КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2016 р. Справа№ 911/2037/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від позивача: Яковенко О. О. - представник за довіреністю № 19-00018/34015 від 19.05.2015

від відповідача: Перевозник П. М. - представник за довіреністю № 9 від 18.09.2015

від третьої особи: Дубаневич О. З. - представник за довіреністю № 100/24351/нк від 04.11.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України

на рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2015

у справі № 911/2037/15 (суддя Кошик А. Ю.)

за позовом Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ековіте»

третя особа Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку

про визнання попередніх договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсними укладених між позивачем та відповідачем 20.10.2014 попередніх договорів купівлі-продажу цінних паперів № 236-3/3 та № 237-3/3 з посиланням на те, що вказані правочини є удаваними та були укладені з метою приховання іншого правочину, а саме обміну (конвертації) неконвертованих облігацій.

Крім того, позивач послався на порушення спірними попередніми договорами ч. 8 ст. 17 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», що свідчить про нікчемність таких договорів.

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.12.2015, повний текст якого підписаний 30.12.2015, у справі № 911/2037/15 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем не доведено наявність та обґрунтованість обставин, викладених у позовній заяві, та підстав для визнання недійсними спірних договорів з викладених у позові правових підстав.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Корпоративний недержавний пенсійний фонд Національного банку України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2015 у справі № 911/2037/15 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки при його прийнятті суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають її фактичним обставинам, що згідно статей 103 і 104 ГПК України є підставою для його скасування та прийняття нового рішення у справі.

В обгрнування апеляційної скарги позивач постався на ті саме обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Ухвалою від 20.01.2016 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі. Водночас в судовому засіданні представник позивача повідомив суду про те, що з огляду на те, що станом на дату розгляду апеляційної скарги строк дії оспорюваних договорів припинився, провадження у справі також слід припинити в зв'язку з відсутністю предмету спору.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін, представник третьої особи надав пояснення по справі.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

17.10.2014 позивач та відповідач підписали протокол про наміри № 1 (а.с. 26-28 т. 1), в якому, з огляду на те, що відповідач є емітентом відсоткових іменних облігацій, а позивач є власником облігацій на суму 72 550 000 грн., та на те, що відповідач має намір здійснити реорганізацію шляхом перетворення в публічне акціонерне товариство та здійснити емісію простих іменних акцій, дійшли згоди щодо обміну облігацій на акції шляхом укладання на фондовій біржі «Переспектива» зустрічних договорів купівлі-продажу цінних паперів у порядку, передбаченому у вказаному протоколом про наміри № 1.

Так, в протоколі про наміри №1 сторони погодили умови укладення попередніх договорів купівлі-продажу шляхом:

- укладення не пізніше 01.12.2014 попереднього договору купівлі-продажу акцій, емітованих Публічним акціонерним товариством «Ековіте» номінальною вартістю 1 грн., в бездокументарній формі, за ціною номінальної вартості відповідно до зареєстрованого третьою особою проспекту їх емісії та виданого тимчасового свідоцтва про реєстрацію випуску акцій та/або свідоцтва про реєстрацію випуску акцій, в кількості, яка розраховується сторонами на дату укладення основного договору шляхом ділення загальної вартості купівлі-продажу пакету ЦП (цінних паперів) на вартість купівлі-продажу 1 ЦП, загальна вартість купівлі-продажу визначена в сумі 72 550 000 грн. (відповідає сумі номінальних вартостей облігацій, емітованих відповідачем і переданих позивачу), умови купівлі-продажу передбачають набуття позивачем частки в статутному капіталі відповідача в розмірі не менше 20%;

- укладення попереднього договору купівлі-продажу облігацій, емітованих Товариством з обмеженою відповідальністю «Ековіте», що перебувають у власності позивача, номінальною вартістю 1 000 грн., в бездокументарній формі, на загальну суму 72 550 000 грн., в кількості 72 550 шт. на загальну вартість купівлі-продажу пакету цінних паперів, яка відповідає сумарній вартості купівлі-продажу всіх облігацій.

Вказаним протоколом про наміри № 1 сторони передбачили, що для реалізації погоджених умов відповідач здійснює реорганізацію шляхом перетворення в публічне акціонерне товариство та здійснює емісію акцій, а сторони укладають на умовах, визначених попередніми договорами, на фондовій біржі «Перспектива» основні договори купівлі-продажу.

20.10.2014, на виконання протоколу про наміри № 1, позивач та відповідач уклали два попередні договори купівлі-продажу цінних паперів № 236-3/3 та № 237-3/3 (далі Попередній договір № 236-3/3 та Попередній договір № 237-3/3) (а.с. 29-35 т. 1).

Відповідно до п. 1.1 Попереднього договору № 236-3/3, сторони зобов'язуються протягом 3 робочих днів від дати надання відповідачем позивачу письмового повідомлення про виконання відповідачем умов пункту 1.3 цього попереднього договору, укласти на фондовій біржі «Перспектива» на визначених в ньому умовах основний договір купівлі-продажу цінних паперів, а саме, простих іменних акцій ПАТ «Ековіте», що відповідають вимогам законодавства з недержавного пенсійного забезпечення.

В пункті 1.3 Попереднього договору № 236-3/3 сторонами погоджено, що для підписання основного договору, визначеного в п. 1.1 цього попереднього договору, відповідач має вчинити дії щодо:

- перетворення Товариства з обмеженою відповідальністю «Ековіте» в Публічне акціонерне товариство «Ековіте»;

- реєстрації в Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку випуску (емісії) акцій;

- присвоєння акціям міжнародного ідентифікаційного номера цінних паперів;

- укладання з депозитарієм договору про обслуговування випуску (емісії) акцій;

- отримання свідоцтва про реєстрацію випуску (емісії) акцій;

- оформлення та депонування глобального сертифіката;

- викупу необхідної кількості акцій та/або отримання тимчасового свідоцтва про реєстрацію наступного (другого) випуску (емісії) акцій;

- надання документів, що підтверджують повноваження представника.

Згідно з п.п. 1.5 та 1.6 Попереднього договору № 236-3/3 предметом цього попереднього договору є зобов'язання сторін щодо укладення основного договору купівлі-продажу акцій, а предметом основного договору буде купівля-продаж акцій, які набуті у власність (викуплені) відповідачем та/або розміщуються останнім відповідно до проспекту наступної (другої) емісії акцій.

В п. 2.1 Попереднього договору № 236-3/3 сторонами визначені погоджені в протоколі про наміри № 1 умови купівлі-продажу акцій, які будуть емітовані відповідачем після перетворення в публічне акціонерне товариство.

Відповідно до п. 1.1 Попереднього договору №237-3/3 сторони зобов'язуються в один день з укладенням між ними договору купівлі-продажу цінних паперів, предметом якого будуть прості іменні акції Публічного акціонерного товариства «Ековіте», вчиненого відповідно до положень Попереднього договору № 236-3/3, укласти на фондовій біржі «Перспектива» договір купівлі-продажу цінних паперів, а саме: облігацій відсоткових іменних, емітованих ТОВ «Ековіте» та зареєстрованих Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку на дату укладення цього попереднього договору.

В п. 2.1 Попереднього договору № 237-3/3 сторонами визначені погоджені в протоколі про наміри № 1 умови купівлі-продажу облігацій.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить визнати недійсними Попередній договір № 236-3/3 та Попередній договір № 237-3/3, посилаючись на те, що вказані договори є удаваними правочинами у розумінні ст. 235 ЦК України, оскільки були укладені з метою приховання іншого правочину, а саме договору міни (конвертації) емітованих відповідачем та належних позивачу облігацій загальною вартістю 72 550 000 грн. на пакет акцій, які будуть емітовані ПАТ «Ековіте», загальною вартістю 72 550 000 грн., у той час, як цінні папери, які є предметом оспорюваних договорів, є неконвертованими облігаціями, оскільки проспект емісії належних позивачу облігацій не передбачає можливості їх конвертації в акції акціонерного товариства.

