ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"21" січня 2016 р. Справа № 6/144-2380
УХВАЛА

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

Розглянув матеріали скарги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" № 01/1809 від 20.11.2015 року.

На дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001)

У справі за позовом Закритого акціонерного товариства "УКРГАЗ-ЕНЕРГО" (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ 1,01001)

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" (вул. Чернівецька, 54, м. Тернопіль,46006)

про cтягнення 8026892,75 грн. боргу, 1059530,16 грн. пені, 989835,82 грн. 3% річних, 6369346,52 грн. втрат від інфляції.

За участю представників:

стягувача: не з'явився;

боржника: не з'явився;

ДВС: ОСОБА_2,

Суть справи:

20 листопада 2015 року ПАТ "Тернопільгаз" звернулось в господарський суд Тернопільської області зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, згідно якої просить:

1) Визнати дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по винесенню постанови від 30 жовтня 2015 року ВП № 20917662 про стягнення з ПАТ "Тернопільгаз" виконавчого збору на суму 7 783 529,01 грн. неправомірними.

2) Скасувати Постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП № 20917662 від 30 жовтня 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору на суму 778352,90 грн.

Свої вимоги у скарзі, усних та письмових поясненнях даних у попередніх засіданнях, заявник мотивував невідповідністю прийнятої постанови обставинам справи та нормам закону.

У відзиві на скаргу та згідно з поясненнями представника, орган ДВС доводи скаржника спростовує, посилаючись на відсутність у діях державного виконавця порушень та прийняття оспорюваної постанови у відповідності до норм чинного законодавства.

Розгляд скарги неодноразово відкладався, востаннє на 21 січня 2016 року.

Ухвалою від 05 січня 2015 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 21 січня 2016 року, строк розгляду скарги було продовжено.

Уповноважений представник скаржника, участь якого не визнавалась обов'язковою, без зазначення причин в засідання 21 січня 2016 року не з'явився, хоча про час та місце розгляду скарги був повідомлений належним чином, про що зазначено в формулярі (протоколі) судового засідання від 05 січня 2016 року.

Про обізнаність скаржника щодо місця й часу розгляду справи свідчить і подана ним заява про розгляд скарги колегією суддів.

Розпорядженням голови господарського суду Тернопільської області від 21 січня 2016 року заяву ПАТ "Тернопільгаз" від 21 січня 2016 року №03/72 про створення судової колегії для розгляду скарги відхилено.

Уповноважений представник стягувача в судове засідання жодного разу не з'явився, витребувані документи, у т.ч. заперечення проти скарги не представив.

Направлені на його адресу зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ухвали, повернулись з відміткою пошти про неможливість вручення у зв'язку з відсутністю адресата. Однак, як вбачається з поданої скарги та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, ПАТ "Укргаз-Енерго" про зміну свого місцезнаходження органи державної реєстрації не повідомляло.

За змістом ст. 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (постанова пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р.)

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (ст. 75 ГПК України).

Зважаючи на те, що неявка стягувача та боржника не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого розгляду, суд вважає за можливе вирішити спір, в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом також враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006 року, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В засіданні учасникам процесу розяснювались належні їм права та обовязки, передбачені ст.ст. 20,22, 81-1 ГПК України.

За відсутності відповідного клопотання аудіозапис судового засідання не здійснювався.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши дані у попередніх засіданнях пояснення представника скаржника, відділу ДВС, судом встановлено наступне:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 01 квітня 2010 року у справі №6/144-2380 позовні вимоги Закритого акціонерного товариства "УКРГАЗ-ЕНЕРГО" задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" 7806607 грн. 26 коп. основного боргу, 989835 грн. 82 коп. 3% річних, 5951025 грн. 93 коп. витрат від інфляції, 23208 грн. 49 коп. сплаченого держмита, 214 грн. 79 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання зазначеного рішення, яке набрало законної сили, 19 квітня 2010 року господарським судом видано відповідний наказ.

04 серпня 2010 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №20917662, встановлено семиденний строк для добровільного виконання з дати отримання постанови, розяснено наслідки невиконання судового рішення в добровільному порядку, зокрема щодо стягнення з боржника судового збору та витрат повязаних з провадженням виконавчих дій.

У названій постанові сторонам розяснено право знайомитись з матеріалами виконавчого провадження, внесеним до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, за адресою в мережі Інтернет https://trade.informjust.ua/. та надано ідентифікатор доступу.

Як вбачається з наданої скаржником копії супровідного листа, постанову про відкриття виконавчого провадження ВАТ "Тернопільгаз" отримано 31 серпня 2010 року.

Цього ж дня, боржником направлено на адресу департаменту ДВС лист №01/1562 (копія опису вкладення з відміткою пошти наявна у матеріалах справи (т.1 а.с.217-219).

За змістом листа, долученої до нього виписки з реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу №461/369 від 22 липня 2010 року, ВАТ "Тернопільгаз" включено до реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" №2711 від 23 червня 2005 року (далі Закон №2711), що є підставою для обовязкового зупинення виконавчого провадження.

