ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2016 р. Справа № 922/5600/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Потапенко В.І., суддя Слободін М.М. , суддя Барбашова С.В.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю від 01.09.2015 р.

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №5782 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 24.11.2015 р. у справі № 922/5600/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче об'єднання "Східбуд", м. Харків

до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Північна електроенергетична система", м. Харків

про стягнення 10 339,31 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче об'єднання "Східбуд" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Північна електроенергетична система" про стягнення 10363,03 грн., в тому числі нараховані за прострочення грошового зобов'язання по договору від 16.09.2014 р. № 80-3/2984-14: 495,86 грн. пені, 8540,24 грн. інфляційних та 326,93 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24 листопада 2015 року у справі № 922/5600/15 (суддя Макаренко О.В.) позов задоволено повністю.

З відповідача на користь позивача стягнуто 1495,86 грн. пені, 8540,24 грн. інфляційних,326,93 грн. 3% річних та 1218 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та порушенняи норм матеріального права, просить це рішення скасувати в частині стягнення 418,57 грн. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що всупереч положенням статті 625 Цивільного кодексу України, які передбачають можливість нарахування інфляційних втрат на суму простроченого грошового зобовязання лише за весь період прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь місяць індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), господарський суд першої інстанції стягнув інфляційні витрати в сумі 8 540,24 грн., нараховані позивачем лише на частину періоду прострочення, в якому мала місце інфляція-з лютого 2015 року по червень 2015 р., без врахування останнього місяця періоду прострочення липня 2015 р., в якому мала місце дефляція, внаслідок чого стягнута сума інфляційних втрат на 418,57 грн. перевищує суму цих втрат, обчислену відповідно до вимог законодавства.

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 1211 від 01.02.2016 р.) та в судовому засіданні проти її задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

В обгрунтування своїх заперечень позивач вказує на те, що відповідач в апеляційній скарзі наводить невірний розрахунок інфляційних втрат, вказуючи в ньому період нарахування з лютого по липень 2015 року, оскільки він не відповідає періоду, що зазначений позивачем у поданому до позовної заяви розрахунку інфляційних втрат - з лютого по червень 2015 року.

Відповідач представника для участі в судовому засіданні не направив, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 1212 від 01.02.2016 р.) у зв'язку із необхідністю оформлення нової довіреності на представника через закінченням строку раніш виданої йому довіреності.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів залишає його без задоволення, оскільки відповідач мав достатньо часу після отримання копії ухвали суду про прийняття апеляційної скарги до провадження на оформлення нової довіреності на представника та протягом цього часу не був позбавлений права та можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-четвертою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Дослідивши матеріали справи, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.09.2014 р. між позивачем (виконавцем) та відповідачем (замовник) було укладено договір № 80-3/2984-14, згідно з пунктом п. 1.1. якого позивач зобов'язався виконати роботи, зазначені у п. 1.2., а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити зазначені роботи.

Відповідно до п.1.2. Договору найменування робіт: коригування Робочого проекту: "Капітальний ремонт допоміжних приміщень (інв. №3) у дворі Північної ЕС" (далі - Скорегований робочий проект) згідно з Завданням на коригування проектно-кошторисної документації (далі - роботи).

Згідно з п 3.1. Договору ціна договору становить: 19498,27 грн., крім того ПДВ 20% - 3899,65 грн., разом з ПДВ 20% - 23397,92 грн.

Відповідно до п. 5.1. Договору строк виконання робіт 135 календарних днів з моменту укладання договору.

Згідно з п.6.1. Договору після виконання робіт позивач надає відповідачеві скорегований робочий проект.

За умовами п.6.3. Договору здача й прийняття робіт оформлюється відповідними документами: актом приймання-передавання скорегованого робочого проекту та актом здавання-приймання робіт. Зазначені акти повинні бути підписані сторонами.

При цьому відповідно до п.7.4.2. Договору позивач має право на дострокове виконання робіт.

Як правильно зазначив господарський суд першої інстанції, аналіз вищевикладених

положень Договору надає суду підстави для висновку про те, що даний договір за своїм змістом та правовою природою є договором підряду, визначення якого міститься у статті 837 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором підряду одна сторона зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно зі статтею 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач на виконання умов Договору виконав та передав відповідачеві роботи на загальну суму 23379,92 грн., про що свідчить підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений їх печатками Акт № 1 здачі-приймання виконаних робіт від 25.12.2014 р. на загальну суму 23397,92 грн. (а.с. 32).

У заяві про зменшення позовних вимог (а.с. 40 -42) позивач підтвердив посилання відповідача у відзиві на позов (а.с. 67-70), що дійсною датою підписання цього Акту є не зазначена у відповідному реквізиті дата -25.12.2014 р., а 31.12.2014 р.

Визнана сторонами дата підписання акта здачі-приймання виконаних робіт -31.12.2015 р. відповідно до ч. 1 статті 35 Господапрського процесуального кодексу України не потребує доказування.

Відповідно до п. 4.1. Договору розрахунки з позивачем за виконані роботи проводяться протягом 30 (тридцять) календарних днів після підписання сторонами акту здавання-приймання виконаних робіт, акту приймання-передавання скорегованого робочого проекту та після реєстрації виконавцем податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до п. 201.10 ст. 201 і п. 11 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України і надання їх замовнику протягом 2 (двох) робочих днів від дати реєстрації, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Ч. 1 ст. 530 Цивільного Кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Отже, враховуючи дату підписання сторонами акту № 1 здачі - приймання виконаних робіт 31.12.2014 р. та встановлений п. 4.1. Договору строк їх оплати протягом 30 днів з дати складання Акту, за умовами Договору відповідач повинен був оплатити роботи до 31.01.2015 р.

Проте відповідач виконав договірні зобов'язання неналежним чином, оплатив роботи лише 17.07.2015 р., що підтверджується платіжним дорученням № 2782 від 17.07.2015 р. на суму 23379,92 грн.(а.с. 34).

За порушення відповідачем строків оплати виконаних робіт за Договором позивач нарахував та пред'явив до стягнення з відповідача пеню в розмірі 1 477,91 грн. за період з прострочення 31.01.2015 р. по 16.07.2015 р., інфляційні втрати в розмірі 8 540,24 грн. за період прострочення з 01.02.2015 р. по 30.06.2015 р. та 3% річних в розмірі 321,16 грн. за період прострочення з 31.01.2015 р. по 16.07.2015 р. (розрахунок на а.с. 43-45).

Частиною 2 статті 193 Господарського Кодексу України передбачено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було наведено вище, відповідач за умовами п. 4.1. Договору повинен був оплатити виконані позивачем роботи на суму 23397,92 грн. 30.01.2015 р., проте вказаний обовязок він виконав лише 17.07.2015 р., а тому він є боржником по Договору, який прострочив виконання зазначеного грошового зобовязання з 31.01.2015 р. по 16.07.2015 р.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.4 Договору сторони передбачили, що у разі порушення встановленого умовами Договору строку оплати Замовник (відповідач у справі) сплачує Виконавцю (позивач у справі) пеню в розмірі половини облікової ставки НБУ, яка діяла на момент нарахування пені, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Нараховання позивачем до стяненння пені в сумі 1477,91 грн. за період прострочення з 31.01.2015 р. по 16.07.2015 р. здійснено відповідно до умов Договору (п. 4.1.) з дотримання встановленого статтею 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань обмеження її розміру подвійною обліковою ставкою Національного банку України та встановленого 6 статті 232 Господарського кодексу України шестимісячного періоду нарахування штрафних санкцій, у звязку з чим колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення цих вимог.

При цьому колегія суддів зазначає на правомірність відмови господарського суду першої інстанції у задоволенні клопотання відповідача про зменшення пені, зважаючи на наступні підстави.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 233 Господарського Кодексу України передбачено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В пункті 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України», зазначено, що вирішуючи питання про зменшення на підставі п. 3 статті 83 господарського процесуального кодексу України розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому слід враховувати, що ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 223 Господарського кодексу України.

В обгрунтування клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій відповідачем у відзиві на позов зазначено, що Північна ЕС є відокремленим підрозділом і фінансується за рахунок державних коштів. У зв'язку зі складним фінансовим становищем у державі фінансування ДП "НЕК "Укренерго" зменшено, тому Північна ЕС опинилась у скрутному стані. Північна ЕС неодноразово зверталася до ДП "НЕК "Укренерго" щодо вирішення питання про виділення коштів для проведення остаточних розрахунків. Одразу після отримання коштів від ДП "НЕК "Укренерго" Північна ЕС 17.07.2015 р. виконала свої договірні зобов'язання за договором і оплатила вартість товару, що підтверджується платіжним дорученням № 2782 від 17.07.2015 р. на суму 23379,92 грн. На підставі викладеного, відповідач вважає, що вина Північної ЕС у несплаті заборгованості по договору № 80-3/2984-14 від 16.09.2014 р. відсутня.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності виняткових обставин, які є підставами для зменшення розміру пені в розмірі 1 477,91 грн., враховуючи при цьому, що цей розмір не є надмірно великим порівняно із сумою основного боргу.

Щодо решти позовних вимог про 8540,24 грн. інфляційних та 326,93 грн. 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 статті 625 Цивільного Кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі цієї статті нараховано відповідачу до стягнення за прострочення грошового зобовязання з оплати виконаних по Договору робіт інфляційні втрати в розмірі 8 540,24 грн. за період з 01.02.2015 р. по 30.06.2015 р..

Обчислення розміру 3% річних за вказаний період прострочення позивачем здійснено правильно, а тому господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вказаної вимоги.

Натомість обрахування розміру інфляційних втрат в порушення вимог статті 625 Цивільного кодексу України позивачем здійснено без врахування індексу інфляції останнього місяця, в якому мало прострочення і в якому мала місце дефляція.

В п.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №4 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного Кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р;.

Згідно з вказаними Рекомендаціями період обчислення інфляційних втрат здійснюється наступним чином.

Якщо прострочення виникло до 16 числа місяця , розрахунок здійснюється з урахуванням індекса інфляції цього місяця, а якщо прострочення виникло після 16 числа місяця, розрахунок здійснюється без урахування цього місяця.За аналогією, якщо заборгованість погашена до 16 числа місяця, то індекс інфляції цього місяця не враховується, а якщо погашення мало місце після 16 числа місяця-враховується.

Таким чином, сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті "Урядовий кур'єр".

Разом з тим, із встановлених обставин справи вбачається, що позивач здійснив свій розрахунок інфляційних втрат з порушенням приписів статті 625 Цивільного кодексу України , не за весь за період існування заборгованості, оскільки згідно з цією норми вказані втрати розраховуються за весь час прострочення. При цьому наведена норма не надає позивачу права вибору періоду в межах якого може бути здійснено нарахування інфляційних втрат, а визначає його конкретно - за весь час прострочення.

За вказаних обставин господарський суд першої інстанції безпідставно відхилив твердження відповідача про неправильність розрахунку інфляційних втрат без врахування місяця, в якому мало місце дефляція, пославшись на правомірність вибору позивачем періоду вибору періоду, в межах якого може бути здійснено таке нарахування.

Так, як зазначалось вище, прострочення у відповідача виникло з 31 січня 2015 року, а погашення заборгованості здійснено 17 липня 2015 року, а тому відповідно до зазначених Рекомендацій, розмір інфляційних втрат повинен обчислюватись з урахуванням індексів інфляції за лютий (місяць, наступний за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж), березень, квітень, травень,червень, липень 2015 року (останній місяця періоду прострочення, оплата у якому здійснена після 16 числа).

Натомість позивачем при обчисленні розміру інфляційних втрат не було враховано індекс інфляції останнього місяця прострочення -липня 2015 року, який становив менше одиниці (мала місце дефляція), внаслідок чого визначений ним і стягнутий судом розмір інфляційних втрат 8540,24 грн. на 418,57 грн. перевищує розмір, визначений відповідно до вимог чинного законодавства, яким є 8 121,67 грн.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що господарський суд першої інстанції внаслідок порушення вимог статті 625 Цивільного кодексу України дійшов неправильного висновку про повне задоволення вимог щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 8540,24 грн., в той час як обґрунтованим є стягнення цих втрат на суму 8 121,67 грн., у звязк з чим рішення підлягає відповідній зміні.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 49, 99, 101, п. 4 статті 103, п. 4 ч. 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 24.11.2015 р. у справі № 922/5600/15 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

« Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 25, ) в особі відокремленого підрозділу "Північна електроенергетична система" Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (61003, м. Харків, вул. Кооперативна, 12/14, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "Східбуд" (61166, м. Харків, пр. Леніна, 36, , п/р 3366 в ПАТ КБ "Приватбанк" м. Харків, МФО 351533) пеню в розмірі 1 477,91 грн., інфляційні втрати в розмірі 8 121,67 грн., 3% річних в розмірі 321,16 грн. та 1 169,28 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

В задоволенні решти позовних вимог про стягнення 418,57 грн. інфляційних втрат відмовити».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "Східбуд" (61166, м. Харків, пр. Леніна, 36, , п/р 3366 в ПАТ КБ "Приватбанк" м. Харків, МФО 351533) на користь Державного підприємства Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 25, ) в особі відокремленого підрозділу "Північна електроенергетична система" Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (61003, м. Харків, вул. Кооперативна, 12/14, ) 1378 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 04.02.2016 р.

Головуючий суддя Потапенко В.І.

Суддя Слободін М.М.

Суддя Барбашова С.В.