду, і вирішуючи питання про зупинення або про відмову у зупиненні провадження суд має врахувати обставини конкретної справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було відхилено клопотання ТОВ "Український лізинг" про зупинення провадження у справі, оскільки останнім не доведено неможливості розгляду по суті справи № 910/23407/15 до прийняття рішення у справі № 905/2779/15.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі також просив зупинити провадження у справи, до прийняття рішення пов'язаної справи № 905/2779/15 .

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи дійшла, вважає, що вищевказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки 09.12.2015 року господарським судом Донецької області було винесено рішення у справі №905/2779/15, яким у позовних вимогах ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ» відмовлено у повному обсязі (а.с.113)

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року у справі № 910/23407/15, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ" на рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року у справі № 910/23407/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року у справі № 910/23407/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/23407/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко