ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2016 р.Справа № 922/2473/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський автопарк", м. Лозова
до Відкритого акціонерного товариства "Лозівське АТП - 16309", м. Лозова За участю прокуратури Харківської області
про визнання права власності
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, директор;

відповідача - ОСОБА_2, дов. б/н від 02.11.2015р.;

за участю прокурора - Тарасова С.С., служб. посв. № 036251 від 12.11.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати право власності на: нежитлові будівлі літ. "А-2", загальною площею 1073,8 кв.м., літ. "Б-2", загальною площею 3983,9 кв.м., літ. Д", загальною площею 23,5 кв.м., 2 СК-26, огорожу - 650 п.м., асфальтовану відкриту стоянку на 150 авто, площею 6400 кв.м., зовнішнє освітлення ЛЕП-10КВТ, мережі водопостачання та каналізації, газопровід внутрішній, розташовані за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Польова, 1. Також позивач просить визнати за ним право власності на рухоме майно - транспортні засоби: ПАЗ 3205 (1991 рік випуску, державний номер АХ 6456ВІ, реєстраційне свідоцтво АХС111379, дата реєстрації 14.05.2008 року), IKARUS 250 (1986 рік випуску, державний номер НОМЕР_1, реєстраційне свідоцтво АХС045006, дата реєстрації 07.07.2007 року), DAIMLER-BENZ 0303 (1977 рік випуску, державний номер АХ 7651ВА , реєстраційне свідоцтво АХС025380, дата реєстрації 09.06.2007 року); DAIMLER-BENZ (1987 рік випуску, державний номер 2883ХІА , реєстраційне свідоцтво ХАС533897, дата реєстрації 12.06.2002 року); IKARUS 256 (1988 рік випуску, державний номер 0967ХАХ, реєстраційне свідоцтво ХАС246084, дата реєстрації 21.08.1997 року), КРАЗ 256 (1993 рік випуску, державний номер 2782ХАФ, реєстраційне свідоцтво ВЦ827992, дата реєстрації 09.04.1993 року), ГАЗ 3307 (1993 рік випуску, державний номер НОМЕР_2, реєстраційне свідоцтво ХАС048003, дата реєстрації 12.01.1995р.).

Рішенням господарського суду Харківської області від 30.06.2015р. позов задоволено повністю. Визнано за ТОВ "Лозівський автопарк" право власності на нежитлові будівлі літ. "А-2", загальною площею 1073,8 кв.м., літ. "Б-2", загальною площею 3983,9 кв.м., літ. Д", загальною площею 23,5 кв.м., 2 СК-26, огорожу - 650 п.м., асфальтовану відкриту стоянку на 150 авто, площею 6400 кв.м., зовнішнє освітлення ЛЕП-10КВТ, мережі водопостачання та каналізації, газопровід внутрішній, розташовані за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Польова, 1 та на рухоме майно - транспортні засоби: ПАЗ 3205 (1991 рік випуску, державний номер АХ 6456ВІ, реєстраційне свідоцтво АХС111379, дата реєстрації 14.05.2008 року), IKARUS 250 (1986 рік випуску, державний номер НОМЕР_1, реєстраційне свідоцтво АХС045006, дата реєстрації 07.07.2007 року), DAIMLER-BENZ 0303 (1977 рік випуску, державний номер АХ 7651ВА, реєстраційне свідоцтво АХС025380, дата реєстрації 09.06.2007 року); DAIMLER-BENZ (1987 рік випуску, державний номер 2883ХІА, реєстраційне свідоцтво ХАС533897, дата реєстрації 12.06.2002 року); IKARUS 256 (1988 рік випуску, державний номер 0967ХАХ, реєстраційне свідоцтво ХАС246084, дата реєстрації 21.08.1997 року), КРАЗ 256 (1993 рік випуску, державний номер 2782ХАФ, реєстраційне свідоцтво ВЦ827992, дата реєстрації 09.04.1993 року), ГАЗ 3307 (1993 рік випуску, державний номер 3165ХАФ, реєстраційне свідоцтвоХАС048003, дата реєстрації 12.01.1995р.).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.08.2015 року рішення місцевого господарського суду від 30.06.2015р. залишено без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.11.2015р. касаційні скарги ліквідатора Відкритого акціонерного товариства "Лозівське автотранспортне підприємство 16309" та Заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Лозівської ОДПІ Головного управління ДФС у Харківській області задоволено частково, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 26.08.2015р. та рішення господарського суду Харківської області від 30.06.2015р. у справі № 922/2473/15 скасовано. Справу передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

В судовому засіданні 18.01.2016р., в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 01.02.2016р. Після перерви судове засідання продовжено.

Представник позивача позовні вимоги підтримує повністю, просить суд позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх позовних вимог останній посилається на укладену між сторонами угоду про припинення зобов'язання передачею відступного № 2 від 30.03.2014р., відповідно до умов якої взамін сплати заборгованості в розмірі 2 900 000,00грн. відповідач передав у власність позивача нерухоме та рухоме майно, власником якого був відповідач. Також позивач посилається на укладений між сторонами договір купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна № 4 від 31.03.2014р., за умовами якого відповідач згідно актів передачі-приймання майна від 31.03.2014р. передав, а позивач отримав у власність майно, зазначене в актах.

Як зазначає позивач, спірні об'єкти рухомого та нерухомого майна перебувають у фактичному володінні позивача без жодних заперечень з боку відповідача та саме позивач є фактичним власником майна, розташованого за адресою Харківська область, м. Лозова, вул. Польова, 1.

Представник відповідача проти позову заперечує, просить суд в його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що угода про припинення зобов'язання передачею відступного № 2 від 30.03.2014р. та договір купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна № 4 від 31.03.2014р. на даний час нотаріально не посвідчені, тому, на думку відповідача, дані договори є нікчемними. Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач також посилається на той факт, що на час укладання угоди про припинення зобов'язання передачею відступного № 2 від 30.03.2014р. та договору купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна № 4 від 31.03.2014р., майно ВАТ "Лозівське АТП-16309" знаходилось під арештом із забороною його відчуження, а будь - яка заборгованість відповідача перед позивачем взагалі відсутня.

Присутній у судовому засіданні прокурор проти позову заперечує повністю, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, прокурора суд встановив наступне.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 14.02.2003р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лозівський автопарк" (позивач) та Відкритим акціонерним товариством "Лозівське автотранспортне підприємство 16309" (відповідач) було укладено угоду "Про співпрацю та організацію взаємовідносин" № 1/2, відповідно до умов якої сторони зобов'язались спільно діяти для досягнення господарчих цілей у відповідності до уставних завдань та економічної зацікавленості кожної з сторін, які приймають участь у цій угоді. В рамках цієї угоди сторонами було підписано договір № 2-а поворотної фінансової допомоги (позики) від 14.02.2003р. та договір оперативного лізингу № 21-а від 15.01.2004р.

Відповідно до п. 1.1 договору № 2-а поворотної фінансової допомоги (позики) від 14.02.2003р. позивач зобовязався надати відповідачу безпроцентну фінансову допомогу у сумі 1 800 000грн., яку сторони погодили у п. 3 даної угоди (у редакції додаткової угоди № 10 від 10.02.2006р).

Як зазначає позивач, на підтвердження існуючої заборгованості та її визнання боржником, за пропозицією відповідача укладена угода про припинення зобовязання передачею відступного № 2 від 30.03.2014р., відповідно до умов якої сторони домовилися про припинення всіх зобов'язань відповідача зі сплати 2 900 000,00грн., що випливають з договору поворотної фінансової допомоги (займу) № 2 від 14.02.2003р. з доповненнями в додатковій угоді № 10 від 10.02.2006р., укладеного між первісним кредитором та боржником внаслідок надання відповідачем замість виконання цих зобов'язань відступного відповідно до умов цієї угоди (розділ 2 угоди).

У розділі 4 сторонами була визначена форма надання відступного, шляхом передання відповідачем позивачу рухомого майна відповідно до додатку до договору.

У розділі 7 угоди про припинення зобовязання передачею відступного сторони погодили обовязковість її нотаріального посвідчення.

За умовами договору оперативного лізингу № 21-а від 15.01.2004р. відповідач, як лізингодавець передає, а позивач, як лізингоодержувач отримує у тимчасове володіння та платне користування майно, відповідно до актів приймання передання (розділ 1 договору).

У п. 4.8 договору оперативного лізингу сторони передбачили можливість викупу лізингоотримувачем майна, переданого в лізинг.

Сторонами був підписаний акт приймання передання рухомого майна за договором оперативного лізингу № 21-а від 15.01.2004р. (Додаток № 1 до договору).

Додатковою угодою № 5 від 03.05.2012р. сторони погодили строк лізингу протягом 2,5 років з моменту прийняття майна у лізинг відповідно до акту приймання передання майна (п. 2 угоди) та передбачили, що в разі та з моменту сплати визначеної договором ціни право власності на нерухоме майно (предмет лізингу) переходить до лізингоодержувача (п. 5 угоди). Після чого, 03.05.2012р. (Додаток № 5 до договору) сторонами був підписаний акт приймання-передання обєктів нерухомості (нежитлових приміщень).

31.03.2014р. сторонами було укладено угоду № 3 про перехід права власності майна по договору оперативного лізингу № 21-а від 15.01.2004р., відповідно до якої сторонами було погоджено перехід у власність позивача майна відповідача, як лізингодавця, згідно із актами приймання передання (п. 1 угоди), та домовились, в підтвердження переходу права власності на майно укласти договір купівлі продажу (п. 2 угоди).

В результаті чого, 31.03.2014р. між сторонами було укладено договір купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна № 4, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався продати, а позивач купити нерухоме майно з обладнанням та транспортні засоби, належні відповідачу. Нежитлові будівлі, споруди, комунікації, а також найменування, кількість транспортних засобів, їх технічний стан вказуються окремими угодами до цього договору (розділ 1 договору), які було підписано сторонами 31.03.2014р.

На підставі викладеного, позивач, посилаючись на укладену між сторонами угоду про припинення зобовязання передачею відступного № 2 від 30.03.2014р. та договір купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна № 4 від 31.03.2014р. звернувся до суду з відповідним позовом про визнання права власності на нежитлові будівлі літ. "А-2", загальною площею 1073,8 кв.м., літ. "Б-2", загальною площею 3983,9 кв.м., літ. Д", загальною площею 23,5 кв.м., 2 СК-26, огорожу - 650 п.м., асфальтовану відкриту стоянку на 150 авто, площею 6400 кв.м., зовнішнє освітлення ЛЕП-10КВТ, мережі водопостачання та каналізації, газопровід внутрішній, розташовані за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Польова, 1, а також транспортні засоби: ПАЗ 3205 (1991 рік випуску, державний номер АХ 6456ВІ, реєстраційне свідоцтво АХС111379, дата реєстрації 14.05.2008 року), IKARUS 250 (1986 рік випуску, державний номер НОМЕР_1, реєстраційне свідоцтво АХС045006, дата реєстрації 07.07.2007 року), DAIMLER-BENZ 0303 (1977 рік випуску, державний номер АХ 7651ВА , реєстраційне свідоцтво АХС025380, дата реєстрації 09.06.2007 року); DAIMLER-BENZ (1987 рік випуску, державний номер 2883ХІА , реєстраційне свідоцтво ХАС533897, дата реєстрації 12.06.2002 року); IKARUS 256 (1988 рік випуску, державний номер 0967ХАХ, реєстраційне свідоцтво ХАС246084, дата реєстрації 21.08.1997 року), КРАЗ 256 (1993 рік випуску, державний номер 2782ХАФ, реєстраційне свідоцтво ВЦ827992, дата реєстрації 09.04.1993 року), ГАЗ 3307 (1993 рік випуску, державний номер НОМЕР_2, реєстраційне свідоцтво ХАС048003, дата реєстрації 12.01.1995р.).

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Предметом позову у даній справі є визнання права власності, при цьому відповідачем у справі є особа, що знаходиться у зобовязальних відносинах з позивачем.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування зазначеної статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.12.2014 у справі № 5011-74/9393-2012.

Також, саме на це звернув увагу і Вищий господарський суд у постанові, за наслідками перегляду даної справи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність у позивача правових підстав для звернення з відповідним позовом до суду.

Крім того, розглядаючи дану справу суд встановив недійсність угод, на які посилається позивач, в обґрунтування свого позову.

Так, відповідно до ч. 1 ст.209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно зі ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі ст.220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Дослідивши матеріали справи, судом вбачається, що сторонами не було додержано вимог п.7 угоди про припинення зобов'язання передачею відступного № 2 від 30.03.2014р. (де сторони передбачили обовязковість нотаріального посвідчення даного правочину) та вимог ст.657 Цивільного кодексу України в частині нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу № 4 від 31.03.2014р., предметом якого було нерухоме майно.

Посилання позивача на неможливість здійснити нотаріальне посвідчення угоди про припинення зобов'язання передачею відступного № 2 від 30.03.2014р. та договору купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна № 4 від 31.03.2014р. з підстав відмови приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії суд не приймає до уваги, оскільки діюче законодавство не містить такої підстави для звільнення сторін від обовязковості нотаріального посвідчення договору, як відмова нотаріуса від вчинення нотаріальних дій. Також суд вважає за необхідне додати, що доказів того, що дії нотаріуса було визнано у передбаченому законом порядку незаконними, позивач суду не надав, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

Крім того, судом встановлено, що під час укладення угоди про припинення зобов'язання передачею відступного № 2 від 30.03.2014р. та договору купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна № 4 від 31.03.2014р., предметом яких було передання права власності на спірне майно відповідача, все майно Відкритого акціонерного товариства «Созівське автотранспортне підприємство - 16309», як рухоме так і нерухоме, знаходилось під арештом із забороною його відчуження.

Даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 45360208 від 13.10.2014р. та листом № 1166/08-29 від 29.01.2016р., відповідно до якого відділом державної виконавчої служби Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області було підтверджено, що станом на 30.03.2014р. рухоме та нерухоме майно відповідача знаходилось в арешті із забороною відчуження.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недійсність укладеної між сторонами угоди про припинення зобовязання передачею відступного № 2 від 30.03.2014р. та договору купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна № 4 від 31.03.2014р.

Що стосується спору сторін про відсутність або наявність заборгованості між ними, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ч.1 ст.34 Господарського процесуального кодексу України).

Факт наявності або відсутності у відповідача перед позивачем заборгованості в розмірі 2 900 000,00грн., на яку сторони посилаються в обґрунтування своїх доводів та заперечень, судом не досліджується, оскільки це не входить до предмету доказування у даній справі.

Згідно зі ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої при відмові в задоволенні позову судовий збір суд покладає на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1, 4, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 08.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_3