В обґрунтування вказаних тверджень позивач посилається на ч. 1 ст. 5-2 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», згідно з якою обмін цінних паперів одного випуску на цінні папери іншого випуску цього ж емітента є конвертацією цінних паперів, та на ч. 4 ст. 8 вказаного Закону, відповідно до якої проспект емісії облігацій, емісія яких здійснюється акціонерним товариством, може передбачати можливість їх конвертації в акції акціонерного товариства (конвертовані облігації).

Позивач зазначає про те, що проспектом емісії облігацій відповідача, держателем яких є позивач, передбачено, що випущені облігації є іменними, відсотковими, звичайними, тобто можливість їх конвертації проспектом емісії взагалі не передбачена.

Про удаваність спірних попередніх договорів, на думку позивача, свідчать також їх умови щодо укладення визначених ними основних договорів в один день (в день укладення договору купівлі-продажу акцій) та щодо однакової вартості основних договорів купівлі-продажу цінних паперів.

З огляду на вказані обставини, позивач стверджує, що протокол про наміри від 17.10.2014 підписано, а спірні попередні договори купівлі-продажу цінних паперів укладено не з метою купівлі-продажу цінних паперів, а, фактично, з метою конвертації облігацій в акції реорганізованим у майбутньому ТОВ «Ековіте» із товариства з обмеженою відповідальністю у публічне акціонерне товариство, що суперечить чинному законодавству.

Також, позивач зазначив про те, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» пенсійні активи у цінних паперах можуть складатись з акцій лише тих українських емітентів, які відповідно до норм законодавства пройшли лістинг на фондовій біржі, що відповідає вимогам, установленим Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, чого спірні договори не передбачають.

Крім того, в наданих суду першої інстанції додаткових поясненнях (а.с. 40-46 т. 2) позивач послався на порушення спірними попередніми договорами ч. 8 ст. 17 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», оскільки спірні договори (які, на думку позивача, є договором міни) сторонами укладено без участі (посередництва) торговця цінними паперами, а відтак, вони, в силу приписів ч. 9 ст. 17 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», є нікчемними.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Щодо посилань позивача на удаваність спірних попередніх договорів купівлі-продажу цінних паперів з тих підстав, що їх укладено сторонами з метою приховання іншого правочину, спрямованого на обмін (міну) належних позивачу та емітованих відповідачем облігацій на пакет акцій, які в майбутньому будуть емітовані ПАТ «Ековіте», слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 ЦК України).

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи (п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, з огляду на ст. 235 ЦК України, встановлення обставин щодо удаваності правочину не має наслідком безумовне визнання такого правочину недійсним, а лише є підставою для встановлення дійсно вчиненного сторонами правочину, до якого і застосовуються відповідні, визначені ст. 215 ЦК України чи іншими нормами чинного законодавства правові наслідки в разі їх встановлення, а якщо буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не підпадає під ознаки ст.215 ЦК України, не суперечить нормам законодавства і не порушує будь-чиїх прав, підстави для визнання такого правочину недійсним відсутні.

Зі змісту оспорюваних попередніх договорів слідує, що їх предметом є укладання сторонами у майбутньому основних договорів купівлі-продажу цінних паперів.

Законом України «Про цінні папери та фондовий ринок» встановлено, що:

- цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, що має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам (ч. 1 ст. 3);

- акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств (ч. 1 ст. 6);

- облігація - цінний папір, що посвідчує внесення його першим власником грошей, визначає відносини позики між власником облігації та емітентом, підтверджує зобов'язання емітента повернути власникові облігації її номінальну вартість у передбачений проспектом емісії (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) строк та виплатити доход за облігацією, якщо інше не передбачено проспектом емісії (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) (ч. 1 ст. 7).

