ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2016 р. Справа №917/1903/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Імексбанк", від імені та в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ОСОБА_1, проспект Гагаріна 12 "А", м. Одеса, 65039

до Споживчого товариства "Котл Транс", вул. Жовтнева, 213, смт.Котельва, Котелевський район, Полтавська область, 38600

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2, вул. Красноармійська, 110, с.Наталине, Красноградський р-н, Харківська область

про стягнення 414 390,02 грн. шляхом звернення стягнення на заставлене майно

Головуючий суддя Погрібна С.В.

суддя Гетя Н.Г.

суддя Білоусов С.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3 довіреність №120615 від 12.06.2015р.

від відповідача: ОСОБА_4 довіреність б/н від 21.09.2015р.

від третьої особи: ОСОБА_4 довіреність б/н від 19.10. 2015р.

Згідно п.п. 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010 року, здійснено повторний автоматизований розподіл справи №917/1903/15 та призначено до колегіального розгляду в складі: головуючий суддя Погрібна С.В., суддя Гетя Н.Г.; суддя Білоусов С.М.

Суть спору: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача заборгованості по Кредитному договору №730 від 12.02.2008р. в сумі 414 390,02грн. шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме:

- автомобіль RENAULT 22GVA1, 2001 року випуску, колір - червоний, тип - вантажний, шасі (кузов, рама, коляска) №VF 622GVA000116029, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВІС №029080, видане 20.08.2007р. РЕП 8-го МРВ ДАІ смт. Опішня ВДАІ УМВС у Полтавській області;

- причеп SAMRO S338 RC, 2001 року випуску, колір - червоний, тип - напівпричіп бортовий, шасі (кузов, рама, коляска) №VK1S338FHPG000681, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВІС №029083, видане 22.08.2007р. РЕП 8-го МРВ ДАІ смт. Опішня ВДАІ УМВС у Полтавській області.

17.11.2015. судом було задоволено клопотання відповідача про призначення справи до колегіального розгляду.

Ухвалою від 08.12.2015р. суд зобов"язував позивача надати суду довідку Опішнянського МРЕВ ДАІ УМВС України в Полтавській області в підтвердження факту належного відповідачу заставного майна (автомобіля та причепу) станом на момент подання позову та на момент розгляду справи; докази фактичного існування заставленого майна (акти перевірки або огляду майна і т. ін.); докази реєстрації застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; витяг із Державного реєстру обтяжень рухомого майна стосовно заставленого майна станом на момент подання позову та на момент розгляду справи.

Однак позивач вимог ухвали суду не виконав.

В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягає з мотивів викладених у позовній заяві.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення заборгованості в сумі 414 390,02грн. шляхом звернення стягнення на предмети застави.

Представник відповідача в судовому засіданні просить суд відмовити в задоволенні позову за мотивів викладених у відзиві.

Представник третьої особи в судовому засіданні та у наданому відзиві на позовну заяву (вхід. №765 від 25.01.2016р.) проти задоволення позову заперечує.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Між Акціонерним комерційним банком "ІМЕКСБАНК" (позивач по справі; кредитор за Договором) та ОСОБА_2 (третя особа, без самостійних вимог на предмет спору; позичальник за Договором) 12 лютого 2008р. був укладений Договір кредиту № 730 (а.с.10-12).

За умовами Договору кредиту, кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поверненні, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в розмірі 27 230,00 Євро зі сплатою 13% річних (п..п.1.1 Кредитного договору).

Пунктом 1.1.1. Кредитного договору визначено, що основна сума заборгованості погашається по 25-е число кожного місяця.

Згідно погодженого в Договорі графіку погашення заборгованості, кінцевим терміном погашення є 10 лютого 2011року та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: щомісячно починаючи з березня 2008р. по 10 лютого 2011р. по 757,00 Євро.

Додатковою угодою № 2 від 25.06.2009р. сторонами було внесено зміни до Договору кредиту № 730 від 12.07.2008р.

Так Додатковою угодою №2 сторони внесли зміни до пункту 1.1 Договору кредиту, виклавши даний пункт в наступній редакції "Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поверненні, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в розмірі 27 230,00 Євро (станом на 25.06.2009р. залишок - 21 174,00Євро, що у перерахунку, станом на 25.06.2009р. становить 226 561,80грн., а починаючи з із 25.06.2009р. - 226 561,80грн. (надалі - Кредит) зі сплатою 13% річних, а починаючи із 25.06.2009р. - 21% річних".

Крім того, Додатковою угодою № 2 сторони внесли зміни до п.п.1.1.1 Кредитного договору, а саме графіку погашення кредиту, починаючи з жовтня 2009 року позичальник зобов'язувався основну суму заборгованості погашати по 25-е число кожного місяця, до січня 2011 року, рівними частками - по 13 400,00 грн. Залишок заборгованості в сумі 12 161,80 грн. позичальник зобов'язався погасити до 10 лютого 2011 року.

Відповідно до п.п.1.3 Договору кредиту передбачено, що в забезпечення виконання зобов'язань Боржника, щодо погашення кредиту, сплати нарахованих відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, сторони укладають договір застави.

Так 27.02.2008р. між Акціонерним комерційним банком "ІМЕКСБАНК" (заставодержатель за Договором; позивач по справі) та Споживчим товариством "Котл транс" (заставодавець за Договором; відповідач по справі) був укладений Договір застави №730 (а.с.51-58).

Відповідно до вище зазначеного Договору застави, п.п.1.1. заставодавець передав у заставу заставодержателю рухоме майно, а саме:

- автомобіль RENAULT 22GVA1, 2001 року випуску, колір - червоний, тип - вантажний, шасі (кузов, рама, коляска) №VF 622GVA000116029, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВІС №029080, видане 20.08.2007р. РЕП 8-го МРВ ДАІ смт. Опішня ВДАІ УМВС у Полтавській області;

- причеп SAMRO S338 RC, 2001 року випуску, колір - червоний, тип - напівпричіп бортовий, шасі (кузов, рама, коляска) №VK1S338FHPG000681, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВІС №029083, видане 22.08.2007р. РЕП 8-го МРВ ДАІ смт. Опішня ВДАІ УМВС у Полтавській області.

Згідно п.п.1.2 Договору застави, відповідач передав позивачу в заставу майно з метою забезпечення своєчасного, повного виконання зобов"язань Позичальником - ОСОБА_2 за кредитним Договором №730 від 12.02.2008р.

Згідно п.п. 1.6. Договору застави, зобов'язання забезпечені договором застави, вважаються виконаними, коли заборгованість цілком сплачена, сплачені відсотки та витрати, пов'язані з виконанням обов'язків позичальником по Договору кредиту №730 від 12 лютого 2008 року.

Відповідно до п.п. 3.4. Договору застави, позивач має право за рахунок предмета застави задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена в договорі кредиту, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги.

За умовами Договору застави, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави, якщо на момент терміну виконання забезпечених заставою зобов'язань за кредитним Договором №730 від 12.02.08р., не будуть виконані (п.п. 4.1. Договору).

Однак ОСОБА_2 було порушено умови Договору кредиту №730 від 12.02.2008р., в частині сплати кредиту та відсотків за користування кредитом у визначені договором строки.

Так за розрахунком позивача, станом на 20.08.2015р. заборгованість ОСОБА_2 перед Позивачем за Договором кредиту №730 від 12.02.2008р. становить 414 390,02 гривень, в тому числі:

- поточна заборгованість за кредитом: 0,00 грн.;

- прострочена заборгованість за кредитом: 107 000,00 грн.;

- поточна заборгованість за процентами: 12 927,65 грн.;

- прострочена заборгованість за процентами: 99 596,10 грн.;

- комісія за обслуговування кредиту - 0,00 грн.;

- пеня, що нарахована за порушення строку повернення кредиту та процентів (за період з 12.02.2008 по 20.08.2015р. - 194 866,27 грн.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 18.12.2015р. по справі №626/1932/15-ц було частково задоволено позовні вимоги ПАТ "Імексбанк" та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованості за Договором кредиту №730 від 12.08.2008р. в розмірі 319523,75грн. Дане рішення не набрало законної сили.

Згідно ст. 1054 Цивільного Кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов"язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

У відповідності до п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 629 ЦК України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ч. 1 ст. 589 ЦК України - у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частиною 2 ст. 589 ЦК України визначено, що за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 590 ч. 1 ЦКУ кореспондує, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 590 ч.1. ЦК України).

Так позивач вважаючи свої права порушеними звернувся до господарського суду з даним позовом про звернення стягнення на заставлене майно.

При винесенні рішення суд виходив з наступного:

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтями 261, 530, 631 ЦК України визначено, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 06.11.2013 (№ 6-116цс13), 19.03.2014 (№ 6-20цс14) та 18.06. 2014 (№ 6-61цс14).

Відповідно п.п. 1.1. Договору кредиту №730 від 12.02.2008р. строк погашення кредиту був визначений до 10.02.2011 року.

Даним пунктом Договору визначено, що кінцевим терміном повернення основної заборгованості по кредиту є 10.02.2011р.

Як встановлено судом, Додатковою угодою №2 від 25.06.2009р. (а.с.14) сторони виклали п.1.1 ст.1 Кредитного договору в новій редакції, згідно якої остаточний термін погашення кредиту був визначений сторонами до 10.02.2011р.

Право вимоги сплати кредиту виникло у позивача з настанням строку сплати кожної частини платежу щомісячно, в останній день кожного місяця, а в останній день кожного місяця чергового щомісячного платежу.

Стосовно залишку основного боргу в розмірі 12161,80 грн., право вимоги виникло у позивача 10.02.2011р.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг строку позовної давності стосовно прострочених щомісячних платежів почав свій перебіг з першого дня кожного місяця починаючи з 01.04.2008р. по 01.02.2011р., та закінчився відповідно першого числа кожного місяця з 01.04.2011р. по 01.02.2014р.

Щодо залишку основного боргу в розмірі 12 161,80грн. строк позовної давності закінчився 10.02.2014р.

Позов подано позивачем до суду 31.08.2015р.

Позивачем було подано клопотання (а.с.35) відповідно до якого підтверджує факт звернення до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, та просить його поновити.

Однак, позивачем не наведено обставин, які б свідчили про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності. Наявність таких поважних причин не встановлена судом під час розгляду справи.

Крім того, суд зазначає, що надані позивачем копії платіжних доручень, про часткове погашення тіла кредиту, після закінчення строку позовної давності, не можуть свідчити про його переривання.

Відповідно до абзацу шостого п.4.4.1 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Таким чином, судом не встановлено обставин переривання строку позовної давності стосовно вимог, які є предметом позову.

Як розяснено у п. 1.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини другої статті 9 ЦК України та частини першої статті 223 ГК України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених статтею 175 ГК України.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобовязаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (п. 2.3. Постанови Пленуму ВГСУ № 10).

Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Пунктом 5.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань, згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно, за який період часу обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у відзиві на позов (а.с. 179).

Як розяснено у п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності (ст. 4-3 ГПК України).

Згідно ст. 33, ст. 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене суд відмовляє в задоволенні позову в зв'язку із спливом позовної давності та не встановленням судом поважних причин її пропуску.

Оскільки при подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору згідно діючої на той час редакції Закону України "Про судовий збір", розподіл судових витрат між сторонами судом не здійснюється.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 32-34, 43,44, 49, 82-85 ГПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено 09.02.2016р.

Головуючий суддя Погрібна С.В.

суддя Гетя Н.Г.

суддя Білоусов С.М.