ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2016 р. Справа № 922/5571/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Гетьман Р.А. , суддя Івакіна В.О.,

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, дов. б/н від 01.01.2016 року;

відповідача ОСОБА_2, дов. № 01-42юр/3213 від 30.04.2015 року;

1-Ї третьої особи - не зявився;

2-ї третьої особи - не зявився;

3-ї третьої особи - не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 100Х/1-28) на рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2015 року у справі № 922/5571/15

за позовом Приватного вищого навчального закладу "Харківський інститут кадрів управління", м. Харків,

до Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків,

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1) Харківське територіальне представництво Національної комісії регулювання електроенергетики, м. Харків,

2) Відділ Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у Харківській області, м. Харків,

3) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, м. Київ,

про внесення змін до договору,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Приватний вищий навчальний заклад "Харківський інститут кадрів управління" звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Акціонерної компанії "Харківобленерго" про внесення змін до договору постачання електричної енергії № 4-1900С від 18 червня 2008 року, укладеного між Акціонерною компанією "Харківобленерго" та Приватним вищим навчальним закладом "Харківський інститут кадрів управління", шляхом визнання договору від 04.05.2015 року про внесення змін до договору про постачання електричної енергії № 4-1900С від 18 червня 2008 року укладеним у викладеній Приватним вищим навчальним закладом "Харківський інститут кадрів управління" редакції.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Харківське територіальне представництво Національної комісії регулювання електроенергетики - ухвалою від 19.10.2015 р., Відділ Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у Харківській області - ухвалою від 09.11.2015 р., Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг - ухвалою від 23.11.2015 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.12.2015 р. у справі № 922/5571/15 (суддя Калініченко Н.В.) в задоволені позовних вимог відмовлено.

Позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та неповне зясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у звязку із внесенням Законом України № 1556-VІІ від 01.07.2014 «Про вищу освіту» змін до ч. 6,7 ст. 26, абз. 11 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про електроенергетику», навчальні заклади, до яких відноситься і позивач, виключені з числа субєктів, які у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину або перевищення договірної величини потужності сплачують енергопостачальникам двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини та двократну вартість різниці між найбільшою величиною потужності, що зафіксована протягом розрахункового періоду, та договірною величиною потужності. При цьому порушенням у сфері електроенергетики вважається окрім іншого, обмеження чи припинення електропостачання навчального закладу незалежно від форми власності протягом навчального року.

Таким чином, на думку позивача, у зв'язку із вказаними законодавчими змінами наступні пункти спірного договору підлягають застосуванню з урахуванням відповідних змін:

- п. 2.2 розділу 2 «Зобов'язання сторін»;

- п. 6.1 розділу 6 «Порядок обмеження та припинення електропостачання»;

-пп. 6.1.1, 61.2 п. 6.1 розділу 6 «Порядок обмеження та припинення електропостачання»;

- пп. 3.1.2 , 3.2.3 п. 3.2 розділу 3 «Права сторін»;

- пп. 4.1.4 п. 4.1 розділу 4 «Відповідальність сторін»;

-абз. 3-10, 12 пп. 6.1.3, 6.1.5 п. 6.1, абз. 2, 4 пп.6.1.6 п. 6.1 розділу 6 «Порядок обмеження та припинення електропостачання»;

-абз. 5 п. 7.6 розділу 7 «Облік електричної енергії та порядок розрахунків»;

-абз. 2 пп. 8.1.1 п. 8.1 розділу 8 «Стосунки із третьою стороною, об'єктивно присутньою в процесі забезпечення Споживача електричною енергією» Договору;

-пп. 7,8 Додатку № 2 «Порядок розрахунків (для усіх споживачів, крім бюджетних установ (організацій) та крім споживачів, які живляться від ПС 35-110 кВ та 330 кВ) до Договору.

Також апелянт зазначає, що місцевим господарським судом не враховано, що відповідачем порушено вимоги частин 3,4 статті 181 Господарського кодексу України щодо складання стороною, яка одержала проект договору, та надсилання другій стороні у двадцятиденний строк протоколу розбіжностей за наявності заперечень до умов договору. Зазначає, що відправлений на адресу позивача лист «Щодо перегляду питання стосовно порядку розрахунків» від 02.06.2015 року за № 06-46 е/05-12897 не можна вважати протоколом розбіжностей.

Окрім цього вказує на те, що додаткова угода про внесення змін до спірного договору не свідчить про невідповідність її змісту Типовому договору, а є лише конкретизацією певних його умов.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 11.02.2016 р.

Представник позивача в судовому засіданні 11.02.2016 року підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 1628 від 10.02.2016 року) та його представник в судовому засіданні 11.02.2016 р. із доводами, викладеними в апеляційній скарзі, не погоджується, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що запропонована позивачем редакція договору від 04.05.2015 р. про внесення змін до спірного договору про постачання електричної енергії значно порушує баланс інтересів сторін, при цьому погіршує майнові інтереси відповідача. Вказує на те, що відповідачем після отримання проекту договору про внесення змін до спірного договору у відповідь було надіслано позивачеві лист від 02.06.2016 р. №06-46е/05-12897, яким було виконано вимоги ч. 3 ст. 181 Господарського кодексу України, на порушення яких вказує позивач.

Окрім цього звертає увагу на те, що включення до спірного договору умов, які запропоновано позивачем, суперечить чинному законодавству України, Наказ Міністерства освіти України від 02.06.1993р. № 161, на який посилається позивач, як на одну з підстав внесення змін до договору, втратив чинність у відповідності до наказу Міністерства освіти і науки України від 13.11.2014 р. № 1310, а положення Закону України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 р. №1556- VII не містять визначення терміну «навчальний рік».

Представники третіх осіб - Харківського територіального представництва Національної комісії регулювання електроенергетики та Відділу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у Харківській області, в судове засідання не зявилися, на адресу Харківського апеляційного господарського суду повернулись надіслані вказаним третім особам копії ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 р. з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до пункту 3.9.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи.

Представник третьої особи - Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг в судове засідання також не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення № 612 про вручення зазначеній третій особі копії ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Тому колегія суддів розглядає апеляційну скаргу за відсутності представників третіх осіб за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача та відповідача, заслухавши усні пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено місцевим господарським судом, 18 червня 2008 року між Приватним вищим навчальним закладом "Харківський інститут кадрів управління", споживачем, та Акціонерною компанією"Харківобленерго", постачальником, було укладено договір про постачання електричної енергії № 4-1900С (далі договір), відповідно до розділу 1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною у додатку № 3.1 "Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію" до цього договору, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України, Правилами користування електричною енергією (далі ПКЕЕ), Правилами улаштування електроустановок (далі ПУЕ), іншими нормативними документами. В разі прийняття нормативно-правових актів, які змінюють умови цього договору, сторони зобов'язуються до внесення до договору відповідних змін керуватися вимогами цих нормативних документів.

Законом України № 1556-VІІ від 01.07.2014 р. «Про вищу освіту» було внесено зміни до ч. 6,7 ст. 26, абз. 11 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про електроенергетику».

Так, відповідно до частини 6 статті 26 Закону України «Про електроенергетику» в редакції Закону України № 1556-VІІ від 01.07.2014 року «Про вищу освіту» споживачі (крім населення та навчальних закладів) у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину за розрахунковий період сплачують енергопостачальникам двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини.

Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» в редакції Закону України № 1556-VІІ від 01.07.2014 р. «Про вищу освіту» у випадку перевищення договірної величини потужності споживачі (крім населення та навчальних закладів) сплачують енергопостачальникам двократну вартість різниці між найбільшою величиною потужності, що зафіксована протягом розрахункового періоду, та договірною величиною потужності.

Відповідно до абз. 11 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про електроенергетику», яким було доповнено вказану норму згідно із Законом України № 1556-VІІ від 01.07.2014 р. «Про вищу освіту» правопорушеннями в електроенергетиці є, зокрема, припинення або обмеження електропостачання навчального закладу незалежно від форми власності протягом навчального року.

Таким чином, у звязку із здійсненням вищевказаних законодавчих змін та доповнень до Закону України «Про електроенергетику» навчальні заклади, до яких відноситься і позивач, були виключені з числа субєктів, які у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину або перевищення договірної величини потужності сплачують енергопостачальникам двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини та двократну вартість різниці між найбільшою величиною потужності, що зафіксована протягом розрахункового періоду, та договірною величиною потужності. До того ж порушенням у сфері електроенергетики визнано, окрім іншого, обмеження чи припинення електропостачання навчального закладу незалежно від форми власності протягом навчального року.

Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування позову посилається на те, що у звязку із внесенням вказаних змін до Закону України "Про електроенергетику" ним в порядку пункту 2.1 спірного договору було направлено на адресу відповідача супровідним листом 2 екземпляри договору про внесення змін до спірного договору, однак відповідач у своєму листі за вих. № 06-46 е/05-12897 від 02 червня 2015 року вказав, що відсутні підстави для таких змін, що і стало підставою для звернення позивача до суду.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в позові, виходив з того, що : позивачем не доведено наявності одночасно чотирьох умов, за сукупної наявності яких допускається зміна умов договору за рішенням суду в порядку частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України; запропонований договір про внесення змін до спірного договору не відповідає Типовому договору, текст якого узгоджено Харківським територіальним представництвом Національної комісії регулювання електроенергетики України 03 вересня 2003 року та погоджено з Антимонопольним комітетом України .

Колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1,2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

визнання наявності або відсутності прав;

визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

присудження до виконання обов'язку в натурі;

відшкодування збитків;

застосування штрафних санкцій;

застосування оперативно-господарських санкцій;

застосування адміністративно-господарських санкцій;

установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

іншими способами, передбаченими законом.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що позов про визнання наявності права та позов про зміну правовідношення є різними способами захисту цивільного права та мають різні підстави позову і предмети доказування.

Позивачем подано у даній справі позов із одною позовною вимогою - про внесення змін до договору постачання електричної енергії № 4-1900С від 18.06.2008 р., укладеного між АК "Харківобленерго" та Приватним вищим навчальним закладом "Харківський інститут кадрів управління", шляхом визнання договору від 04.05.2015 р. про внесення змін до договору про постачання електричної енергії № 4-1900С від 18.06.2008 р. укладеним у викладеній Приватним вищим навчальним закладом "Харківський інститут кадрів управління" редакції.

При цьому, зі змісту предмету вказаного позову неможливо встановити, який саме спосіб захисту свого права обрав позивач визнання договору укладеним (позов про визнання) чи внесення змін у спірний договір (правозмінюючий позов).

Тобто позивач не визначився із конкретним способом захисту, який підлягає застосуванню у даній справі, що унеможливлює задоволення позову.

Окрім цього, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви у спорах, що виникають при укладанні, зміні чи розірванні договорів, окрім іншого, додаються - відповідно договір, проект договору.

Позивачем до позовної заяви додано проект договору про внесення змін до спірного договору. Проте вказаний проект містить окрім змін, які обумовлені законодавчими змінами у Законі України «Про електроенергетику», також зміни, які із цими законодавчими змінами не повязані, і зміна яких допускається лише за згодою сторін.

При цьому, у тексті проекту договору про внесення змін до спірного договору неможливо відокремити зміни, що здійснюються на виконання пункту 2.1. спірного договору від інших змін, які мають здійснюватися лише за згодою сторін. Вказана обставина позбавляє суд можливості задовольнити позов у відповідній частині, не зачіпаючи ту частину договору, внесення змін до якої в судовому порядку є недопустимою.

Разом з цим, норми Господарського процесуального кодексу України не наділяють суд повноваженнями виходити за межі позовних вимог та виносити рішення, яке уточнює або змінює позовні вимоги.

Позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що у звязку із законодавчими змінами наступні пункти спірного договору підлягають застосуванню з урахуванням відповідних змін:

-п. 2.2 розділу 2 «Зобов'язання сторін»;

- п. 6.1 розділу 6 «Порядок обмеження та припинення електропостачання»;

-пп. 6.1.1, 61.2 п. 6.1 розділу 6 «Порядок обмеження та припинення електропостачання»;

-пп. 3.1.2 , 3.2.3 п. 3.2 розділу 3 «Права сторін»;

-пп. 4.1.4 п. 4.1 розділу 4 «Відповідальність сторін»;

-абз. 3-10, 12 пп. 6.1.3, 6.1.5 п. 6.1, абз. 2, 4 пп.6.1.6 п. 6.1 розділу 6 «Порядок обмеження та припинення електропостачання»;

-абз. 5 п. 7.6 розділу 7 «Облік електричної енергії та порядок розрахунків»;

-абз. 2 пп. 8.1.1 п. 8.1 розділу 8 «Стосунки із третьою стороною, об'єктивно присутньою в процесі забезпечення Споживача електричною енергією» Договору;

-пп. 7,8 Додатку № 2 «Порядок розрахунків (для усіх споживачів, крім бюджетних установ (організацій) та крім споживачів, які живляться від ПС 35-110 кВ та 330 кВ) до Договору.

Проте, колегія суддів не може погодитися із такими твердженнями, оскільки як вже зазначалося, проект договору про внесення змін до вказаних вище пунктів спірного договору містить також зміни, які здійснюються лише за згодою сторін, і які неможливо відокремити від змін, що вносяться в порядку пункту 2.1 спірного договору.

До того ж, з урахуванням статті 22 Господарського кодексу України зміна або зменшення позовних вимог допускається лише до прийняття рішення у справі, а здійснення таких дій на стадії апеляційного провадження Господарським процесуальним кодексом України не передбачено.

При цьому слід зазначити, що прохальна частина містить вимогу про внесення змін до спірного договору шляхом визнання укладеним договору про внесення змін до спірного договору в повному обсязі, а не в частині вказаних вище пунктів, що не узгоджується із зазначеним посиланням позивача.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідачем порушено вимоги частин 3, 4 статі 181 Господарського кодексу України, так як відповідачем не складено протоколу розбіжностей, не можуть братися до уваги, оскільки вказана норма регулює порядок укладення договорів, тоді як правовідносини, з яких виник спір у даній справі, стосуються зміни договору, а не його укладення і порядок внесення змін до договору регулюється іншою нормою статтею 188 Господарського кодексу України.

Отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову, проте застосував норму права, статтю 652 Цивільного кодексу України, яка регламентує інститут розірвання або зміни договору у звязку з істотною зміною обставини.

Так, згідно із пунктом 1 частини 2 цієї статті однією із необхідних підстав для зміни договору в судовому порядку у звязку із з істотною зміною обставини є, зокрема, те, що в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставини не настане. Проте, таку зміну обставин, як прийняття нормативно-правових актів, які змінюють договірні відносини, сторони прямо обумовили у пункті договору 2.1. спірного договору.

Саме пункт 2.1 договору та частина 2 статті 651 Цивільного кодексу України, а не стаття 652 Цивільного кодексу України , мали бути враховані судом першої інстанції при вирішенні питання щодо задоволення або відмови у задоволенні позову. Проте, це не призвело до прийняття неправильної резолютивної частини рішення.

Разом з цим, у абзаці 6 пункту 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 07.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" зазначено про те, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Враховуючи викладене, доводи апелянта не можуть бути прийняті колегією суддів.

Відповідно до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Приймаючи до уваги всі обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду підлягає залишенню без змін з врахуванням наведених вище підстав.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2015 р. у справі № 922/5571/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 16.02.2016 року.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Івакіна В.О.