Незважаючи на надіслання боржником клопотання про зупинення виконавчого провадження з підтверджуючими документами ще у серпні 2010 року, постанову про зупинення виконавчого провадження з підстави включення товариства до реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону №2711, органом ДВС винесено лише 25 вересня 2013 року.

Бездіяльність ДВС щодо невинесення відповідної постанови про зупинення виконавчого провадження протягом трьох років боржником не оскаржувалось. Добровільне виконання судового рішення у цей період (тобто до 25 вересня 2013 року) товариством також не здійснювалось.

В звязку з закінченням 01 січня 2014 року процедури погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу відповідно до Закону №2711, 15 січня 2014 року ДВС винесено постанову про поновлення виконавчого провадження.

27 січня 2014 року ПАТ "Тернопільгаз", як правонаступник боржника, звернулось в господарський суд Тернопільської області з заявою про відстрочку виконання рішення суду від 01 квітня 2010 року у справі №6/144-2380.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 05 березня 2014 року судом було встановлено факт часткового погашення заборгованості, визначено загальну суму боргу (у т.ч. за основним зобовязанням, 3% річних, інфляційними втратами) в розмірі 8596468,57 грн. та відстрочено виконання судового рішення до 31 грудня 2014 року.

На підставі ухвали від 05 березня 2014 року у справі №6/144-2380 про відстрочку виконання рішення, постановою від 21 березня 2014 року виконавче провадження №20917662 було зупинено.

Через закінчення строку, на який було надано відстрочку, виконавче провадження №20917662 поновлено, про що 03 квітня 2015 року органом ДВС винесено постанову.

Цього ж дня виконавче провадження зупинено у звязку з внесенням змін до Закону №2711 щодо продовження процедури погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу.

16 жовтня 2015 року ДВС винесено постанову про поновлення виконавчого провадження через закінчення дії процедури погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу.

Постановою ВП №20917662 від 30 жовтня 2015 року на боржника покладено обовязок сплатити 7783529,01 грн. виконавчого збору.

Ухвалою від 03 листопада 2015 року у справі №6/144-2380, господарським судом Тернопільської області затверджено укладену між сторонами виконавчого провадження мирову угоду від 23 жовтня 2015 року.

Згідно зі змістом мирової угоди, залишок заборгованості ПАТ "Тернопільгаз" перед ПрАТ "УКРГАЗ-ЕНЕРГО" за основним зобов'язанням та штрафними санкціями за договором постачання природного газу № 254/77/В-07 від 26.12.2006 року (справа № 6/144-2380)) становить 7 783 529 грн. 01 коп.

Затвердження мирової угоди стало підставою для винесення органом ДВС 17 листопада 2015 року постанови про закриття виконавчого провадження №20917662 на підставі п.2 ч.1 ст. 49 Закону №606.

Вказаною постановою, зобов'язання боржника по сплаті виконавчого збору виділено в окреме провадження.

Крім іншого, 17 листопада 2015 року державним виконавцем винесено дві постанови про виправлення описки у постанові від 30 жовтня 2015 року щодо суми виконавчого збору, а саме, замість "7783529,01 грн. стягнути 778352,90грн." (10 відсотків від 7 783 529 грн. 01 коп. залишку несплаченого боргу, визначеного рішенням у справі №6/144-2380).

Постановою від 18 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження №49417510 про стягнення з ПАТ "Тернопільгаз" 778352,90 грн. виконавчого збору.

Не погоджуючись із обовязком по сплаті виконавчого збору, боржник звернувся до суду зі скаргою на дії органу ДВС.

На обґрунтування своїх вимог скаржник зазначає, що:

- сума збору мала нараховуватись пропорційно до суми фактично стягнутої в примусовому порядку;

- жодних дій щодо виконання судового рішення державним виконавцем не вчинялось, заборгованість у примусовому порядку не стягувалась;

- при першому надходженні виконавчого документа, на наступний день після закінчення терміну, встановленого для добровільного виконання, як це передбачено ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції відповідного періоду, постанова про стягнення виконавчого збору не виносилась;

- постанову про стягнення виконавчого збору винесено 30 жовтня 2015 року, тобто з дати відкриття виконавчого провадження 04 серпня 2010 року минуло більше пяти років;

- частину боргу ПАТ "Тернопільгаз" погасило добровільно, щодо решти сторонами укладено мирову угоду, відтак, заборгованість перед стягувачем, станом на час винесення оспорюваної постанови відсутня.

Наведені обставини, на думку скаржника, свідчать про неправомірність дій державного виконавця та відсутність підстав для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.

За твердженням субєкта оскарження, в діях ДВС немає жодних порушень, а доводи боржника не заслуговують на увагу, з огляду на таке:

- виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання;

- виконавчий збір є санкцією відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення в строк, встановлений для добровільного виконання;

- в період зупинення виконавчого провадження у державного виконавця не має права вчиняти виконавчі дії, тому виконання судового рішення в примусовому порядку не здійснювались;

- в Законі України "Про заходи спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", відсутня заборона винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору.

Зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду скарги, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до змісту пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Поданими скаржником доказами, не доведено обґрунтованість заявленої скарги.

Так, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 25.07.2002р. у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до пілотного рішення Європейського суду з прав людини від 15 січня 2010 року справі "ОСОБА_3 проти України" право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обовязкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, ECHR 2002-III).

