ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.01.2016 справа № 910/19393/15

За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями призначено на розгляд судді Гринько С.Ю.

Суддя господарського суду Донецької області Гринько С.Ю. при секретарі судового засідання Татарині Б.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали позовної заяви

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Пролетарій м. Київ

до відповідача Приватного підприємства Ніка-Гласс м. Маріуполь

про стягнення 225178,07 грн.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 довіреність від 15.05.2015р,

від відповідача не явився.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім Пролетарій, звернувся у липні 2015року до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного підприємства Ніка-Гласс 225178 гривень 07 копійок., з яких: 8572,94 грн. 3% річних, 57152,95грн. 20% річних товарного кредиту, 159452,18грн. інфляційні витрати.

31.07.2015р. господарський суд міста Києва порушив провадження у справі і призначив розгляд справи на 10.09.2015року. Господарський суд міста Києва визначив, що за витягом з ЄДРПОУ юридична адреса відповідача є: 87509, Донецька область, м.Маріуполь, Іллічівський район, вул. Заозерна, 3, а тому на підставі.1 ст.15, ч.1 ст.17, ст..86 Господарського процесуального кодексу України ухвалив 15.10.2015року справу передати за підсудністю на розгляд господарському суду Донецької області, оскільки місцезнаходження відповідача за витягом з ЄДРПОУ є Донецька область, м. Маріуполь, Іллічівський район, вул. Заозерна, 3.

За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16.11.2015року призначено розгляд справи судді Гринько С.Ю.

17.11.2015року суддя порушив провадження і призначив до розгляду на 01.12.2015р.на 12:00годин.

При прийнятті позовних матеріалів до розгляду, господарський суд врахував, що в обґрунтування заявленого позову позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем умов договору поставки № 18 від 03 січня 2012 року, за яким виникла заборгованість в сумі 277 404, 62 грн., за що нараховані за період з 14.02.2014 року по 12.07.2014року 3% річних в сумі 11 458,70грн., інфляційні витрати в сумі 33 312,83грн. і 78 552,86 грн. 20% річних товарного кредиту.

Рішенням господарського суду міста Києва 01 вересня 2014 року по справі № 910/1494/14 стягнуто з відповідача зазначений борг та нараховані інфляційні витрати, 3% річних і 20 процентів за користування чужими грошовими коштами до 12.07.2014року. Оскільки до 24.07.2015 року відповідач не сплатив суму боргу, відповідно до частини другої ст.625 Цивільного кодексу України позивач просить суд стягнути з боржника (відповідача) річні проценти, інфляційні втрати і 20% річних товарного кредитного за наступний період - з 12.07.2014року до 24.07.2015року.

При призначенні слухання справи до розгляду господарський суд Донецької області, вивчивши всі надані матеріали до позову, встановив, що в договорі, специфікації, видаткових накладних, рахунках вказуються адреса відповідача АДРЕСА_1, 02139. Саме цей факт змусило господарський суд міста Києва вирішити спір між сторонами, де відповідачем був Приватне підприємство Ніка-Гласс, а за витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 15.12.2015року приватне підприємство «Ніка-Гласс» зареєстровано за адресою: 87509, Донецька область, м.Маріуполь, Іллічівський район, вулиця Заозерна, будинок 3, що явилось підставою для передачі справи за підсудністю від господарського суду м.Києва до господарського суду Донецької області.

Господарський суд Донецької області направляв копії ухвал (про призначення справи до розгляду, відкладення розгляду справи) за всіма адресами, які вказані в договорі, накладних, рахунках, інших документах, які є в матеріалах справи і зазначеною в ЄДРПОУ.

Відповідач не отримує ухвали суду за адресами, які вказані в договорі і в ЄДРПОУ а ні в м. Києві, а ні в м. Маріуполі. На рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення є позначки поштових відділень про відсутність адресату за зазначеною адресою і закінчення строку зберігання поштового відправлення.

За змістом зазначеної ст. 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Після вивчення всіх наданих позивачем документів, оцінки підстав, на яку посилається позивач в обґрунтування заявленого позову, господарський

ВСТАНОВИВ:

Предметом даного спору є стягнення з відповідача на користь позивача 3% процентів річних, інфляційних втрат та 20% річних товарного кредиту внаслідок невиконання особою грошових зобовязань, які виникли з договору поставки № 18 від 03.01.2012 року та підтверджені рішенням суду, за яким присуджено стягнення грошової суми, тобто застосування статей 625, 536, 694 ЦК України.

Кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

За приписом частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою позову є невиконання відповідачем договору поставки № 18 від 03.01.2012 року. І цей договір був підставою позову по справі 910/14914/14, за яким було прийняте рішення господарським судом міста Києва.

Господарським судом міста Києва від 01.09.2014 року в рішенні по справі 910/14914/14, яке набрало законної чинності і має для даного суду преюдиціальне значення відповідно до ст.35 Господарського процесуального кодексу України, було встановлено наступне:

Між Позивачем, як постачальником, та Відповідачем, як покупцем, 03.01.2012 було укладено договір поставки № 18 (далі - Договір), за умовами якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця певну Продукцію, а Покупець зобов'язується прийняти і оплатити її в порядку, визначеному умовами цього Договору. Строк дії Договору встановлений - з моменту підписання та до 31.12.2013 (з урахуванням Додаткової угоди № 2 від 28.12.2012).

Розрахунок за замовлену покупцем продукцію, а також за тару, здійснюється за домовленістю в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних сум на поточний рахунок постачальника. За умовами Додаткової угоди № 1 від 03.01.2012 до Договору сторони погодили відстрочення платежу на 14 (чотирнадцять) календарних днів з часу відвантаження партії.

В рішення господарського суду м.Києва не має посилання на документи, за якими проводилася поставка позивачем товару і здійснення часткової оплати, а тільки зазначено, що позивачем товар поставлявся, а відповідачем отримувався у відповідності з договором поставки № 18 від 03.01.2012року. І станом на час приймання рішення заборгованість склала 277404,62грн.

Оскільки підставою цього позову є невиконання грошового зобовязання, яке виникло з договору і надані позивачем в підтвердження видаткові накладні, довіреності та витяги з банківських рахунків, господарський суд, вирішуючи вимоги позову. виходить з наступного:

За договором поставки, правова оцінка якому дана в рішенні господарського суду м.Києва, позивачем доведено, що комерційним директором ПП «Ніка»Гласс» отриманий від позивача товар на наступними видатковими накладними і довіреностями:

- № 52 від 24.01.2012 року за довіреністю № 5 товар на суму 59389,20 грн.;

- № 87 від 09.02.2012 року за довіреністю № 7 товар на суму 55468,80 грн.;

- № 200 від 15.03.2012 року за довіреністю № 13 товар на суму 59389,20 грн.;

- № 205 від 15.03.2012 року за довіреністю № 13 товар на суму 55468,80 грн.;

- № 222 від 19.03.2012 року за довіреністю № 15 товар на суму 59389,20 грн.;

- № 244 від 22.03.2012 року за довіреністю № 16 товар на суму 61588,80 грн.;

- № 254 від 26.03.2012 року за довіреністю № 17 товар на суму 61588,80 грн.;

- № 284 від 29.03.2012 року за довіреністю № 17 товар на суму 61588,80 грн.;

- № 317 від 02.04.2012 року за довіреністю № 24 товар на суму 58646,70 грн.;

- № 329 від 06.04.2012 року за довіреністю № 26 товар на суму 63788,40 грн.;

- № 330 від 06.04.2012 року за довіреністю № 26 товар на суму 63788,40 грн.;

- № 348 від 12.04.2012 року за довіреністю № 29 товар на суму 74135,88 грн.;

- № 362 від 17.04.2012 року за довіреністю № 33 товар на суму 74825,10 грн.;

- № 24 від 15.01.2013 року за довіреністю б/н товар на суму 8028,54 грн.;

- № 40 від 22.01.2013 року за довіреністю 8/1 товар на суму 7588,62 грн.;

- № 55 від 30.01.2013 року за довіреністю № 13 товар на суму 15177,24 грн.;

За всіма накладними, які надані позивачем в підтвердження поставки за договором, доведено, що поставка здійснена у відповідності з договором № 18 від 03.01.2012 року, про що є посилання як на підставу поставки у видаткових накладних на загальну суму 839850,48 грн. Саме ця сума зазначена позивачем в тексті позовної заяви.

Відповідно до п. 2.5 договору передбачена сторонами попередня оплата отриманої продукції, але 03.01.2012 року змінені умови оплати на відстрочення платежу строком 14 календарних днів з моменту відвантаження партії продукції.

Додатковою угодою № 2 від 28 грудня 2012 року продовжений строк дії договору до 31 грудня 2013 року, але не раніше виконання сторонами взятих на себе зобовязань.

З наданих позивачем виписок з банківських рахунків, господарський суд встановив, що відповідачем були перераховані кошти позивачу за виставленими рахунками наступним ними платіжними дорученнями:

- № 90 від 16.03.2012 року - 45000,00 грн.;

- № 102 від 21.03.2012 року 35000,00грн.;

- № 107 від 23.03.2012 року 48000,00 грн.;

- № від 27.03.2012 року 59389,20 грн.;

- № 121 від 30.03.2012 року 59389,20 грн.;

- № 131 від 04.04.2012 року 123177,60 грн.;

- № 145 від 11.04.2012 року 50000,00 грн.;

- № 149 від 13.04.2012 року 72435,10 грн.;

- № 193 від 15.05.2012 року 17237,60 грн.;

- № 225 від 29.05.2012 року - 5000,00 грн.;

- № 239 від 07.06.2012 року 5000,00 грн.;

- № 417 від 18.09.2012 року 15000,00 грн.;

- № 491 від 23.10.2012 року - 4500,00 грн.;

- № 31 від 29.01.2013 року 7588,62 грн.;

- № 99 від 18.03.2013 року - 5000,00 грн.;

- № 3 від 11.01.2013 року - 2000,00 грн.;

- № 14 від 15.01.2013 року - 8028,54 грн.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Оцінивши всі документи, господарський суд встановив, що заборгованість на момент прийняття рішення має місце і складає 277404,62 грн., яку господарський суд міста Києва стягнув з боржника.

Рішенням цього суду разом з боргом з боржника стягнуто 11458,70 грн. - 3% річних, 33312,83 грн. - інфляційних втрат, 78552,86 грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами, а також 8014, 58 грн. судового збору.

Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат, річних процентів та відсотків товарного кредиту за невиконання грошового зобовязання за період з 12.07.2014 року по 24.07.2015 року є законним.

Зрозуміло, що кредитор, як власник грошових коштів які присудив суд, з моменту коли вони повинні бути сплачені на його користь, зможе отримати з них прибуток, наприклад покласти їх на депозитний рахунок в банк. Тобто, якщо відбувається прострочення сплати, кредитор не отримуєте суму грошей, яку міг би отримати, тобто він несе збитки, які за своїм характером схожі на упущену вигоду. Але такі втрати та порядок їх відшкодування регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України. Вказана стаття передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки доведено, що боржник не сплатив кредитору суму постановлену господарським міста Києва до наступного часу, прострочення виконання грошового зобовязання має місце.

Господарський суд приймає до уваги той факт, що господарським судом міста Києва за несвоєчасне виконання грошового зобовязання з боржника стягнуті 3% річних і інфляційні витрати за період з 14.02.2014 р. по 12.07.2014 р. Враховуючи, що боржником не виконане рішення суду, так як грошове зобовязання залишилося невиконаним, позивач правомірно нарахував інфляційні втрати за період з 13.07.2014 р. по 24.07.2015 р. і 3% річних за той самий період на суму несплаченого боргу, визначеного господарським судом міста Києва.

Виходячи із положень з норми ст. 625, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок нарахованих сум 3% річних і інфляційних втрат, господарський суд задовольняє вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних в сумі 8572,94 грн. і інфляційних втрат в сумі 159452,18 грн. в повному обсязі за доведеністю підстав і вірності проведеного розрахунку.

Вимоги позивача щодо стягнення 20% річних за користування чужими коштами, нарахованими за кожен день затримки оплати від суми несплачених коштів (як сплата за надання товарного кредиту) у відповідності з передбаченим п.5 додаткової угоди № 1 від 3 січня 2012 року розглядаються судом наступним чином. Тобто крім нарахованих 3% річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховані 20% річних за користування чужими коштами.

Товарний кредит є різновидом договору купівлі-продажу. Можливість продажу в кредит передбачена пунктом другим ст. 692 і пунктом першим ст. 694 ЦК України, за якими договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до пункту пятого ст.694 Цивільного кодексу України, якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Відповідно до пункту другого ст. 536 Цивільного кодексу України, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами.

Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

В додатковій угоді № 1 пунктом пятим сторонами передбачено, що при не оплаті певної партії продукції, чи неповній оплаті у встановлений термін, покупець має сплатити 20% річних за кожний день затримки від суми несплачених коштів від дня поставки певної партії продукції ( як сплата за надання товарного кредиту). Таким чином, сторонами передбачений розмір відповідальності за порушення грошового зобовязання у вигляді річних процентів, який вправі позивач застосувати при нарахуванні процентів річних від простроченої суми відповідно до пункту другого ст. 625 ЦК України. Позивач, як вбачається з позовних вимог, не застосував 20% річних, а застосував тільки 3 % річних, що не порушує інтересу відповідача і вибір такого застосування є правом позивача.

Користування чужими коштами у відповідності з ст.ст. 536, 1046, 1048, 1054, 1057 ЦК України має місце при отриманні авансу чи попередньої оплати товарів, робіт, послуг ( до виконання зустрічного зобовязання), при переданні товарів, виконанні робіт, наданні послуг з умовою про розстрочення/відстрочення оплати, тобто при всіх формах комерційного кредиту або при отримання грошових коштів на умовах позики.

Позивачем, відповідно до п. 5 Додаткової угоди № 1 до договору передбачено, що при несплаті певної партії продукції, чи неповній оплаті у встановлений термін відповідач має сплатити 20% річних за кожен день затримки від суми несплачених коштів від дня поставки певної партії продукції (як сплата за надання товарного кредиту).

Приймаючи до уваги, що сторонами пунктом 5 Додаткової угоди № 1 не передбачена плата за користування чужими коштами, а передбачена відповідальність при не оплаті певної партії продукції у вигляді 20% річних за кожен день затримки від суми несплачених коштів, господарський суд вважає відсутніми підстави для нарахування крім 3% річних відповідно статті 625 ЦК України (як відповідальність за порушення грошового зобовязання) ще і річних за цей же вид відповідальності, а посилання позивача 536 ЦК України при цьому є незаконною.

За недоведеністю підстав для нарахування з відповідача 57152,92 грн. 20% річних за користування чужими коштами відмовити.

Оскільки з вини відповідача виник спір, на нього покладаються судові витрати в розмірі пропорційно стягнутій сумі.

На підставі ст. ст. 33, 34, 35, 49, 82, 84, 85, 81-1 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Пролетарій» частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Ніка-Гласс», , Донецька область, м.Маріуполь 87509, Іллічівський район, вул. Заозерна, буд. 3 (адреса за договором: Київська область, м.Київ 02139, АДРЕСА_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Пролетарій», , Київська область, м. Київ - 01001, вул. Лютеранська, 3/22 інфляційні витрати в сумі 159452,18 грн., 3% річних в сумі 8572,94 грн., судові витрати в сумі 3360,51 грн.

В решті заявлених вимог відмовити за недоведеністю підстав.

Суддя С.Ю. Гринько