номер провадження справи 5/152/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2016 Справа № 908/6049/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Чапаєва-Плюс (52181, Дніпропетровська область, Пятихатський район, с. Савро, вул. Чапаєва, 35)

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Бізон - Імпорт (70600, Запорізька область, м. Пологи, вул. Зарічна, 55 а; поштова адреса: 69002, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Гоголя, 105 - а)

про визнання недійсною третейської угоди

Суддя Проскуряков К.В.

Представники сторін:

Від позивача: не зявився

Від відповідача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 21.12.2015

СУТНІСТЬ СПОРУ:

10.12.2015 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Чапаєва-Плюс до Товариства з обмеженою відповідальністю Бізон - Імпорт про визнання недійсною третейської угоди.

Ухвалою суду від 10.12.2015 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №908/6049/15, справі присвоєно номер провадження 5/152/15, розгляд якої призначено на 18.01.2016. Розгляд справи відкладався. У судовому засіданні 04.02.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

За письмовим клопотанням представника відповідача розгляд справи відбувався без фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів.

Позивач у судове засідання 04.02.2016 вдруге не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про розгляд справи за відсутності належним чином уповноваженого представника позивача або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Про дату, час та місце проведення судового засідання позивач був повідомлений своєчасно та належним чином шляхом направлення на його адресу ухвал суду від 10.12.2015 та від 18.01.2016. Своїм правом бути присутнім у судовому засіданні позивач не скористався. Витребувані судом документи не надав.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином.

Згідно зі ст. 22 ГПК України сторони мають право брати участь у господарських засіданнях. Оскільки зміст норми не передбачає обовязку сторін брати участь в судових засіданнях, незявлення повноважних представників сторін в судові засідання є реалізацією процесуального права сторони.

В п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Суду надано письмовий відзив, відповідно до якого відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 03.03.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт» (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чапаєва-Плюс» (далі - покупець) було укладено договір № ЛВ-012/2014 купівлі-продажу насіння на умовах розстрочення платежу (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобовязується передати у власність покупця насіння (товар), а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити його вартість (ціну) на умовах цього договору.

Відповідно до п. 10.1. договору усі спори, розбіжності, вимоги або претензії, що виникають з цього договору підлягають вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Правова ліга» у відповідності з його регламентом. Третейський розгляд справи здійснюється постійно діючим Третейським судом у складі з одного третейського судді. Місцезнаходження третейського суду та місце розгляду спору: м. Тернопіль, майдан Волі, 4, поштовий індекс: 46001. Мова третейського судочинства Українська. Сторони є такими, що розуміють правовий зміст та правові наслідки цього третейського застереження та вважають їх звернення до Третейського суду достатнім заходом захисту своїх прав.

Позивач просить суд визнати недійсною третейську угоду у вигляді третейського застереження, яке викладене в п. 10.1. розділу 10 договору купівлі-продажу насіння на умовах розстрочення платежу № ЛВ-012/2014 від 03.03.2014.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що положення п. 10.1 договору обмежують право позивача на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, що є незаконним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст.ст. 2, 5 Закону України "Про третейські суди" третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Аналіз наведених вище положень та Закону України "Про третейські суди" свідчить про те, що цим Законом не передбачено такої обов'язкової передумови для укладення третейської угоди (або третейського застереження в договорі) як наявність між сторонами спору з цивільних або господарських правовідносин, який виник до укладення відповідної третейської угоди. Спір між сторонами може виникнути і після укладення відповідної третейської угоди, наявність якої буде підставою для передачі того чи іншого спору на вирішення третейського суду.

Укладаючи договір, сторони мають на меті врегулювати взаємні цивільні права та обов'язки в певній сфері правовідносин. При цьому, на момент укладення договору, як правило, будь-які спори між сторонами з питань, що є предметом регулювання такого договору, відсутні. До того ж, включення третейського застереження до тексту договору здійснюється для визначення умов вирішення спорів, які можуть виникнути при реалізації сторонами положень договору, що є загальноприйнятим в національній та світовій практиці застосування позасудових механізмів врегулювання спорів. При цьому, чинне законодавство не містить заборони щодо укладення третейської угоди на стадії укладення господарського договору.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про помилковість тверджень позивача, що третейське застереження, викладене в п. 10.1 договору, обмежує конституційне право сторін на судовий захист, оскільки обрання сторонами за взаємною домовленістю у встановленому порядку та визначених законодавством межах позасудового порядку вирішення спорів не може вважатися порушенням їх права на удовий захист, якщо така домовленість відповідає внутрішній волі та намірам сторін. Вказаний пункт договору не містить заборони його сторонам звертатися за судовим захистом до судів загальної юрисдикції.

При цьому, звернення до третейського суду є одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин (абзац перший п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004 № 3-рп/2004).

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди") (п. 3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про завдання третейського суду від 10.01.2008 № 1-рп/2008).

Таким чином, Конституцією України гарантовано право на судовий захист з боку держави.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (пп. 4.1 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 02.11.2004 № 15-рп/2004). Тому в контексті ст. 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України "Про третейські суди", є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України (п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про завдання третейського суду від 10.01.2008 №1-рп/2008).

У ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус судів" передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Крім того, у пп. 4.2.3 п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Отже, з урахуванням наведеного, право на звернення до суду за захистом своїх прав, передбачене Конституцією України, не може бути заперечене, а розгляд спору в третейському суді є правом сторін та реалізується шляхом взаємного погодження вказаного питання між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 11.08.2015 у справі № 910/28994/14.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, оскільки позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність третейського застереження, яке викладене в п. 10.1 договору. До того ж, в провадженні Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правова Ліга» знаходиться справа № 35/2015 за позовом ТОВ «Бізон Імпорт» до ТОВ «Чапаєва Плюс» про стягнення заборгованості у розмірі 517630,75 грн. на підставі договору № ЛВ-012/2014 купівлі-продажу насіння на умовах розстрочення платежу від 03.03.2014 (а.с. 59, 60).

Судові витрати відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя К.В. Проскуряков

Рішення господарського суду набирає чинності протягом 10 днів із дня його підписання

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано 09.02.2016.