В силу ст. 124 Конституції України, ст.115 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку встановленому Господарським процесуальним кодексом України, Законом України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21 квітня 1999року (далі-Закон №606-XIV), іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В преамбулі Закону №606-XIV визначено, що правила цього закону застосовуються, зокрема, у разі невиконання рішень судів у добровільному порядку.

Згідно з ст. 2 Закону №606-XIV, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Стаття 6 Закону №606-XIV покладає на державного виконавця обовязок використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. (Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999р.).

Тому, до спірних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, що діяли на час їх виникнення.

В порядку ст. 24 Закону №606-XIV, в редакції чинній на момент винесення постанови від 04 серпня 2010 року про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно з ч.2 ст. 24 Закону №606-XIV державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п'ятнадцяти днів,та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Стаття 46 Закону №606-XIV на час відкриття виконавчого провадження по виконанню судового рішення у справі №6/144-2380 передбачала, що у разі невиконання рішення у строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом.

При цьому, строку для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, Законом №606-XIV визначено не було.

В порядку ст. 43 Закону №606-XIV, виконавчий збір стягувався пропорційно до фактично задоволених вимог стягувача.

Зібраними у справі доказами підтверджено, що після завершення строку для добровільного виконання судового рішення, встановленого постановою ДВС від 04 серпня 2010 року та до закінчення виконавчого провадження, оформленого постановою виконавчої служби від 17 листопада 2015 року (через затвердження судом мирової угоди), заборгованість боржником повністю погашена не була. У тому числі в періоди, коли виконавче провадження не зупинялось. Виконання судового рішення тривало пять років.

Слід зауважити, що нормами Закону №606-XIV, в різних його редакціях, стягнення виконавчого збору не ставилось в залежність від вчинених виконавчою службою заходів примусового виконання.

Єдиною підставою його сплати залишалось не виконання боржником виконавчого документа у встановлений для цього виконавчою службою термін. А в періоди неодноразового зупинення виконавчого провадження такі заходи і не могли вживатись органом ДВС.

В подальшому, набув чинності Закон України "Про виконавче провадження" в новій редакції, яка діяла і на час прийняття оскаржуваної постанови від 30 жовтня 2015 року.

Змістом п.1 ст. 28 Закону №606-XIV в редакції чинній на час прийняття оспорюваної постанови визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом (ч.1 ст. 28 Закону №606-XIV).

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю (п.3 ст. 28 Закону №606-XIV).

У відповідності до п.3.7.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту № 512/5 від 02 квітня 2012 року, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Названа норма щодо терміну винесення постанови про стягнення виконавчого збору не була чинною на момент завершення строку для добровільного виконання судового рішення господарського суду Тернопільської області від 01 квітня 2010 року у справі №6/144-2380, а була прийнята через два роки після закінчення цього терміну і не має зворотної дії в часі.

Виконавчий документ органом ДВС стягувачу чи органу, який його видав не повертався, отже, підстав для предявлення виконавчого документа повторно не було.

Обставин, наведених у Законі №606-XIV, за наявності яких закон виключає можливість стягнення виконавчого збору, його повернення, скаржником не зазначено.

Сплата даного збору при настанні підстав, встановлених Законом №606-XIV є обов'язковою і складала дохідну частину Державного бюджету України на 2015 рік (додаток №1 до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік").

При цьому, суд критично оцінює посилання скаржника на самостійне виконання ним судового рішення (тобто без вчинення заходів примусового виконання), як таке що не впливає на обовязок по сплаті виконавчого збору.

Крім того, твердження скаржника про укладення та затвердження мирової угоди до моменту поновлення виконавчого провадження, а отже винесення оспорюваної постанови за відсутності підстав для поновлення виконавчого провадження, не ґрунтується на приписах закону.

Оскільки, саме лише повідомлення боржником державного виконавця про укладення сторонами мирової угоди та про звернення до суду із заявою про її затвердження не може бути підставою для автоматичного закінчення виконавчого провадження. Воно вважається закінченим з дати винесення органом ДВС постанови про це. (ч.3 ст. 49 Закону №606-XIV).

Окрім того, постанова про закінчення виконавчого провадження не може виноситись без поновлення виконавчого провадження, тобто в період його зупинення.

Сума виконавчого збору з врахуванням постанов про виправлення описки, не перевищує розміру, передбаченого статтею 28 Закону №606-XIV.

Належних і допустимих доказів порушення органом ДВС вимог Закону №606-XIV, наслідком яких може бути скасування постанови про стягнення з боржника 778352,90грн. виконавчого збору, боржником не представлено.

При цьому, обовязок подання таких доказів, статтями 33,34,121-2 ГПК України, п.9.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17 жовтня 2012 року покладається на скаржника.

А тому, в задоволенні скарги ПАТ "Тернопільгаз" № 01/1809 від 20 листопада 2015 року на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 86,121-2 ГПК України, Закону України "Про виконавче провадження", суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ПАТ "Тернопільгаз" № 01/1809 від 20 листопада 2015 року на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовити.

Суддя І.П. Шумський