РІШЕННЯ

04.02.2016Справа №910/30226/15
Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/30226/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 3», м. Київ,

до публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», м. Київ,

про визнання зобов'язання припиненим,

за участю представників:

позивача - Дементьєва Я.Т. (довіреність від 06.01.2016 № 372/03); Лепех Л.Л. (довіреність від 12.01.2016 № 357/03);

відповідача - Кисловська В.В. (довіреність від 01.12.2015 № 406).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 3» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі - Компанія) про визнання припиненим зобов'язань за договором від 25.10.2002 № 01218/5-02 (далі - Договір) в частині нарахування за надання послуг з постачання питної води та водовідведення, що споживається власниками житлових і нежитлових приміщень за адресою м. Київ, вул. Дмитрівська, 13 та 13А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2015 було порушено провадження у справі № 910/30226/15; призначено розгляд справи на 13.01.2016.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.01.2016 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти доводів позивача та просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представники сторін у судовому засіданні 13.01.2016 подали клопотання про продовження строку розгляду спору.

Суд визнав клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 розгляд справи було відкладено на 04.02.2016; продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

04.02.2016 відповідач подав суду документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 04.02.2016 представники позивача надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача надав пояснення по суті спору, у задоволенні позову просив відмовити повністю.

У судовому засіданні 04.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

25.10.2002 Товариством (абонент) та Компанією «Київводоканал» (постачальник) було укладено Договір, за умовами якого:

- постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент зобов'язується розраховуватись за вищезазначені послуги згідно умов Договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджених наказом від 01.07.1994 № 65 Держжитлокомунгоспу (пункт 1 Договору);

- Договір є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту його розірвання і набуває чинності з моменту його підписання сторонами (пункт 7.1 Договору).

Договір підписано уповноваженими особами, а саме, від позивача - генеральним директором, який діяв на підставі статуту, та від відповідача - директором розрахункового департаменту, який діяв на підставі положення та довіреності, та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорено, не розірвано, не визнано недійсним.

Так, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/6661/15-г за позовом Товариства до Компанії про розірвання Договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2015 зі справи 910/6661/15-г, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Таким чином, Договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач просить суд визнати припиненими зобов'язання за Договором з 26.04.2014 в частинні нарахування за надання послуг з постачання питної води та водовідведення, що споживаються власниками житлових і нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, 13 та 13 А, посилаючись на таке:

- до 26.04.2014 грошові зобов'язання за Договором виконувалися за рахунок виконання зобов'язань з оплати коштів Товариству кінцевими споживачами;

- з 26.04.2014 Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 № 1198-7 внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги»;

- відповідно до внесених змін, у пункт 5 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення;

- разом з тим, частиною першою статті 29 Закону України «Про житлово-комунанальні послуги» передбачено, що договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого і постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою;

- відповідно до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 10.08.2012 № 279 зазначено, що даний вид діяльності підлягає ліцензуванню;

- таким чином, необхідно зазначити, що Товариство не є виконавцем, оскільки не є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (не має відповідної ліцензії), а тому не вправі провадити діяльність даного виду, що виключає будь-яку можливість бути стороною Договору в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У свою чергу, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись, зокрема та те, що:

- статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) не передбачено такого способу захисту, який обраний позивачем у даному випадку;

- Компанія не порушує права та законні інтереси Товариства;

- зобов'язання не можуть бути припинені з підстав, визначених позивачем.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого.

26.04.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії».

Вказаним законом було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, статтю 19 було доповнено частиною пятою, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Одночасно, було доповнено статтю 29 третьою частиною, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» питне водопостачання - це діяльність, пов'язана з виробництвом, транспортуванням та постачанням питної води споживачам питної води, охороною джерел та систем питного водопостачання; споживач питної води - це юридична або фізична особа, яка використовує питну воду для забезпечення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб.

Статтею 16 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачено, що забезпечення споживачів питної води централізованим питним водопостачанням, а також за допомогою пунктів розливу питної води (в тому числі пересувних) або фасованою питною водою здійснюють підприємства питного водопостачання. Підприємство питного водопостачання провадить свою діяльність на підставі, зокрема, ліцензії на господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» господарська діяльність із централізованого водопостачання та водовідведення підлягає ліцензуванню у порядку, встановленому законом.

За приписом пункту 17 частини третьої статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» централізоване водопостачання та водовідведення є видами господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню.

Позивач зазначає, що немає необхідних дозвільних документів на провадження діяльності у сфері централізованого водопостачання та водовідведення та, відповідно, не може бути виконавцем вказаних послуг з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії».

Згідно зі статтею 11, частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об'єктом виконання).

Товариство вказує на те, що неможливість виконання зобов'язання за Договором обумовлена Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» та відсутністю у позивача відповідної ліцензії.

Судом встановлено, що Компанія є: підприємством питного водопостачання, що здійснює господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення в місті Києві на підставі ліцензії та статуту; суб'єктом природних монополій у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, відповідно до Закону України «Про природні монополії».

Ліцензована діяльність з надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення закінчується на межі балансової належності мереж виробника та споживача.

Межею внутрішньої системи водопроводу є зовнішня поверхня стіни будівлі, відповідно до пункту 11.1.1 Правил технічної експлуатації систем водопостачання та каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 05.07.1995 № 30.

Отже, відповідач здійснює ліцензовану діяльність до зовнішньої поверхні стіни будівлі.

У свою чергу, діяльність у багатоквартирному будинку - неліцензований вид діяльності, що також підтверджує у своїх роз'ясненнях щодо здійснення неліцензованих видів діяльності підприємствами водопровідно-каналізаційного господарства від 09.11.2012 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Згідно з частиною третьою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виробник послуг може бути їх виконавцем, отже дана норма не є зобов'язальною для Компанії.

У випадку, коли виробника послуг (ліцензіата) визначено виконавцем житлово-комунальних послуг, діяльність такого підприємства з надання послуг споживачам є іншою діяльністю, пов'язаною з основною (ліцензованою), і яка не відноситься до ринку природних монополій.

Підприємство ліцензіат може працювати у багатоквартирному буднику за умови, як мінімум, беззбитковості такої діяльності. Послуги з холодного водопостачання та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку - не ліцензований вид діяльності, а відтак витрати на обслуговування та ремонт внутрішньобудинкової мережі не включено до тарифу на послуги централізованого водопостачання та водовідведення.

Витрати на технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем холодного водопостачання, водовідведення включаються до складу тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території.

До матеріалів справи долучені копії правочинів, які були укладені сторонами з метою приведення відносин у відповідність із новою редакцією Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме:

- договір від 27.11.2014 про співпрацю виконавця послуг з централізованого постачання холодної (питної) води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) з експлуатуючою організацією під час надання послуг з централізованого постачання холодної (питної) води та приймання стічних вод (з використанням внутрішньобудинкових мереж) № 92/1198-02;

- договір доручення від 27.11.2014 № 92А/1198-02;

- додаткова угода від 30.12.2014 № б/н до договору доручення від 27.11.2014 № 92А/1198-02;

- додаткова угода від 30.12.2014 № б/н до договору доручення від 27.11.2014 № 92А/1198-02.

Отже, вказані правочини регулюють відносини сторін з урахуванням нової редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

З огляду на викладене, суд не вбачає правових підстав для застосування положень статті 607 ЦК України.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 09.02.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук