ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Справа № 914/2603/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий-суддя Кузь В.Л.

суддів Галушко Н.А.

Орищин Г.В.

За участі секретаря судового засідання Петрик К.О.

Розглянув матеріали апеляційної скарги № 3088 від 09.11.15 Приватного акціонерного товариства "Львівський локомотиворемонтний завод ", м. Львів

на рішення Господарського суду Львівської області від 26.10.15

у справі № 914/2603/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКФ "Схід-постач", м. Харків

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Львівський локомотиворемонтний завод ", м. Львів

про стягнення 64 056, 43 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явилися;

від відповідача - не з'явилися.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/2603/15 розподілено до розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Кузь В.Л., судді Орищин Г.В. та судді Данко Л.С.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.10.15 у справі № 914/2603/15 (суддя Манюк П.Т.) позовні вимоги з урахуванням клопотання позивача про зменшення позовних вимог задоволено повністю, стягнуто з ПАТ "Львівський локомотиворемонтний завод" на користь ТОВ "ТКФ "Схід-постач" 34 931,40 грн. основного боргу, 2 633,72 грн. - 3 % річних, 26 491,31 грн. інфляційних втрат, 1 827 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26.10.15 у справі № 914/2603/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

При цьому, скаржник зазначив, що суд першої інстанції, задовольняючи позов у повному обсязі, не врахував наступного:

- постачальник не виставляв жодних рахунків для оплати за нібито поставлену продукцію;

- при огляді довіреності вбачається значна розбіжність між дійсним підписом голови правління ПАТ "Львівський локомотиворемонтний завод" Яреми Р.Я. та підписом нібито вчиненого ним на зазначеній довіреності;

- копію листа Державної фіскальної служби України № 2566/7/28-06-42-0020/321 від 18.09.15 щодо надання інформації по ТОВ "ТКФ "Схід-постач", відповідно до якого даний платник за адресою реєстрації не знаходився, договорів оренди приміщення зазначеного в документах не укладав, а згідно пояснень посадових осіб, підприємство було зареєстровано за винагороду;

- суд не взяв до уваги, що місцезнаходження (юридична адреса) у даній справі є територія проведення антитерористичної операції (відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" датою початку тимчасової окупації є (20.02.14), а тому перерахування коштів вказаній юридичній особі підпадає під визначення «фінансування тероризму» відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та кваліфікується як кримінальне діяння, передбачене ст. 258-5 КК України;

- судом при розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат було порушено норми ст. 253 ЦК України щодо встановлення та обчислення строків;

23 листопада 2015 року на адресу Львівського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з підстав законності та обґрунтованості рішення суд першої інстанції.

Перед початком судового засідання від 09.02.16 на електронну адресу Львівського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про можливість розгляду справи без участі його представника.

08 лютого 2016 року через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду (вх. № 014-05/667/16) представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги в зв'язку з неможливістю забезпечити участь уповноваженого представника (Ільківа В.В.) у судовому засіданні через перебування останнього на лікарняному, а також зазначив про можливість продовження строку розгляду даної справи в порядку ст. 69 ГПК України.

З огляду на те, що ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 09.12.15, від 20.01.16 розгляд апеляційної скарги відкладався, зокрема і на клопотання апелянта, участь представників сторін обов'язковою не визнавалася, в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості щодо продовження строків розгляду апеляційної скарги, оскільки 09.12.15 був змінений склад суду апеляційної інстанції, суд не вбачає підстав для задоволення поданого клопотання та вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника скаржника.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем на розгляд суду було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, в якому просить поставити судовому експерту наступні питання: 1) чи підпис на довіреностях № 1218 від 26.07.12, № 1963 від 04.12.12, № 122 від 18.02.13, № 344 від 26.03.13, згідно яких Хіцяк Володимир Філімонович уповноважений на отримання цінностей від ТОВ "ТКФ "Схід-постач", виконано Яремою Романом Ярославовичем; 2) чи підпис на накладних № 1 від 20.07.12, № 1 від 04.12.12, № 3 від 17.12.12, № 4 від 26.02.13, № 14 від 27.03.13 в графі "Прийняв" виконано Хіцяком Володимиром Філімоновичем, проведення почеркознавчої експертизи доручити експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз та провадження у справі на час проведення експертизи зупинити.

Представником позивача 09.12.15 подано на розгляд судової колегії заперечення на клопотання про призначення експертизи.

Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи та клопотання позивача від 09.12.15, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи пов'язана саме з наявністю при розгляді господарського суду певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст. 41 ГПК України випливає, що саме суд призначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, проте, не обов'язок. Згідно приписів п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Беручи до уваги те, що довіреності № 1218 від 26.07.12, № 1963 від 04.12.12, № 122 від 18.02.13, № 344 від 26.03.13., окрім керівника підприємства відповідача - Яреми Р.Я. підписані головним бухгалтером Шмігель Н.А. та посвідчені відтиском печатки ПАП "Львівський локомотиворемонтний завод", а накладні № 1 від 20.07.12, № 1 від 04.12.12, № 3 від 17.12.12, № 4 від 26.02.13, № 14 від 27.03.13 підписані головним бухгалтером ПАТ "Львівський локомотиворемонтний завод", що встановлено місцевим господарським судом і не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, та Хіцяк В.Ф., який за ТТН № 1 від 20.07.12, № 1 від 04.12.12, № 2 від 17.12.12, № 4 від 26.02.13 прийняв (отримав) від ТОВ "ТКФ "Схід-Постач" у м. Луганську товар зазначений в цих ТТН, товар слідував за маршрутом м. Луганськ - м. Львів, та був перевізником доставлений за місцем призначення, без жодних зауважень чи застережень, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання апелянта про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, заслухавши в попередніх судових засіданнях пояснення представників позивача, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування чи зміни рішення Господарського суду Львівської області від 26.10.15 у справі № 914/2603/15, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів даної справи та встановлено місцевим господарським судом, 29.03.12 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки №ВЗК-148/12 (надалі - Договір) (а.с. 14-16), з додатком № 1 до цього Договору "Специфікація № 1" (а.с. 19-21), відповідно до пп. 1.1., 1.2. якого, постачальник (позивач) зобов'язується у 2012 році поставити замовникові (відповідачу) товари, зазначені в Специфікації №1, а замовник - прийняти та оплатити такі товари. Найменування (номенклатура, асортимент) товару: манжети, прокладки, кількість товарів: згідно Специфікації №1, місце поставки (передачі) товарів: 79018, м. Львів, вул. Залізнична, 1А; Поставка товару здійснюється партіями на склад замовника на умовах СРТ, згідно Інкотермс-2010 (п. 5.2 Договору), при поставці товару оформлення транспортної накладної є обов'язковим (п. 5.3 Договору), строк (термін) поставки визначений у п. 5.1 Договору.

Вказаний договір укладено між сторонами в письмовій формі у вигляді єдиного документа, підписано повноважними представниками обох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України, і є правомірним правочином, відповідно до ст. 204 ЦК України, оскільки апелянтом не доведено звортнього.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Сфера дії Інкотермс-2000 поширюється на права й обов'язки сторін за договором купівлі-продажу в частині постачання товарів (умови постачання товарів). Комерсанти, які бажають застосовувати терміни Інкомермс-2000 (та/або Інкотермс-2010) повинні чітко зазначати про це у відповідних угодах. Термін "СРТ" /п. 5.2. Договору/ означає, що продавець здійснює поставку товару шляхом його передавання перевізнику, ним призначеному. Додатково до цього, продавець зобов'язується сплатити витрати перевезення товару до названого місця призначення. Це означає, що покупець бере на себе всі ризики та будь-які інші витрати, які можуть виникнути після здійснення поставки товару у вищезгаданий спосіб. Під словом "перевізник" розуміється будь-яка особа, яка на підставі договору перевезення зобов'язується здійснити або забезпечити здійснення перевезення товару залізницею, автомобільним, повітряним, морським, внутрішнім водним транспортом або комбінацію цих видів транспорту, включаючи змішані перевезення.

На виконання зобов'язань за Договором позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар/продукцію загальною вартістю 34 931,40 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи накладними від 20.07.12 № 1 на суму 13 200 грн., від 04.12.12 № 1 на суму 2 913 грн., від 17.12.12 № 3 на суму 7 182 грн., від 26.02.13 № 4 на суму 9 488, 40 грн., від 27.03.13 № 14 на суму 2 148 грн. та відповідними довіреностями, виданими на ім'я Хіцяка В.Ф., а саме: від 17.07.12 № 1218, від 04.12.12 № 1963, від 18.02.13 № 122 та від 26.03.13 № 344. У зв'язку з неоплатою поставленого товару у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 34 931,40 грн.

Факт отримання відповідачем у позивача та перевезення товару/продукції за маршрутом: м. Луганськ - м. Львів, і його отримання ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод, підтверджується Товарно-транспортними накладними (далі за текстом - ТТН) № 1 від 20.07.12, № 1 від 04.12.12, № 2 від 17.12.12, № 4 від 26.02.13.

Як вбачається з тексту вище перерахованих ТТН, перевезення вантажу проводилося автотранспортним підприємством ТОВ "Євроекспрес пошта", автомобілями Рено АА7660ІВ, Вольво АР 5910ВА; замовник перевезення: ПАТ "Львівський локомотиворемонтний завод", м. Львів, вул. Залізнична, 1А, вантажовідправник: ТзОВ "ТКФ "Схід-Постач", м. Луганськ, кв. Солнєчний, буд. 23, кв. 78; вантажоодержувач: ПрАП "Львівський локомотиворемонтний завод", м. Львів, вул. Залізнична, 1А; пункт навантаження: м. Луганськ, вул. Фрунзе, 113А, пункт розвантаження: м. Львів, вул. Залізнична, 1А. Перевозився товар: манжети та прокладки. Зазначений вантаж (товар) був завантажений та опломбований за справною пломбою, тарою та пакуванням, без застережень, товар відпущено директором Смирським В.О./особистий підпис, посвідчений печаткою/, отриманий зі сторони вантажоодержувача: Хіцяк В.Ф. за вище переліченими довіреностями, виданим ПрАП "ЛЛРЗ", які, окрім керівника підприємства відповідача - Яреми Р.Я., підписані й головним бухгалтером Шмігель Н.А. та посвідчені відтиском печатки ПрАП "Львівський локомотиворемонтний завод".

Відповідно до приписів, визначених Статутом автомобільного транспорту Української РСР, який затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 27.06.1969 р. № 401 (з наступними змінами і доповненнями), який є чинним на даний час, передбачено, що товарно-транспортна накладна (ТТН) є єдиним документом для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника, оприбуткування їх у вантажоодержувача, а також для складського, оперативного та бухгалтерського обліку.

Вантажовідправник і вантажоодержувач несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, вказаних у товарно-транспортних документах.

При передачі вантажу уповноваженій особі вантажоодержувача за договором, без застережень, перевезення вважається закінченим.

Товарно-транспортні накладні № 1 від 20.07.12, № 1 від 04.12.12, № 2 від 17.12.12, № 4 від 26.02.13 (а.с. 34-37) не містять жодних застережень зі сторони вантажоодержувача: ПрАП "Львівський локомотиворемонтний завод", в т.ч. відсутні будь-які відмітки, які б підтверджували факт не отримання ПрАП "Львівський локомотиворемонтний завод" вказаної у ТТН продукції та неперевезення останньої за місцем призначення: м. Львів, вул. Залізнична, 1А. Відтак, покликання апелянта в апеляційній скарзі, що у нього відсутні підстави оплачувати за "нібито поставлену продукцію" є надуманим.

В пункті 4.1. Договору сторони погодили, що розрахунки проводяться в безготівковій формі на розрахунковий рахунок постачальника протягом 60 календарних днів після поставки продукції.

Судом встановлено, апелянтом не заперечується, що всупереч умовам Договору одержаний товар в строки, визначені п. 4.1. Договору, оплачений ним не був. Відтак основний борг апелянта/відповідача перед позивачем за поставлений товар за договором поставки № ВЗК-148/12 від 29.03.12 складає 34 931,40 грн. Встановивши наведені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 34 931,40 грн. основного боргу підлягають до задоволення.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку. Положеннями ч. 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 ст. 712 ЦК України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

В пункті 4.1. Договору сторони чітко визначили, що розрахунок за товар здійснюється протягом 60 календарних днів після поставки товару.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що факт отримання товару апелянтом у позивача на суму 34 931,40 грн., крім вищенаведеного, підтверджуються наявними в матеріалах справи актами звірок взаємних розрахунків, які проводилися між сторонами за вищевказаним договором у м. Луганську та, які підписані повноважними представниками обох сторін (а.с. 83-85), без жодних зауважень та застережень зі сторони апелянта/відповідача щодо фактичної поставки та/або не поставки товару, його якості, кількості, невідповідності ціни.

Зважаючи на те, що відповідачем у встановлений в п. 4.1. договору строк кошти за одержаний товар сплачені не були, ці кошти підлягають до стягнення з нього в судовому порядку в розмірі 34 931,40 грн.

При цьому, колегією суддів відхиляються твердження апелянта щодо сумнівів у видачі головою правління заводу довіреностей на одержання товару за договором, так як підпис голови візуально не відповідає його дійсному підпису, оскільки такі посилання є виключно припущеннями апелянта/відповідача, не підтвердженими документально.

Щодо посилань апелянта в апеляційній скарзі на те, що перерахування коштів позивачу вважатиметься незаконним, а такі дії кваліфікуватимуться як злочин, передбачений ст. 258-5 КК України, у зв'язку з місцезнаходженням (реєстрації) позивача на території проведення АТО, то такі, на думку колегії суду, є безпідставними, оскільки як вбачається з витягу та виписки ТОВ "ТКФ "Схід-постач" з ЄДРОПУ від 24.09.15, станом на день розгляду справи підприємство зареєстроване в м. Харкові по вул. Сумська, 39, офіс 131. Крім цього, як свідчить наявна в матеріалах справи довідка ДПІ у Дзержинському р-ні, м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 08.10.15 №34/ЗПІ/20-30-11-03, позивач перебуває на обліку у вказаній ДПІ з 22.09.15 у зв'язку зі зміною місцезнаходження, за період з березня 2012 року по серпень 2015 року своєчасно та в повному обсязі подавало звітність; з довідки виданої ПАТ КБ "ПриватБанк" № 900025964 від 28.12.15 вбачається, що ТОВ "ТКФ "Схід-Постач", , відкрито в ПАТ КБ "ПриватБанк" 20.09.11 рахунок № 7015 у валюті UAH (Українська гривня), дата відкриття: 20.09.11, кошти, які знаходяться на вказаному рахунку, знаходяться в межах території України, клієнт має можливість вільно ними розпоряджатися згідно з умовами договору та чинним законодавством України; згідно довідки вих. № 01/01/16 від 11.01.16 про зміну місцезнаходження вбачається, що позивач з 24.09.15 знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Сумська, 39, офіс 131, докази надсилання зазначеної довідки апелянту/відповідачу підтверджується фіскальним поштовим чеком № 3025 від 11.01.16; з довідки "Про відкриття рахунку" виданої ПАТ КБ "ПриватБанк" № 08.7.0.0/112 від 14.01.16 вбачається, що ТзОВ "ТКФ "Схід-Постач", , відкрито рахунок " 7015, валюта UAH (Українська гривня), дата відкриття 20.09.11, 93406, Луганська обл., м. Северодонецьк, пр. Гвардійська, 28-б. З цих даних вбачається, що у разі перерахування відповідачем коштів на зазначений рахунок позивача відкритий у ПАТ КБ "ПриватБанк", такі кошти не могли б надійти на територію проведення АТО.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції подав клопотання про зменшення позовних вимог, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача 2 633,72 грн. - три відсотки річних та 26 491,31 грн. інфляційних втрат, розрахованих відповідно до статті 625 ЦК України, з врахуванням умов договору стосовно порядку здійснення оплати.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судова колегія Львівського апеляційного господарського суду, здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до умов договору та заявлених в клопотанні про зменшення позовних вимог періодів, дійшла висновку, що такі нараховані позивачем вірно, а тому 3% річних та інфляційні втрати в розмірі 2 633,72 грн. та 26 491,31 грн. відповідно підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує, що місцевим судом було допущено помилку щодо розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, які проведено з порушенням норм ст. 253 ЦК України щодо встановлення та обчислення строків. Слід зазначити, що скаржник, при цьому контр-розрахунку інфляційних втрат та 3% річних не надав та до апеляційної скарги - не долучив.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідного календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач передав, а відповідач отримав за накладними від 20.07.12 № 1 на суму 13 200 грн., від 04.12.12 № 1 на суму 2 913 грн., від 17.12.12 № 3 на суму 7 182 грн., від 26.02.13 № 4 на суму 9 488, 40 грн., від 27.03.13 № 14 на суму 2 148 грн., згідно договору № ВЗК-148/12 від 29.03.12 товар, строк для оплати за отриманий товар (відповідно до кожної накладної) визначений в п. 4.1. Договору та обраховується з наступного дня від дати отримання товару/продукції, тобто, наприклад по накладній № 1 від 20.07.12 з 19.09.12, відтак апелянт/відповідач мав сплатити кошти на суму 13 200 грн. за отриманий ним товар - 18.09.12 до 24,00 год. (протягом 60 календарних днів після отримання/поставки продукції), однак, 18.09.12 до 24 год. 00 хв. апелянт/відповідач оплати за отриманий товар не вчинив, отже з 19.09.12 у позивача виникло право та наступив строк на нарахування 3% річних, визначених статтею 625 ЦК України від простроченої суми за весь час прострочення, по 20.07.2015 р. включно.

З огляду на наведене, твердження скаржника, що місцевим судом допущено помилку щодо розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, які проведено з порушенням норм ст. 253 ЦК України щодо встановлення та обчислення строків є необґрунтованим. Як перевірено судом апеляційної інстанції, позивач у поданому клопотанні, зазначаючи періоди проведення нарахування інфляційних втрат, проводив нарахування за періоди, які правильно ним зазначені в розрахунку 3 % річних, що підтверджується розрахунком, здійсненим судом апеляційної інстанції .

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат у відповідності до вказівок Верховного Суду України, викладених в листі № 62-97р від 03.04.97, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 26 491,31 грн. інфляційних втрат.

Отже, і твердження скаржника, що місцевим судом допущено помилку щодо розрахунків інфляційних втрат, які проведено з порушенням норм ст. 253 ЦК України щодо встановлення та обчислення строків є безпідставним.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позовні вимоги є обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому підлягають до задоволення.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу № 3088 від 09.11.15 Приватного акціонерного товариства "Львівський локомотиворемонтний завод ", м. Львів залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 26.10.15 у справі № 914/2603/15 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 10.02.16.

Головуючий суддя Кузь В.Л.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.