РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2016Справа №910/29796/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/29796/15

за позовом відкритого акціонерного товариства «Готельний комплекс «Либідь»;

до 1) публічного акціонерного товариства «Омега Банк»;

2) публічного акціонерного товариства «Перехідний банк «РВС Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсним акту приймання-передачі прав на активи.

Представники сторін:

від позивача: Олійник В.В, довіреність б/н від 25.05.2015р.;

Ярошенко Р.В., довіреність № 02/01 від 02.01.2016р.;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Кульгавий Д.В., довіреність б/н від 07.12.2015р.;

Левіцький Є.В., довіреність б/н від 07.12.2015р.;

від третьої особи: Цибуля О.В., довіреність № 247-48059/15 від 27.11.2015р.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулось відкрите акціонерне товариство «Готельний комплекс «Либідь» (надалі - позивач) з позовом до публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (надалі відповідач-1) та публічного акціонерного товариства «Перехідний банк «РВС Банк» (надалі відповідач-2) про визнання недійсним акту приймання-передачі прав на активи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.07.2015р. між відповідачем-1 та відповідачем-2 фактично було вчинено правочин про передачу права вимоги за кредитним договором № 519 та іпотечним договором № 518/519/ІП-1, які були припинені, у зв'язку із набранням законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014р. у справі № 910/17585/14. Отже, акт № 110/07/2015-К приймання-передачі перехідному банку ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» прав на активи неплатоспроможного банку ПАТ «Омега Банк» від 03.07.2015р. не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а відтак передача прав від відповідача-2 до відповідача-1 порушує інтереси позивача та норми п. 5 ст. 203 ЦК України і відповідно підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2015р. порушено провадження у справі № 910/29796/15, призначений розгляд справи на 17.12.2015р.

30.11.2015р. через загальний відділ господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про забезпечення позову.

17.12.2015р. через загальний відділ господарського суду надійшли від представника позивача додаткові письмові пояснення до клопотання про забезпечення позову, а від представника відповідача-2 заперечення на клопотання про забезпечення позову та частково витребувані судом докази.

Присутній у судовому засіданні 17.12.2015р. представник позивача просив задовольнити клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2015р. розгляд справи відкладено на 21.01.2016р., у зв'язку з неподанням відповідачами витребуваних доказів і необхідністю витребування нових доказів у справі.

Також, ухвалою суду від 17.12.2015р. судом було відмовлено відкритому акціонерному товариству «Готельний комплекс «Либідь» в задоволенні клопотання про забезпечення позову.

21.01.2016р. через загальний відділ господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів і відкладення розгляду справи та клопотання про залучення третьої особи і відкладення розгляду справи.

Також, 21.01.2016р. через загальний відділ господарського суду надійшло клопотання від представника відповідача-1 про залучення до участі у справі третьої особи.

Від представника позивача через канцелярію суду 21.01.2016р. надійшли пояснення по справі.

Присутній у судовому засіданні 21.01.2016р. представник позивача просив задовольнити клопотання про залучення третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та клопотання про витребування доказів.

Представник відповідача-1 також просив задовольнити клопотання про залучення до участі у справі третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Представники відповідача-2 не заперечували щодо залучення третьої особи.

Водночас, представники відповідачів заперечили проти задоволення клопотання позивача про витребування доказів, оскільки останнє не відповідає приписам ст. 38 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, надані сторонами, суд дійшов висновку про задоволення клопотання позивача та відповідача-1 про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як особу, що фактично здійснює керування процесом ліквідації ПАТ «Омега Банк» та контролює діяльність створеного перехідного банку.

При цьому, суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, оскільки останнє не відповідає приписам ст. 38 ГПК України, зокрема, в клопотанні не зазначено: обставини, що перешкоджають наданню зазначених позивачем доказів та не вказано обставини, які можуть підтвердити витребувані докази.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2016р. суд, на підставі ч. 3 статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжив строк вирішення спору у справі, відклав розгляд справи на 04.02.2016р. та залучив до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

В судовому засіданні 04.02.2016р. представник позивача звернувся до суду з клопотання про витребування доказів.

Розглянувши вказане клопотання позивача, судом відмовлено в його задоволенні, оскільки останнє не відповідає приписам ст. 38 ГПК України, зокрема, в клопотанні не зазначено: обставини, що перешкоджають наданню зазначених позивачем доказів та не вказано обставини, які можуть підтвердити витребувані докази. Зокрема, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідних організацій з метою отримання зазначених у клопотанні документів, та відмови таких організацій у їх наданні.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач-1 належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача-2 проти позову заперечував з підстав, наведених у відзиві. Також представник відповідача-2 надав суду для огляду оригінал Акту № 110/07/2015-К від 03.07.2015р.

Представник третьої особи пояснив неможливість надання витребуваних ухвалою суду документів з обставин, наведених у письмових поясненнях, що були подані 04.02.2016р. через відділ діловодства суду.

Суд вважає, що у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.09.2006р. між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі відповідач-1), та товариством з обмеженою відповідальністю «Вольний вітер» (за договором - позичальник) було укладено кредитний договір № 518 (далі - кредитний договір № 518).

26.09.2006р. між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі відповідач-1), та відкритим акціонерним товариством «Готельний комплекс «Либідь» (за договором - позичальник, далі позивач) було укладено кредитний договір № 519 (далі - кредитний договір № 519).

Розділами 5 кредитних договорів № 518 та № 519 встановлені умови забезпечення виконання зобов'язань за даними кредитними договорами.

Так, пунктом 5.1. визначено, що за домовленістю сторін виконання зобов'язань позичальника за договором забезпечується:

5.1.1. заставою (іпотекою) нежитлового приміщення готельного комплексу «Либідь», що знаходиться за адресою: Україна, м. Київ, площа Перемоги, буд. 1 - за іпотечним договором, що укладається між ВАТ «Готельний комплекс «Либідь» у забезпечення всіх зобов'язань позичальника за кредитним договором, який буде майновим поручителем, та банком і посвідчується нотаріально не пізніше 26.09.2006 включно.

Загальна заставна вартість 21 164 034,88 доларів США, при цьому розподіл застави з іншими кредитами: прямо пропорційно заборгованості за кредитом з урахуванням інших кредитів, отриманих під заставу зазначеного предмета застави.

На виконання п. 5.1.1. вищевказаних кредитних договорів між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є відповідач-1 (іпотекодержатель) та позивачем (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір № 518/519/ІП-1 від 26.09.2006р. (далі - іпотечний договір № 518/519/ІП-1).

В подальшому, ПАТ «Омега Банк» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до ВАТ «Готельний комплекс «Либідь» про визнання права власності на предмет іпотеки - майновий комплекс - будинок готельного комплексу в цілому (літ. А) загальною площею 14 691,70 кв. м. за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1, за іпотечним договором №518/519/ІП-1 від 26.09.2006 р., укладеним з ВАТ «Готельний комплекс «Либідь» (посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстровано в реєстрі за №5309), в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №518 та №519 від 26.09.2006 р.

В ході розгляду справи судом першої інстанції ВАТ "Готельний комплекс "Либідь" подано зустрічну позовну заяву до ПАТ "Омега Банк" про визнання недійсним з моменту укладення договору іпотеки №518/519ІП-1 від 26.09.2006 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014р. у справі №910/17585/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 року, а також і постановою Вищого господарського суду України від 17.03.2015р., первісний позов задоволено повністю, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 519 від 26.09.2006 р. та за кредитним договором № 518 від 26.09.2006 р. звернуто стягнення за іпотечним договором № 518/519/ІП-1 від 26.09.2006 р. шляхом визнання за ПАТ "Омега Банк" права власності на предмет іпотеки, а саме: майновий комплекс - будинок готельного комплексу в цілому загальною площею 15 674,5 кв. м., що розташований за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1. Стягнуто з ВАТ "Готельний комплекс "Либідь" на користь ПАТ "Омега Банк" 73 080,00 грн. витрат зі сплати судового збору. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Як зазначає позивач, у відповідності до приписів ч. 5 ст. 85 ГПК України, рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2014р. у справі № 910/17585/14 набрало законної сили з моменту прийняття постанови Київським апеляційним господарським судом по цій справі - відтак 23.12.2014 року.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.03.2015р. у справі №910/17585/14 рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014р. у справі № 910/17585/14 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 30.09.2015р. відмовлено у задоволенні заяви відкритого акціонерного товариства «Готельний комплекс «Либідь» з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 17.03.2015р. у справі №910/17585/14.

Відповідно до частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, на думку позивача, за наслідками прийняття вказаного рішення зобов'язання сторін за кредитними договорами № 518 та № 519 припинені, а також припинена іпотека за іпотечним договором №518/519/ІП-1.

При цьому, 03.07.2015р. між відповідачем-1 та відповідачем-2 було підписано Акт №110/07/2015-К приймання-передачі перехідному банку ПАТ «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «РВС БАНК» прав на активи неплатоспроможного банку ПАТ «ОМЕГА БАНК», зокрема, всі права у зобов'язаннях за кредитним договором № 519 та договорами, укладеними на забезпечення зобов'язань за даним кредитним договором.

Як стверджує позивач, підписавши вказаний акт, відповідачем-1 та відповідачем-2 фактично було вчинено правочин про передачу прав вимоги за кредитним договором № 519 та іпотечним договором № 518/519/ІП-1, які були припинені, у зв'язку із набранням законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014р. у справі № 910/17585/14. Отже, акт № 110/07/2015-К приймання-передачі перехідному банку ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» прав на активи неплатоспроможного банку ПАТ «Омега Банк» від 03.07.2015р. не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а відтак передача прав від відповідача-2 до відповідача-1 порушує інтереси позивача та норми п. 5 ст. 203 ЦК України і відповідно підлягає визнанню недійсним.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України визначено спосіб захисту порушеного права; викладені у вказаних статтях способи захисту порушеного права не є вичерпними, зі змісту вище зазначених статей вбачається, що порушене право та законний інтерес можуть бути захищені також іншими способами, встановленими договором або законом.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України Держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналогічний припис містить ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України про те, що права суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, законодавець визначив, що цивільне право або охоронюваний законом інтерес можуть бути захищені судом не будь-яким способом, а тільки тим, що передбачений договором чи законом, натомість, предмет позову визнання недійсним акту приймання-передачі прав на активи - не передбачений як спосіб захисту чинним законодавством, що позбавляє суд можливості захистити права позивача.

Крім того, суд вважає помилковим висновок позивача про те, що спірний акт приймання передачі майна є правочином,виходячи з наступного.

В статті 202 Цивільного кодексу України визначено поняття та види правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Акт приймання передачі прав на активи № 110/07/2015-К від 03.07.2015р. по своїй правовій природі не є правочином, оскільки за змістом статті 202 ЦК України такий акт сам по собі не породжує, не змінює і не припиняє обов'язків та прав сторін, а лише засвідчує певний факт, зокрема, передачі прав на активи за правочинами. Документами, що породжують права та обов'язки за вказаним актом є кредитний договір № 519 та іпотечний договір № 518/519/ІП-1.

До того ж, права на активи, що передаються за спірним актом, набуті на підставах правочинів, кредитного договору № 519 та іпотечного договору № 518/519/ІП-1, згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014р. у справі №910/17585/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 року, а також і постановою Вищого господарського суду України від 17.03.2015р.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Всі інші підстави, якими позивач обґрунтовує свої вимоги у позовній заяві, не приймаються судом до уваги як такі, що не спростовують викладених вище судом висновків.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 09.02.2016р.

Суддя А.І. Привалов