Згідно з ч. 4 ст. 165 ГК України операції купівлі-продажу цінних паперів здійснюють їх емітенти, власники, а також торговці цінними паперами - посередники у сфері випуску та обігу цінних паперів. Види та порядок здійснення зазначеної діяльності визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Положенням про порядок здійснення емісії облігацій підприємств, облігацій міжнародних фінансових організацій та їх обігу, затвердженим рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 27.12.2013 № 2998, передбачено можливість та порядок викупу емітентом своїх облігацій.

Згідно з положеннями ЦК України:

- за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655);

- предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656);

- до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (ч. 4 ст. 656).

Водночас:

- за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін (ч. 1, 2 ст. 715 ЦК України);

- до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання (ст. 716 ЦК України).

Таким чином, фактично, договір міни містить в собі два товарні договори купівлі-продажу, в яких відсутня розрахунково-грошова складова. Відповідно, основна відмінність договору купівлі-продажу від договору міни полягає саме в оплатності товарів, робіт, послуг.

Зі змісту попередніх договорів не слідує, що сторони не мали наміру проводити розрахунки в грошовому вираженні, оскільки умовами основних договорів, які сторони мали вчинити на виконання попередніх договорів, передбачалось викуп відповідачем емітованих ним облігацій, які перебувають у власності позивача, в свою чергу, за іншим договором - купівлі-продажу позивач мав намір придбати емітовані відповідачем, в разі перетворення останнього в публічне акціонерне товариство, акції на аналогічну суму.

Про непроведення грошових розрахунків та вчинення договору міни акцій на облігації можна було б стверджувати лише після вчинення основних договорів, виходячи з фактичних обставин їх виконання (непроведення грошових розрахунків), чого на даний час не відбулось.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в тому, що, враховуючи, що сторони передбачали укладення двох основних договорів купівлі-продажу, за одним з яких передбачалось придбання акцій, за іншим - облігацій, які є цінними паперами і можуть бути предметом купівлі-продажу в цивільному обігу, то як намір, так і укладення відповідних правочинів купівлі-продажу не суперечить чинному законодавству, а кожен з попередніх договорів, так само як і передбачені ними в майбутньому основні договору купівлі-продажу цінних паперів, є самостійним договором і передбачає обумовлені ним правові наслідки: за одним позивач має набути у власність емітовані відповідачем акції, а за іншим - відповідач має набути у власність емітовані ним облігації шляхом викупу їх у позивача, тобто дані договори передбачають виконання різних самостійних зустрічних зобов'язань.

Також, чинним законодавством не заборонено укладати ані попередні, ані основні договори в один день і з однаковою ціною, оскільки за правилами ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції і в тому, що, враховуючи приписи ст. 5-2 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», якою встановлено, що конвертація цінних паперів - це обмін цінних паперів одного випуску на цінні папери іншого випуску цього ж емітента, яка здійснюється на підставі рішення про проведення конвертації, прийнятого органом емітента, уповноваженим приймати таке рішення, фактично, конвертація цінних паперів, це одностороння дія самого емітента, яка здійснюється у встановленому законом порядку без укладання відповідних договорів конвертації, оскільки при конвертації цінних паперів рішення про конвертацію приймає орган емітента і укладання будь-яких договорів між емітентом та власником цінних паперів чинним законодавством не передбачено, про своє рішення емітент повідомляє власників його цінних паперів й обмін проходить у порядку, встановленому Національною комісією з цінних паперів і фондового ринку.

Слід зазначити і про те, що на момент емісії облігацій відповідач не був акціонерним товариством, а отже, його проспект емісії облігацій ніяк не міг передбачати можливість їх конвертації у власні акції, тому посилання позивача на ч. 4 ст.8 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» є безпідставними.

Викладені вище обставини спростовують посилання позивача на те, що оспорювані попередні договори купівлі-продажу вчинені з метою приховання іншого правочину, а саме правочину конвертації цінних паперів.

Щодо посилань позивача на невідповідність умов попереднього договору п. 2 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» щодо необхідності проведення лістингу акцій, які в майбутньому мають бути предметом купівлі-продажу за основним договором, слід зазначити, що за умовами п. 1.1 Попереднього договору № 236-3/3 сторони прийняли не себе зобов'язання укласти основний договір купівлі-продажу цінних паперів на фондовій біржі «Перспектива», а саме простих іменних акцій ПАТ «Ековіте», що відповідають вимогам законодавства з недержавного пенсійного забезпечення, тобто вказаним пунктом встановлений обов'язок сторін укласти основний договір у відповідності з вимогами законодавства з недержавного пенсійного забезпечення, в тому числі і з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» щодо необхідності проведення лістингу акцій.

Щодо посилань в позивача на порушення спірними попередніми договорами ч. 8 ст. 17 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», оскільки спірні договори (які на думку позивача є договором міни) сторонами укладено без участі (посередництва) торговця цінними паперами, а відтак, в силу приписів ч. 9 ст. 17 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» вони є нікчемними, слід зазначити, що спірні договори є попередніми і не мають наслідком операції безпосередньо з цінними паперами, а відтак, укладення їх за участю (посередництва) торговця цінними паперами не вимагається.

Крім того, на момент укладення вказаних договорів акції відповідачем ще навіть не були випущені, в той як в попередніх договорах сторони погодили укладення основних договорів на фондовій біржі «Перспектива», а згідно з приписами чинного законодавства (Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок») фондова біржа утворюється не менше ніж двадцятьма засновниками - торговцями цінними паперами, які мають ліцензію на право провадження професійної діяльності на фондовому ринку, тобто відповідний основний договір буде укладений за участю або посередництвом торгівця цінними паперами.

Водночас слід зауважити на такому.

Відповідно до ст. 635 ЦК України:

- попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (ч. 1);

- сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч. 2);

- зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ч. 3);

- договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором (ч. 4).

Згідно зі ст. 182 ГК України:

- за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором (ч. 1);

- попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів (ч. 2);

- у разі якщо сторона, яка уклала попередній договір, одержавши проект договору від іншої сторони, ухиляється від укладення основного договору, друга сторона має право вимагати укладення такого договору в судовому порядку (ч. 3);

- зобов'язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні (ч. 4);

- відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 5);

- угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків (ч. 6).

Отже, виходячи з приписів чинного законодавства, укладення попереднього договору породжує зобов'язання сторін лише щодо укладення в майбутньому основного договору на визначених попереднім договором умовах, а відтак, не породжує для сторін зобов'язань, які передбачаються умовами основного договору, який сторони мають намір укласти.

Відповідно, до умов попереднього договору не можуть застосовуватись правові наслідки як до основного договору, і наслідком виконання такого попереднього договору є вчинення (укладення) відповідного основного договору, а не виконання останнього.

Враховуючи викладені вище обставини, позивачем не доведено наявності визначених цивільним законодавством підстав для визнання Попереднього договору № 236-3/3 та Попереднього договору № 237-3/3 недійсними з підстав, зазначених ним у позовній заяві.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції в порядку статті 43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права, позивачем не доведено наявність законних підстав для визнання Попереднього договору № 236-3/3 та Попереднього договору № 237-3/3 недійсними, тому суд першої інстанції законно і обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Щодо посилань позивача на те, що з огляду, на те, що станом на дату розгляду апеляційної скарги строк дії оспорюваних договорів припинився, провадження у справі слід припинити в зв'язку з відсутністю предмету спору, колегія суддів зазначає, що, виходячи з приписів чинного законодавства, припинення договору у зв'язку з закінчення строку його дії не є підставою для припинення провадження у справі, предметом розгляду у якій є вимоги про визнання недійсним такого договору.

Крім того, станом на дату винесення судом першої інстанції рішення у цій справі строк дії Попереднього договору № 236-3/3 та Попереднього договору № 237-3/3 ще не закінчився.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2015 у справі № 911/2037/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України на рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2015 у справі № 911/2037/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2015 у справі № 911/2037/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/2037/15.

Повний текст постанови складено: 15.02.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій