РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2016Справа №902/1416/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тренд Трейд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ Імекс»

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Про стягнення 19236 грн. 00 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Бегар М.П. - представник за довіреністю б/н від 11.08.2014;

від відповідача 1: ОСОБА_3 - керівник;

від відповідача 2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів солідарно передоплати в сумі 22330,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 12.11.2014 справу №902/1416/14 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд"обґрунтовані нездійсненням відповідачем 1, як перевізником за заявкою № 1 від 16.07.2014, перевезення вантажу (дрова колоті паливні) у міжнародному сполученні автомобільним транспортом з Разино (Житомирська обл., Україна) до Лейпцига (Німеччина), незважаючи на здійснення позивачем попередньої оплати вартості перевезення у розмірі 22333,00 грн. З огляду на вищенаведене, враховуючи також ті обставини, що між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки від 17.07.2014, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 суму коштів у розмірі попередньої оплати 22333,00 грн.

При цьому, відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог, поданої 12.11.2014, та заяви про зміну підстав позову, поданої 10.12.2014, що були прийняті судом до розгляду, позивач, з урахуванням того, що відповідач частково надав послуги та здійснив проїзд територією України (Разино-Вінниця-Разино), просить суд стягнути солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 19236,00 грн. (з урахуванням вартості частково наданих відповідачем послуг становить 3094,00 грн. відповідно до експертного висновку №В-271 від 10.11.2014).

Суд зазначає, що вказана заява про зміну підстав позову фактично не змінює підстав позову, а позивачем лише обґрунтовано причини зменшення ним розміру позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд" 19236,00 грн. заборгованості. У задоволенні позовних вимог до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення 10838,74 грн. заборгованості скасовано та прийнято в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Резолютивну частину рішення викладено в такій редакції: "Позов задовольнити частково. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд" 8397,26 грн. заборгованості та 797,56 грн. судового збору за подання позовної заяви".

Постановою Вищого господарського суду України від 15.07.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2015 у справі № 902/1416/14 в частині перегляду рішення місцевого господарського суду про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" заборгованості в сумі 19236,00 грн. скасовано; справу в цій частині передано на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 у справі № 902/1416/14 рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.11.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 у справі № 902/1416/14 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

В результаті повторного автоматичного розподілу справу № 902/1416/14 передано на розгляд судді Отрош І.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2015 справу № 902/1416/14 прийнято до провадження суддею Отрош І.М. та призначено до розгляду на 18.12.2015.

16.12.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких відповідач вказує, що перевезення не здійснилося з вини замовника (позивача), оскільки фактична маса вантажу перевищувала масу вантажу, що була обумовлена в заявці на перевезення. Відповідно до акту наданих послуг від 19.07.2014, який підписаний лише перевізником, останній нарахував позивачу вартість наданих послуг суму 19465,10 грн. (за перевезення по Україні по маршруту Київ-ст.Разіно-Вінниця-ст.Разіно-Київ (806 км) на суму 13935,79 грн. з ПДВ, а також штраф за понаднормативний простій автомобіля (3 доби) в розмірі 5709,31 грн. з ПДВ). Крім того, щодо суми 2687,90 грн., тобто різниці між сумою попередньої оплати та вартості перевезення по маршруту Київ-ст.Разіно-Вінниця-ст.Разіно-Київ (806 км), відповідач зазначає, що ця сума за погодженням із позивачем у телефонній розмові буде врахована при розрахунках в наступних перевезеннях вантажів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2015 розгляд справи відкладено на 19.01.2016, у зв'язку із неявкою представників позивача та відповідача 2 у судове засідання та необхідністю подання сторонами письмових пояснень.

Представник відповідача 2 у судове засідання 19.01.2016 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

У судове засідання 19.01.2016 з'явились представники позивача та відповідача 1, надали усні пояснення по суті спору.

Враховуючи неявку представника відповідача 2 у судове засідання та необхідність подання сторонами письмових пояснень, суд відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відклав розгляд справи на 02.02.2016, про що виніс відповідну ухвалу.

В судове засідання 02.02.2016 з'явились представники позивача та відповідача 1, які надали пояснення по суті спору. Позивач підтримав позовні вимоги, відповідач 1 заперечував проти вимог з підстав, викладених у відзиві та поясненнях, відповідно.

Представник відповідача 2 у судове засідання 02.02.2016 не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, за адресою відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

При цьому, 02.02.2016 відділом діловодства суду отримано від відповідача 2 відзив на позов із викладеними поясненнями стосовно закінчення строку договору поруки від 17.07.2014, у зв'язку з чим підстав для стягнення з відповідача 2, як солідарного з відповідачем 1 боржника, немає.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача 2, тим більше, що правова позиція останнього викладена в поясненнях на позовну заяву.

Представник позивача у даному судовому засіданні подав суду пояснення по справі, відповідно до яких не визнає факту перевантаження автомобіля НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2).

У судовому засіданні 02.02.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

16.07.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд" (надалі - позивач, довіритель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" (надалі - відповідач 1) погоджено заявку № 1 на виконання перевезення за маршрутом: ст. Разино, Житомирська обл., - Вінниця-Дрезден-Лейпциг (Німеччина).

Відповідно до заявки № 1 від 16.07.2014, копія якої долучена позивачем до позову, а також відповідачем до пояснень, поданих 27.04.2015, перевезенню підлягає вантаж - дрова колоті паливні, вагою 22 т., об'ємом 35,52 м3.; кількість автомобілів 1; дата завантаження - 17.07.2014; адреса завантаження ст. Разино, Житомирська обл.; адреса розвантаження Kiefer Productions und Handels GmbH Kossaer Strasse 2 04356 Liepzig; місце замитнення - Вінницька обл., с. Зарванці, 7-й км. Хмельницького шосе; місце розмитнення - Drezden; строк доставки - до 22.07.2014; сума фрахту та винагороди - 1400 євро; нормований простій на завантаження та замитнення 48 год., на вивантаження та розмитнення 48 годин, понаднормативний простій по 100 євро за добу, державник номер - НОМЕР_3/ НОМЕР_4; водій - ОСОБА_4.

Відносини, що виникли між позивачем та відповідачем 1 у зв'язку зі складанням заявки № б/н від 16.07.2014 за правовою природою є відносинами, пов'язаними з перевезенням вантажу, а заявка, по суті, є договором перевезення вантажу, в якій сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов перевезення (з огляду на підписання її обома сторонами).

Як передбачено ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з приписами ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що для оплати послуг з перевезення відповідач 1 виставив позивачу рахунок №85 від 17.07.2014 на суму 22330,00 грн., який було оплачено останнім 17.07.2014 р. за платіжним дорученням № 84 на суму коштів у розмірі 22333, 00 грн. (копії рахунку та платіжного доручення долучені позивачем до позову).

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що відповідно до товарно-транспортної накладної №020699 від 17.07.2014 Державне підприємство «Бердичівське лісове господарство» (вантажовідправник) 17.07.2014 здійснило завантаження автомобіля НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2) у м. Разино вантажем (дрова - граб), вид пакування - піддони (22 піддони * 1,48 = 32,56 м3.), кількість місць - 32,56 м3, замовник та вантажоодержувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Тренд Трейд»; перевізник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВВ Імекс»; місце розвантаження - Вінниця (копія товарно-транспортної накладної №020699 від 17.07.2014 додана позивачем до позову та відповідачем 1 до відзиву на позов, поданого 12.01.2015). При цьому, оригінал товарно-транспортної накладної №020699 від 17.07.2014 було оглянуто судом в судовому засіданні 02.02.2016.

Вказана накладна підписана вантажовідправником, що свідчить про факт передання вантажу вантажовідправником перевізнику, а також у графі «Прийняв» - підпис та прізвище водія перевізника, що свідчить про прийняття ним вантажу до перевезення.

При цьому, враховуючи письмові пояснення сторін, долучені до матеріалів справи, у їх сукупності, з урахуванням предмету перевезення, вбачається, що товарно-транспортна накладна №020699 від 17.07.2014 була складена саме на виконання заявки № 1 від 16.07.2014, за якою перевезенню підлягає вантаж - дрова колоті паливні, об'ємом 35,52 м3.; кількість автомобілів 1; дата завантаження - 17.07.2014 р.; адреса завантаження ст. Разино, Житомирська обл.; державник номер автомобіля перевізника - НОМЕР_3/ НОМЕР_4, водій ОСОБА_4

При цьому, відповідно до пояснень відповідача 1, поданих 09.04.2015, а також усних пояснень позивача та відповідача 1 в судових засіданнях, сторони склали товарно-транспортну накладну №020699 від 17.07.2014 саме на виконання перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014 для доставки вантажу до місця його замитнення (Вінницька область), однак, в подальшому в процесі замитнення замовник та перевізник домовлялись скласти міжнародну товарно-транспортну накладну, оскільки пункт призначення вантажу - м. Лейпциг, Німеччина.

Судом встановлено, що товарно-транспортна накладна містить підпис та прізвище водія перевізника у графі «здав» та відповідно дату - 19.07.2014, а також підпис представника вантажоодержувача (замовника) у графі «прийняв». Водночас, враховуючи письмові пояснення сторін, долучені до матеріалів справи, судом встановлено, що вантаж був переданий замовнику не у м. Вінниця, а у м. Разино, тобто фактично вантаж був повернутий. Відповідний факт не заперечувався сторонами. Вказане свідчить про невиконання перевізником зобов'язань на умовах, погоджених у накладній, а саме про нездійснення перевезення та доставки вантажу саме до місця призначення (м. Вінниця) та невручення його вантажоодержувачу саме у погодженому місці. Водночас, факт отримання вантажу замовником у місці відправки не свідчить про його погодження на зміну умов зобов'язання з перевезення, в тому числі про надання позивачем, як вказує відповідач-1, інструкцій перевізнику щодо повернення вантажу. Так само, матеріали справи не містять будь-яких належних і допустимих доказів у підтвердження факту відмови вантажоодержувача від прийняття вантажу у місці призначення - м. Вінниця.

Судом встановлено, що перевезення по заявці № 1 від 16.07.2014 не було здійснено, у зв'язку з чим 19.07.2014 вантаж зданий (повернутий) перевізником замовнику (позивачу), що підтверджується відміткою про здачу вантажу водієм перевізника (ОСОБА_4) та прийняття його уповноваженою особою замовника 19.07.2014 у товарно-транспортній накладній № 020699 від 17.07.2014, що не заперечувалось ні позивачем, ні відповідачем 1. При цьому, як вбачається з заяви про зменшення розміру позовних вимог, поданої 12.11.2014, вантажівка МАН НОМЕР_3 повернулась з вантажем до станції Разіно, тобто до місця завантаження.

Враховуючи нездійснення перевезення вантажу за заявкою № 1 від 16.07.2014, 21.08.2014 позивач звернувся до відповідача з листом про відмову від договору від 16.07.2014 про перевезення вантажу. Як доказ направлення відмови відповідачу 1 позивач надав копію опису вкладення в цінний лист та копії фіскальних чеків від 21.08.2014.

Судом встановлено, що 17.07.2014 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач 2, поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тренд-Трейд» (позивач, кредитор) укладено договір поруки, за умовами п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВ Імекс» (боржник) своїх зобов'язань, що виникли або виникнуть за договором доручення від 16.07.2014 (заявка №1 від 16.07.2014), укладеним між кредитором і боржником.

При цьому, відповідно до п. 5.3 договору поруки від 17.07.2014 р. порука припиняється 31.07.2014.

Договір поруки від 17.07.2014 набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.07.2014 з урахуванням положень ст. 5 цього договору (п. 7.1. договору поруки від 17.07.2014).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем 1, як перевізником за заявкою № 1 від 16.07.2014, не здійснено перевезення вантажу (дрова колоті паливні) у міжнародному сполученні автомобільним транспортом з Разино (Житомирська обл., Україна) до Лейпцига (Німеччина), незважаючи на здійснення позивачем попередньої оплати вартості перевезення у розмірі 22333,00 грн. З огляду на ті обставини, що перевізник (відповідач 1) надав послуги лише на суму 3094,00 грн. (280 км (відстань між ст.Разіно-Вінниця-ст.Разіно)*11,05 грн. (вартість 1 км станом на 17.07.2014 року, визначеного на підставі експертного висновку № В-271 від 10.11.2014 року), а також з урахуванням того, що між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки від 17.07.2014, позивач просить стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 суму попередньої оплати у розмірі 19236,00 грн.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій та направляючи дану справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України в постанові від 25.11.2015 №902/1416/14 вказав на необхідність надання юридичної кваліфікації обставинам щодо стягнення з відповідача 1 заявленої суми коштів, як заборгованості, та визначення правової природи заявленої до стягнення суми (предмет і підстави позову), дослідження питання щодо наявності правової норми, що визначає обов'язок перевізника сплатити на користь замовника різницю між фактично сплаченою платою за перевезення вантажу та платою за перевезення у розмірі вартості фактичного пробігу автомобіля. Крім того, Вищий господарський суд України в постанові від 25.11.2015 №902/1416/14 звернув увагу на необхідність розподілу тягаря доказування обставин щодо маси вантажу, який був зданий вантажовідправником до перевезення, а також з'ясування причин повернення вантажу вантажовідправнику.

Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 16.07.2014 між позивачем та відповідачем 1 погоджено заявку № 1 на виконання перевезення за маршрутом: ст. Разино, Житомирська обл., - Вінниця-Дрезден-Лейпциг (Німеччина), відповідно до якої перевезенню підлягає вантаж - дрова колоті паливні, вагою 22 т., об'ємом 35,52 м3.; кількість автомобілів 1; дата завантаження - 17.07.2014; адреса завантаження ст. Разино, Житомирська обл.; адреса розвантаження Kiefer Productions und Handels GmbH Kossaer Strasse 2 04356 Liepzig; місце замитнення - Вінницька обл., с. Зарванці, 7-й км. Хмельницького шосе; місце розмитнення - Drezden; строк доставки - до 22.07.2014; сума фрахту та винагороди - 1400 євро; нормований простій на завантаження та замитнення 48 год., на вивантаження та розмитнення 48 годин, понаднормативний простій по 100 євро за добу, державник номер - НОМЕР_3/ НОМЕР_4; водій - ОСОБА_4.

Як встановлено судом, відповідно до товарно-транспортної накладної №020699 від 17.07.2014, Державне підприємство «Бердичівське лісове господарство» (вантажовідправник) 17.07.2014 здійснило завантаження автомобіля НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2) у м. Разино вантажем (дрова - граб), вид пакування - піддони (22 піддони * 1,48 = 32,56 м3.), кількість місць - 32,56 м3, замовник та вантажоодержувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Тренд Трейд»; перевізник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВВ Імекс»; місце розвантаження - Вінниця (копія товарно-транспортної накладної №020699 від 17.07.2014 додана позивачем до позову та відповідачем 1 до відзиву на позов, поданого 12.01.2015).

При цьому, суд звертає увагу, що з пояснень сторін, долучених до матеріалів справи, в сукупності, з урахуванням предмету перевезення, вбачається, що товарно-транспортна накладна №020699 від 17.07.2014 була складена саме на виконання заявки № 1 від 16.07.2014, за якою перевезенню підлягає вантаж - дрова колоті паливні, об'ємом 35,52 м3.; кількість автомобілів 1; дата завантаження - 17.07.2014 р.; адреса завантаження ст. Разино, Житомирська обл.; державник номер автомобіля перевізника - НОМЕР_3/ НОМЕР_4, водій ОСОБА_4

При цьому, відповідно до пояснень відповідача 1, поданих 09.04.2015, а також усних пояснень позивача та відповідача 1 в судових засіданнях, сторони склали товарно-транспортну накладну №020699 від 17.07.2014 саме на виконання перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014 для доставки вантажу до місця його замитнення (Вінницька область), однак, в подальшому в процесі замитнення замовник та перевізник домовлялись скласти міжнародну товарно-транспортну накладну, оскільки пункт призначення вантажу - м. Лейпциг, Німеччина.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Як встановлено судом, міжнародне перевезення по заявці № 1 від 16.07.2014 не було здійснено, зокрема, як вбачається з пояснень сторін, автомобіль НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2) не перетнув державний кордон України та 19.07.2014 вантаж (дрова - граб) був зданий (повернутий) перевізником замовнику та прийнятий останнім, що підтверджується відміткою про здачу вантажу 19.07.2014 у товарно-транспортній накладній № 020699 від 17.07.2014.

При цьому, як встановлено судом, з заяви про зменшення розміру позовних вимог, поданої 12.11.2014, вбачається, що вантажівка МАН НОМЕР_3 повернулась з вантажем до станції Разіно, тобто до місця завантаження вантажем. Вказаний факт, власне, не заперечувався сторонами.

Як встановлено судом, вантаж був переданий замовнику не у м. Вінниця, а у м. Разино, тобто фактично вантаж був повернутий. Відповідний факт не заперечувався сторонами. Вказане свідчить про невиконання перевізником зобов'язань на умовах, погоджених у накладній, а саме про нездійснення перевезення та доставки вантажу саме до місця призначення по товарно-транспортній накладній (м. Вінниця) та невручення його вантажоодержувачу саме у погодженому місці. Водночас, факт отримання вантажу замовником у місці відправки не свідчить про його погодження на зміну умов зобов'язання з перевезення, в тому числі, судом не приймаються до уваги доводи відповідача щодо повернення вантажу саме у зв'язку з наданням позивачем інструкцій перевізнику щодо повернення вантажу, з огляду на відсутність належних доказів у підтвердження даного факту. Так само, матеріали справи не містять будь-яких належних і допустимих доказів у підтвердження факту відмови вантажоодержувача від прийняття вантажу саме у місці призначення - м. Вінниця.

При цьому, суд не приймає визнання позивачем факту часткового надання послуг відповідачем-1 на суму 3094 грн., викладене у заяві про зменшення та зміну підстав позову з огляду на таке.

Позивач зазначив, що з урахуванням проїзду перевізником фактичної відстані між м. Разино та м. Вінниця, які вказані у товарно-транспортній накладній, та поверненням перевізника до м. Разино, він вважає, що відповідач-1 надав позивачу послуги на вищевказану суму (з урахуванням експертного висновку № В-271 від 10.11.14, в якому визначено ринкову вартість перевезення). Водночас, позивачем не був визнаний ні факт перевантаження автомобіля перевізника, ні факт зміни ним зобов'язання шляхом надання перевізнику вказівок щодо повернення вантажу у пункт завантаження, ні факт відмови замовника від прийняття вантажу у м. Вінниці (обумовленій як місце передачі вантажу вантажодержувачу). Таким чином, факт визнання позивачем, по суті, факту подолання перевізником певної відстані при наданні замовленої послуги не може свідчити про факт виконання останнім зобов'язання належним чином, з огляду на те, що послуга з перевезення не може вважатись наданою, в тому числі частково, при відсутності доказів виконання перевезення саме на умовах, погоджених із замовником перевезення (в даному випадку - передача вантажу у місці призначення), та відсутності доказів щодо погодження зміни умов зобов'язання із замовником (в даному випадку - пункту призначення). Тобто, враховуючи природу послуги з перевезення, така послуга не може бути надана частково.

Таким чином, з огляду на обумовлене у товарно-транспортній накладній місце доставки - м. Вінниця, та встановлення факту невручення вантажу вантажоодержувачу (замовнику) у погодженому місці та встановлення факту повернення вантажу замовнику у місці завантаження (з урахуванням визнання сторонами факту повернення вантажу до м. Разино), суд дійшов висновку про невиконання перевізником зобов'язань на умовах, вказаних у транспортній накладній.

При цьому, як зазначає відповідач 1, позивач, як замовник, перевантажив автомобіль НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2), який прямував до Лейпцига (Німеччина) відповідно до заявки №1 від 1.07.2014, що стало причиною неможливості провести замитнення вантажу. Так, відповідач 1 зазначив, що позивач повинен був завантажити 22 тони вантажу у вказаний автомобіль, натомість завантажив 27,9 т., у зв'язку з чим загальна маса вантажівки була 42 т., що суперечить нормам дозволеної маси вантажу в Україні та Європі.

Відповідно до п.п. 22.1., 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N 1306 в редакції від 04.06.2014, чинних на час існування спірних правовідносин, маса вантажу, що перевозиться, і розподіл навантаження на осі не повинні перевищувати величин, визначених технічною характеристикою даного транспортного засобу. За спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 38 т (на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією маршрутах - до 40 т; для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

З огляду на обставини, з яких виник спір, суд вважає за необхідне застосувати Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. N 363 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 р. за N 128/2568, які визначають права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - замовників. При цьому, хоча ці Правила не регламентують перевезення вантажів у міжнародному сполученні (преамбула Правил), суд, з урахуванням того, що спірне перевезення вантажу (дрова - граб) автомобілем НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2) за заявкою №1 від 16.07.2014 та товарно-транспортною накладною №020699 від 17.07.2014, обумовлене як міжнародне, по суті, відбувалось в межах України, оскільки вантаж було повернуто в місці завантаження - станція Разіно, застосовує приписи, наведені в Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. N 363 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 р. за N 128/2568.

Як встановлено п. 20.1.11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. N 363 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 р. за N 128/2568 (надалі - Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні), приймання для перевезення від вантажовідправника і здача вантажоодержувачу лісу і пиломатеріалів здійснюються перевізником за об'ємом, а під час перевезення пакетним способом - за кількістю вантажних місць (пакетів).

Як встановлено судом, у товарно-транспортній накладній №020699 від 17.07.2014, до якої внесені основні дані щодо найменування, кількості вантажу, що підлягає перевезенню, зазначено, що автомобіль НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2) було завантажено вантажем (дрова паливні - граб), вид пакування - піддони (22 піддони * 1,48 = 32,56 м3.), кількість місць - 32,56 м3, замовник та вантажоодержувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Тренд Трейд».

При цьому, судом встановлено, що в графі «маса брутто, т» товарно-транспортної накладної №020699 від 17.07.2014 відсутні будь-які відомості щодо вказаних одиниць вимірювання вантажу. Отже, останні є такими, що не вказані ні замовником, ні перевізником. В той же час, товарно-транспортна накладна №020699 від 17.07.2014 містить інформацію про кількість вантажних місць лісоматеріалів, як це передбачено п. 20.1.11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні,- 22 піддони об'ємом 32,56 м3.

Суд звертає увагу, що відповідно до заявки № 1 від 16.07.2014, на підставі якої відповідач зобов'язався здійснити міжнародне перевезення вантажу (дрова колоті паливні) за маршрутом: ст. Разино, Житомирська обл., - Вінниця-Дрезден-Лейпциг, вага вантажу, що підлягав перевезенню, повинна була складати 22 т., а об'єм - 35,52 м3.

Відтак, зазначені замовником (позивачем) у товарно-транспортній накладній №020699 від 17.07.2014 відомості про кількість вантажних місць - 22 піддони (об'єм вантажу 32,56 м3) відповідають домовленостям позивача та відповідача 1, досягнутими разом зі складанням заявки № 1 від 16.07.2014, щодо об'єму вантажу, який підлягав перевезенню, та не перевищують погоджених ними умов стосовно максимального об'єму вантажу.

При цьому, як передбачено п.п. 6.1. - 6.4. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, на упакованих та штучних неупакованих вантажах, крім тих, які перевозяться навалом, замовник повинен зазначити масу брутто і нетто. На вантажах стандартної маси зазначати це не обов'язково.

Визначення маси вантажу провадиться технічними засобами замовника (6.2.).

Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що первинний обов'язок з визначення та зазначення маси вантажу покладається на замовника.

В той же час, згідно зі ст. 8 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, приймаючи вантаж, перевізник перевіряє:

a) вірність записів, зроблених у вантажній накладній щодо числа вантажних місць, а також їх маркування та нумерації місць;

b) зовнішній стан вантажу і його упаковки.

Якщо перевізник не має достатньої можливості перевірити вірність записів, зазначених у підпункті a) пункту 1 цієї статті, він повинен зробити обгрунтовані застереження у вантажній накладній. Він повинен також мотивувати всі зроблені ним застереження щодо зовнішнього стану вантажу і його упаковки. Ці застереження не мають обов'язкової сили для відправника, якщо останній не погодився бути зобов'язаним ними і не зробив про це запис у вантажній накладній.

Відправник має право вимагати перевірки перевізником ваги брутто вантажу або його кількості, вираженій в інших одиницях виміру. Він може також вимагати перевірки вмісту вантажних місць. Перевізник може вимагати відшкодування витрат, пов'язаних з такою перевіркою. Результати перевірок включають у вантажну накладну (ч. 3 ст. 8).

Відповідно до п. 6.4. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, при навантаженні вантажу здійснюється його зважування або рахування місць (чи штук). Вантаж приймається без перевірки маси, якщо він поданий для перевезення у спеціальних кузовах чи контейнерах при наявності на них пломб Замовника. Крім того, він може бути прийнятий за масою, яку оповістив Замовник.

Більше того, як передбачено п. 10.15. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, перевізник може вимагати додаткової перевірки кількості вантажу.

Пункт 15 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні встановлює порядок складання актів.

Так, у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом за формою, що наведена в додатку 4.

Перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті такі обставини:

а) невідповідність між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній;

б) порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері;

в) простій автомобіля у пунктах вантаження і розвантаження понад встановлені норми часу;

г) інші обставини (пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін (п. 15.2.).

При цьому, відповідно до п. 15.4. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку "Особливі відмітки" і засвідчити її підписом.

Так, сукупний аналіз вказаних положень Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні дає підстави для висновку, що у випадку незгоди із вказаними замовником даними у товарно-транспортній накладній, в тому числі, даними, які не вказані, перевізник вправі вимагати додаткової перевірки кількості вантажу, та у випадку виявлення розбіжностей (тощо) може оформити акт в порядку п. 15 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Суд в той же час звертає увагу, що будь-яких доказів щодо існування в момент прийняття вантажу для перевезення заперечень щодо маси (об'єму) вантажу, завантаженого в автомобіль НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2), зокрема щодо того, що маса вантажу не вказана, перевізником зазначено не було, доказів протилежного, як-от оформленого акту щодо обставин, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, суду не надано.

Згідно зі ст. 9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Якщо вантажна накладна не містить спеціальних застережень перевізника, то, якщо не доведено протилежне, припускається, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані в момент прийняття вантажу перевізником, і що кількість вантажних місць, а також їх маркування та нумерація відповідали заявам, які містилися у вантажній накладній.

За таких обставин, оскільки згідно з п. 6.4. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні передбачено, що вантаж може бути прийнятий за масою, яку оповістив замовник, суд вважає за необхідне в даному випадку тлумачити наведений пункт Правил в широкому розумінні, у зв'язку з чим приходить до висновку, що навіть якщо замовником у товарно-транспортній накладній не зазначено масу вантажу, однак перевізник приступив до виконання зобов'язання з перевезення, то вантаж фактично є таким, що прийнятий до перевезення як належний.

Такі висновки суду випливають також з положень п. 10.4. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, якими передбачено, що вантаж, який був поданий замовником у стані, що не відповідає правилам перевезень, і не був приведений у відповідний стан у строк, що забезпечує своєчасне відправлення, вважається неподаним, а перевезення таким, що не здійснилося з вини замовника.

В той же час, суд зазначає, що вказаний пункт Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні щодо визначення особи, з вини якої не відбулось перевезення, має значення у випадку відмови перевізника у зв'язку з вищенаведеними обставинами від виконання перевезення, натомість у випадку прийняття вантажу для перевезення, за відсутності будь-яких заперечень перевізника, такий вантаж не може вважатись неподаним.

При цьому суд додатково звертає увагу на п. 20.1.11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, відповідно до яких приймання для перевезення від вантажовідправника і здача вантажоодержувачу лісу і пиломатеріалів здійснюються перевізником за об'ємом, а під час перевезення пакетним способом - за кількістю вантажних місць (пакетів), а також на те, що зазначені замовником (позивачем) у товарно-транспортній накладній №020699 від 17.07.2014 відомості про кількість (об'єм вантажу) відповідають домовленостям позивача та відповідача 1 щодо об'єму вантажу, який підлягав перевезенню, досягнутим разом зі складанням заявки № 1 від 16.07.2014.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вантаж (дрова колоті паливні) за маршрутом: ст. Разино, Житомирська обл., - Вінниця-Дрезден-Лейпциг прийнято відповідачем 1 (перевізником) для перевезення за усіма заповненими у товарно-транспортній накладній № 020699 від 17.07.2014 даними.

При цьому, як встановлено судом та не заперечується сторонами, перевезення по заявці № 1 від 16.07.2014 не було здійснено, у зв'язку з чим 19.07.2014 року вантаж був зданий (повернутий) до ст. Разино, що підтверджується відміткою про здачу вантажу 19.07.2014 у товарно-транспортній накладній № 020699 від 17.07.2014. Так, вказана товарно-транспортна накладна № 020699 від 17.07.2014 містить вказівку на місце одержання - м. Вінниця, однак, з урахуванням пояснень сторін в сукупності, зокрема щодо того, що сторони склали товарно-транспортну накладну №020699 від 17.07.2014 саме на виконання перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014 для доставки вантажу до місця його замитнення (Вінницька область), однак, в подальшому в процесі замитнення замовник та перевізник домовлялись скласти міжнародну товарно-транспортну накладну (оскільки пункт призначення вантажу - м. Лейпциг, Німеччина), суд дійшов висновку, що вказівка у товарно-транспортній накладній №020699 від 17.07.2014 на місце одержання, з урахуванням того, що перевезення було обумовлене як міжнародне, фактично було місцем замитнення для здійснення міжнародного перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014.

В обґрунтування нездійснення відповідачем 1, як перевізником, перевезення вантажу за заявкою №1 від 16.07.2014, відповідач зазначає про фактичне перевантаження автомобіля НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2), про що перевізнику стало відомо під час прибуття на митницю, що зумовило неможливість здійснення перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014.

Разом з тим, з урахуванням вищенаведених положень Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, суд дійшов висновку, що внаслідок прийняття вантажу для перевезення без будь-яких застережень (з перевіркою маси вантажу тощо чи без такої) перевізником, останній втрачає право посилатись на обставини перевантаження автомобіля як на підставу неможливості здійснення перевезення вантажу, обумовленого замовником та перевізником.

При цьому, суд зазначає, що відповідач 1 на підтвердження факту перевантаження замовником автомобіля НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2) не надає суду жодних доказів, при тому, що об'єм вантажу, що перевозився, згідно з товарно-транспортною накладною складав 32,56 м3, тоді як в заявці № 1 від 16.07.2014 обумовлено перевезення дров навіть дещо більшого об'єму (35,52 м3).

Так, копія перепустки №8758 від 18.07.2014 на право пропуску транспортного засобу до місця прибуття автотранспорту МАН НОМЕР_3 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2), що додана відповідачем 1 до пояснень, поданих до суду 09.04.2015, не вказує на перевищення маси вантажу за заявкою №1 від 16.07.2014 та товарно-транспортною накладною № 020699 від 17.07.2014, оскільки не містить будь-яких даних (цифр) про масу вантажівки з вантажем, яка, за твердженням відповідача 1, перевищувала дозволену масу та ту, що обумовлена сторонами відповідно до заявки №1 від 16.07.2014.

Так само судом не приймаються доводи про збільшення вологості вантажу (дров - грабу), оскільки відповідачем 1 жодними належними та допустимими доказами не доведено, що прийняття вантажу, який за кількістю та об'ємом (відповідно до товарно-транспортної накладної № 020699 від 17.07.2014) відповідав умовам заявки №1 від 16.07.2014, відбувалось за умов повної відсутності вологості (остання могла мати місце і при здійсненні самого перевезення). Тим більше, відповідач 1, як перевізник, що прийняв до виконання без будь-яких застережень вантаж, який за кількістю та об'ємом (відповідно до товарно-транспортної накладної № 020699 від 17.07.2014) відповідав умовам заявки №1 від 16.07.2014, міг та повинен був передбачити імовірність збільшення вологості вантажу, що може зумовити збільшення його маси.

Позивач, в свою чергу, заперечує проти факту перевантаження автомобіля НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2), що вбачається з пояснень, поданих в судовому засіданні 02.02.2016.

За таких обставин, доводи про перевантаження автомобіля як підстава неможливості нездійснення відповідачем 1 перевезення вантажу за заявкою №1 від 16.07.2014 судом не приймаються.

Так, як встановлено судом, у зв'язку з нездійсненням перевезення по заявці № 1 від 16.07.2014, вантаж за товарно-транспортною накладною № 020699 від 17.07.2014 було повернуто відповідачем 1 та прийнято позивачем (директором позивача - ОСОБА_5.) 19.07.2014.

За змістом ст. 604 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

За таких обставин, повернення відповідачем, як перевізником, вантажу за наслідками невиконання умов заявки №1 від 16.07.2014 та прийняття його позивачем, як замовником, 19.07.2014, свідчать про фактичне припинення зобов'язання з перевезення вантажу за умовами заявки №1 від 16.07.2014, за домовленістю сторін в порядку ст. 604 Цивільного кодексу України, з 19.07.2014.

Відповідачем 1 не доведено, що невиконання ним зобов'язання за заявкою №1 від 16.07.2014 (товарно-транспортна накладна № 020699 від 17.07.2014 до місця замитнення) було пов'язане саме з перевантаженням автомобіля та у зв'язку з цим зміною замовником маршруту перевезення - а саме повернення вантажу до місця відправки (станція Разино). В той же час, визнання позивачем факту часткового виконання відповідачем 1 зобов'язання з перевезення вантажу - дров (грабу) на суму 3094,00 грн. не має значення для оцінки питання виконання зобов'язання з перевезення, яке, виходячи з його правової природи, є виконаним зі сторони перевізника з моменту доставки довіреного вантажу до місця призначення та видача його уповноваженій на отримання особі. Відтак, оскільки основна мета міжнародного перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014 - доставлення вантажу до м. Лейпциг та вручення представнику Kiefer Productions und Handels GmbH - не була досягнута у зв'язку з поверненням автомобіля з вантажем від пункту замитнення до пункту завантаження, частковий проїзд територією України автомобіля НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп НОМЕР_2), пов'язаний з проїздом такого автомобіля до місця замитнення та до місця завантаження (маршрут повернення), не може вважатися судом частковим виконанням зобов'язання з перевезення за заявкою №1, що обумовлене, як міжнародне.

Як встановлено судом, 17.07.2014 позивачем було сплачено вартість перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014 за платіжним дорученням № 84 на суму коштів у розмірі 22333, 00 грн. (копія платіжного доручення додана позивачем до позову).

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем 1 було виставлено позивачу рахунок для оплати послуг з перевезення №85 від 17.07.2014 на суму 22330,00 грн., який, однак, було оплачено позивачем на суму коштів у розмірі 22333, 00 грн., тобто з переплатою у 3,00 грн. При цьому, будь-яких доводів щодо вказаної переплати позивачем не зазначено, у зв'язку з чим в межах даного спору така переплата до уваги судом не береться.

Суд звертає увагу, що предметом спору є повернення суми попередньої оплати у розмірі 19236,00 грн., підставами позову - невиконання відповідачем 1, як перевізником, зобов'язання з перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014 та товарно-транспортною накладною № 020699 від 17.07.2014.

При цьому, нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку позивача вказувати конкретну норму закону, існуванням якої останній обґрунтовує свої вимоги, а тому, з урахуванням усіх встановлених обставин спору, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем сума за своєю правовою природою є збитками.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як встановлено ст. 906 Цивільного кодексу України, приписи якої поширюються на спірні правовідносини, які, по суті, є договором про надання послуг, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, у зв'язку з припиненням зобов'язання (з огляду на встановлення факту повернення перевізником вантажу та прийняття його замовником) з перевезення, яке виникло на підставі заявки №1 від 16.07.2014, за домовленістю сторін з 19.07.2014, суд дійшов висновку, що сума попередньої оплати у розмірі 22330,00 грн. фактично за своєю правовою природою є збитками позивача, понесеними у зв'язку з невиконанням зобов'язання, беручи до уваги при цьому обставини ненадання відповідачем 1 (як перевізником) жодних належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиконанні умов заявки №1 від 16.07.2014, в тому числі здійснення перевезення за товарно-транспортною накладною № 020699 від 17.07.2014, чи наявності непереборної сили, що об'єктивно зумовила неможливість виконання міжнародного перевезення.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. (ст. 22 Цивільного кодексу України).

Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ст. 623 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Судом враховано те, що згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України для застосування таких правових наслідків порушення зобов'язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вищезазначених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Суд зазначає, що понесені позивачем витрати у загальному розмірі 22330,00 грн. є збитками у розумінні статті 225 Господарського кодексу України, які понесені позивачем внаслідок невиконання відповідачем 1 свого обов'язку з перевезення вантажу за заявкою №1 від 16.07.2014, у строк, погоджений позивачем та відповідачем 1 в такій заявці - до 22.07.2014, в тому числі нездійснення перевезення за товарно-транспортною накладною № 020699 від 17.07.2014.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума попередньої оплати, оцінена судом як збитки, повинна бути відшкодована позивачу в повному обсязі.

В той же час, з огляду на те, що позивачем заявлено до стягнення 19236,00 грн., а суд не вправі виходити за межі позовних вимог, то вимога про стягнення з відповідача-1 19236,00 грн., які судом оцінені як збитки, є обґрунтованою.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" про стягнення 19236,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Щодо позовних вимог до відповідача-2 про солідарне стягнення 19236,00 грн., суд зазначає таке.

Як встановлено судом, 17.07.2014 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач 2, поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тренд-Трейд» (позивач, кредитор) укладено договір поруки, за умовами п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВ Імекс» (боржник) своїх зобов'язань, що виникли або виникнуть за договором доручення від 16.07.2014 (заявка №1 від 16.07.2014), укладеним між кредитором і боржником.

При цьому, відповідно до п. 5.3 договору поруки від 17.07.2014 порука припиняється 31.07.2014.

Договір поруки від 17.07.2014 набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.07.2014 з урахуванням положень ст. 5 цього договору (п. 7.1. договору поруки від 17.07.2014).

За змістом ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

За таких обставин, з огляду на те, що п. 5.3 договору поруки від 17.07.2014 р. передбачено, що порука (поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВ Імекс» (боржник) своїх зобов'язань, що виникли або виникнуть за договором доручення від 16.07.2014 (заявка №1 від 16.07.2014), укладеним між кредитором і боржником) припиняється 31.07.2014, відсутні підстави для стягнення з відповідача 2, як поручителя, суми коштів у розмірі 19236,00 грн., так як порука є припиненою.

За таких обставин, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про солідарне стягнення 19236,00 грн. не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на подання позову із вимогами щодо обох відповідачів, у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог (відмовою в задоволенні позову щодо відповідача 2 та задоволенням позову щодо відповідача 1 в повному обсязі), судові витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору за подання даного позову у розмірі 1827,00 грн., покладаються на позивача та відповідача 1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто порівну (913,50 грн.).

При цьому суд звертає увагу, що відповідно до п. 4.4. Постанови Пленуму вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21 лютого 2013 року № 7 у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

З огляду на направлення даної справи на новий розгляд постановами Вищого господарського суду України від 15.07.2015 та від 25.11.2015, сума судового збору за подання позивачем касаційної скарги на постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2015, підлягає стягненню з відповідача 1 на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги та сплати судового збору за подання касаційної скарги, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Так, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат, за подання касаційної скарги на рішення суду - 70 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік», у 2015 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень.

Відтак, з огляду на те, що позивачем заявлено позовну вимогу майнового характеру - стягнення 19236,00 грн., сума судового збору за подання даного позову становить 1827,00 грн., а отже, сума судового збору за подання касаційної скарги становить 1278,90 грн.

За таких обставин, з огляду на подання позову із вимогами щодо обох відповідачів, у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог (відмовою в задоволенні позову щодо відповідача 2 та задоволенням позову щодо відповідача 1 в повному обсязі), судовий збір за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2015, сплачений за платіжним дорученням №674 від 18.05.2015, покладається на позивача та відповідача 1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто порівну (639,45 грн.); судовий збір за подання позовної заяви - відповідно пропорційно (913,50 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Тренд Трейд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ Імекс» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ Імекс» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 11; ідентифікаційний код: 32156999) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тренд Трейд» (21034, м. Вінниця, вул. Карла Маркса, 42, офіс 2; ідентифікаційний код: 39148062) грошові кошти у розмірі 19236 (дев'ятнадцять тисяч двісті тридцять шість) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1552 (одна тисяча п'ятсот п'ятдесят дві) грн. 95 коп.

3. У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Тренд Трейд» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 09.02.2016

Суддя І.М. Отрош