ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2016 р. Справа № 926/721/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Кузь В.Л.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с. Олешків Снятинського району Чернівецької області б/н від 20.10.2015 р.

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.09.2015 р.

у справі № 926/721/14

за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Чернівці

до відповідача-1 фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Чернівці

відповідача-2 фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с. Олешків Снятинського району Чернівецької області

про стягнення заборгованості - 40529,71 грн.

за участю представників:

від позивача: Попова-Загородня С.-адвокат;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: ОСОБА_6 - представник;

Представникам сторін в судових засіданнях роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Відповідно до ст.74-1 Господарського процесуального кодексу України судове засідання проводилось в режимі відеоконференції, за допомогою технічних засобів відеозапису. Носій відеозапису відеоконференції є додатком до протоколу судового засідання і після закінчення судового засідання приєднується до матеріалів справи.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 15.09.2015 р. у справі № 926/721/14 (суддя Гончарук О.В.) позов задоволено частково; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 40 529,71грн. заборгованості, 1 827 грн. судового збору та 2250 грн. витрат на оплату послуг адвоката; відмовлено у задоволенні позову до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4.

ФОП ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу б/н від 20.10.2015 р. та додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким у позові відмовити повністю, посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки місцевим господарським судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема, скаржник зазначає що судом першої інстанції не враховано, що позивачем не доведено належного виконання ним умов договору, зокрема щодо надання підписаних у двосторонньому порядку завдань для виконання послуг, за якими виконавцем були виконані роботи, що прийняті та оплачені замовником за актами приймання-передачі виконаних робіт за період з 30.06.2011 року по 29.03.2013 року.

Також, скаржник зазначає, що відсутність підписаних завдань на надання послуг вказує на неналежне виконання господарського зобов»язання саме замовником відповідно до умов договору і відповідно до п.9.3 договору не створює для виконавця юридичних наслідків щодо відповідальності за їх неприйняття, які передбачені в договорі у вигляді фінансових санкцій-повернення винагороди за весь час дії договору. Доказів надання замовником чергового завдання виконавцеві починаючи з 30 березня 2013 року як передбачено п.2.1 договору у справі немає, що вказує про виникнення перерви у виконанні договору з ініціативи замовника.

На думку скаржника, виходячи з аналізу правових норм та умов договору, фактична відсутність завдань позивача за весь час дії договору свідчить про безпідставність посилань позивача на неприйняття вищевказаних завдань та невиконання ним зобов»язань, передбачених п.7.7 договору про повернення замовнику винагороди, виплаченої за весь термін роботи та необгрунтованість позову в частині стягнення з відповідача коштів в сумі 40 529,71грн.

Окрім того, скаржник вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги зміни, внесені додатковою угодою від 05.01.2012р. в порядок виплати замовником винагороди (п.п.3.5,3.6), що призвело до прийняття необгрунтованого рішення.

ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 у відзивах на апеляційну скаргу рішення суду просять залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду прийняте у відповідності до норм чинного законодавства.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін в судових засіданнях, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 05 травня 2011 pоку між приватним підприємцем ОСОБА_3 (замовником) та приватним підприємцем ОСОБА_2 (виконавець) укладено договір про надання послуг, згідно з умовами якого виконавець надає за завданням замовника послуги зі створення програмних продуктів на умовах, передбачених даним договором, а замовник приймає та оплачує ці послуги. Послуги надаються безперервно впродовж дії даного договору шляхом створення програмних продуктів за завданням замовника та у взаємодії з його фахівцями (а.с.12-15).

У відповідності до п.п. 2.3., 2.5 договору з метою забезпечення взаємодії виконавця з фахівцями замовника, послуги за цим договором надаються в приміщенні замовника, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, протягом робочого графіка замовника. Виконавець надає послуги із затраченням часу не менше 24 години на тиждень протягом робочого графіка замовника з 9.00 год. до 18.00 год., п'ять днів на тиждень (понеділок - п'ятниця включно).

Відповідно до п.п. 6.1 договору сторонами обумовлено строк його дії з моменту підписання до 05.05.2014. Згідно з укладеною між сторонами додатковою угодою №1 від 01.01.2012, дія договору продовжувалась до 05.11.2014.

Доказів визнання недійсним договору в цілому або окремих його частин в судовому порядку, сторонами за час розгляду справи суду не надано.

В підпунктах 3.3., 3.4 договору сторони обумовили, що оплата за надані послуги здійснюється шляхом перерахування коштів на рахунок виконавця в банківській установі або готівкою у термін не пізніше десяти днів з моменту підписання акту приймання-передачі. Замовник здійснює авансування послуг, що надаються за даним договором, шляхом перерахування авансових платежів. Авансові платежі виплачуються виконавцю щомісячно не пізніше 10 числа кожного місяця в національній валюті України у розмірі еквівалентному 60 євро за курсом Національного Банку України на день виплати.

Крім того, згідно з умовами підпункту 3.5 договору крім оплати за надані послуги, замовник виплачує виконавцю винагороду за своєчасне виконання завдань і якісне надання послуг. Виконавець набуває право на отримання такої винагороди за умови своєчасного виконання завдань та якісного надання послуг за цим договором протягом одного року. Винагорода виплачується у національній валюті України у розмірі еквівалентному 5 040,00 євро за курсом НБУ на день виплати.

Замовник має право на власний розсуд виплачувати винагороду, передбачену п.3.5 даного договору, у виді єдиного платежу, або частинами, в тому числі шляхом виплати таких частин авансом (підпункт 3.6 договору).

Таким чином, сторони обумовили в договорі, крім умови про оплату вартості виконаних послуг (п.п.3.1., 3.3 договору), також умову про право у виконавця на грошову винагороду, виплата якої обумовлена настанням певних підстав та залежить від волі замовника.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що матеріалами справи, а саме підписаними двома сторонами видатковими касовими ордерами з цільовим призначенням здійснення таких платежів як авансування винагороди за своєчасне виконання завдань та якісне надання послуг згідно з п.п. 3.5. договору на надання послуг від 05.05.2011, підтверджується одержання відповідачем грошових коштів на загальну суму 40 529,71 грн. (а.с.16-21).

Спірні правовідносини між сторонами виникли саме у зв»язку з вимогою про повернення отриманих відповідачем коштів на загальну суму 40529,71 грн., визначених у відповідних платіжних документах, як авансування винагороди, з посиланням на підпункт 3.5 договору.

Відповідно до п.п.3.7 договору всі авансові виплати, вчинені замовником за даним договором до настання підстав для здійснення (підписання акту приймання-передачі), у разі ненастання таких підстав, припинення або розірвання цього договору, підлягають поверненню замовнику.

Крім того, виходячи з п. 4.1.8 договору в редакції додаткової угоди від 05.01.2012 виконавець зобов'язаний в десятиденний термін повернути на вимогу замовника у разі дострокового припинення чи розірвання цього договору винагороду отриману за весь час дії договору, передбачену п. 3.5, п. 3.5.1.

Відповідно до п.6.3 договору зазначений договір може бути достроково розірваний з ініціативи виконавця шляхом попереднього письмового повідомлення замовника не пізніше, як за три місяці.

Згідно із п.п. 6.4 договору, останній вважається достроково розірваним з ініціативи виконавця у разі його відмови від надання послуг за завданням замовника, в тому числі у разі неприйняття до виконання та не підписання протягом одного робочого дня отриманого завдання, а також у разі допущення без поважних причин перерви у виконанні завдання.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ФО-П ОСОБА_3 19.07.2013р. звертався до ФОП ОСОБА_2 з претензією, в якій зазначив, що виконавець (ФОП ОСОБА_2.) з 01.07.2013р. по дату надсилання претензії завдання не прийняв, в приміщення замовника не з»являвся, на неодноразові дзвінки замовника не реагував, взяті на себе зобов»язання по договору про надання послуг не виконує. На підставі викладеного позивач наполягав на невідкладній явці виконавця в приміщення замовника для прийняття завдання про надання послуг або повідомити останнього про розірвання договору від 05.05.2011р.

Надалі позивач повторно 28.08.2013р. звертався до ФОП ОСОБА_2 з претензією, в якій окрім вищенаведеного вимагав повернути безпідставно отримані кошти (винагороду) в сумі 41 184,03грн.

04.10.2013р. у відповіді на претензію ФОП ОСОБА_2 зазначив, що твердження позивача не відповідають дійсному положенню речей та усним домовленостям з позивачем. Окрім того, ФОП ОСОБА_2 наголосив, що виконує не тільки умови договору, але і всі усні домовленості та вимоги позивача щодо знаходження нових працівників та надання послуг (а.с.60).

З огляду на викладене судова колегія зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази і такі не надані в суд апеляційної інстанції, які б підтверджували виконання скаржником усних домовленостей з позивачем. Окрім того, представник позивача в судовому засіданні заперечив існування зазначених усних домовленостей між сторонами.

Також, в матеріалах справи відсутні письмові докази внесення змін в договір від 05.05.2011р. щодо визначення інших умов виконання договірних зобов»язань.

За умовами спірного договору (п.п. 3.2) єдиним доказом в підтвердження факту виконання послуг, є акт приймання-передачі виконаних робіт.

Однак, відповідач, починаючи з 01.07.2013р., такі акти не підписував.

Враховуючи наведене, з матеріалів справи вбачається, що починаючи з 01.07.2013р, відповідач фактично відмовився від надання послуг передбачених умовами договору.

У своєму листі від 01.10.2013р. відповідач просив позивача надати йому перерву у виконанні умов договору про надання послуг, у зв'язку зі станом здоров'я.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно із ст. 526 ЦК України, ст.193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, а у відповідності до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено принцип свободи договору, за яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу приписів ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем доказів, які б підтверджували факт виконання ним послуг на користь позивача, у відповідності до умов договору, починаючи 01.07.2013 не надано, у зв'язку з чим позивачем правомірно заявлено позовну вимогу про стягнення заборгованості з грошової винагороди.

Щодо позовної вимоги про солідарне стягнення заборгованості в сумі 40 529,71грн. з ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_4 судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 23.03.2013р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (кредитор) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (поручитель) укладено договір поруки, згідно з умовами якого останній поручається за виконання обов'язку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо зобов'язань за договором про надання послуг від 05 травня 2011 року (а.с.26).

Як вбачається з умов договору поруки, він набирає чинності з моменту його підписання і діє до моменту припинення поруки.

Згідно із п.4.2.2 договору поруки від 23.03.2013р., вона припиняється після закінчення шестимісячного строку з дня підписання договору. Отже, термін дії даного договору поруки закінчився 23.09.2013.

Відповідно до ч. 4 ст.559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що зважаючи на те, що на момент звернення до суду дія договору поруки припинена, підстав для стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 40 529,71 грн. в солідарному порядку немає, а відтак в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

В частині позову щодо стягнення 40 529,71 грн. з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 вимоги є обґрунтовані умовами чинного договору.

Згідно із ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (абз.2 ст. 34 ГПК України).

Доводи наведені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та в повній мірі спростовують всі твердження відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно із ст.49 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.09.2015р. у справі № 926/721/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у господарський суд Чернівецької області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 09.02.2016р..

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Кузь В.Л,

Суддя Орищин Г.В.