РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016Справа №910/5927/15-г
За позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготехпром"

2) Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-поліс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Криворізький турбінний завод "Констар"

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №2107 від 21.07.2014

Суддя Турчин С.О.

Представники учасників процесу:

від позивача: Івасів Ю.Ю. (довіреність б/н від 15.12.2014)

від відповідача 1: Тарнавська О.В. (довіреність № 2 від 11.01.2016)

від відповідача 2: Харабет О.І. (довіреність № 11/15 від 05.05.2015)

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (надалі - ПАТ "Укрсоцбанк") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготехпром" (надалі - ТОВ "Енерготехпром"), Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-поліс" (надалі - ПрАТ "СК "Мега-поліс") про визнання недійсним з моменту укладення Договору відступлення права вимоги №2107 від 21.07.2014 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір відступлення права вимоги №2107 від 21.07.2014 р. укладений між ТОВ "Енерготехпром" та ПрАТ "СК "Мега-поліс" з порушенням ст.ст. 2, 31 Закону України "Про страхування", тобто з недотриманням ст. 203 Цивільного кодексу України, що відповідно до приписів ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. При цьому, позивач просив врахувати, що останній хоч і не є стороною оспорюваного правочину, проте є заінтересованою особою контексті ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, оскільки укладення спірного правочину спрямовано на невиконання кредиторських вимог позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 р. у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.12.2015 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2015 у справі №910/5927/15-г, скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Направляючи справу на новий розгляд, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначила, що при новому розгляді необхідно дослідити обставини виконання відповідачем-2 зобов'язань за оспорюваним правочином щодо оплати ціни договору у визначений пунктом 1.2. додаткової угоди строк та зарахування спірних грошових коштів на рахунок відповідача-1 в банківській установі; з'ясувати обставини складення сторонами договору акта відступлення права вимоги, з моментом підписання якого пов'язується набуття відповідачем-2 права вимоги до третьої особи-боржника та з огляду на встановлене дійти висновку, чи настала відкладальна умова (здійснення відповідачем-2 оплати ціни договору), з якою пов'язується перехід до нового кредитора права вимоги первісного кредитора до боржника, чи є оспорюваний правочин вчиненим в розумінні положень частини 2 статті 640 ЦК України, чи є можливим застосування до спірних правовідносин положень статті 215 ЦК України про визнання правочину недійсним та прийняти обґрунтоване рішення по суті позовних вимог ПАТ "Укрсоцбанк".

В результаті автоматичного розподілу вказана справа була передана для розгляду судді Турчин С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2015 суддею Турчин С.О. прийнято справу № 910/5927/15-г до свого провадження та призначено її розгляд на 12.01.2016.

В судове засідання 12.01.2016 з'явились представники позивача, відповідача 1, відповідача 2 та надали суду пояснення.

Представник відповідача 1 надав письмові пояснення, у яких зазначив, що ним були виконані усі взяті на себе зобов'язання за спірним договором. Крім того, представник ТОВ "Енерготехпром" зазначив, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2014 у справі №904/5722/14 (яка набула законної сили) визнано грошові вимоги відповідача-2 до ПАТ «Констар», в тому числі вимоги, які ґрунтуються на оспорюваному правочині; цією ухвалою судом встановлено факти виконання відповідачем 1 зобов'язань з оплати за Договором відступлення права вимоги №2107 від 21.07.2014 за відступлене право та факт переходу самого права вимоги.

Представник позивача у судовому засіданні 12.01.2016 надав додаткові письмові пояснення по справі, у яких зазначив, що оскаржуваним Договором відступлення порушуються норми матеріального права, а саме ч. 1 ст. 207 ГК України, і відповідно судом не було застосовано у спірній ситуації ст. ст. 6, 43, 207, 208, 353 ГК України, з усіма наслідками, порушено ст. 2 Закону України «Про страхування», а також укладенням спірного правочину відповідач 2 вийшов за межі своєї спеціальної правосуб'єктоності попри пряму вказівку на існування такої в законі (а саме ч. 1 ст. 207 ГК України, ст. 2 Закону України «Про страхування»). Укладення спірного Договору, на думку позивача, не лише порушило норми чинного законодавства, але і вийшло за межі предмету діяльності вказаного в Статуті страхової компанії.

Представник третьої особи в судове засідання 12.01.2016 не з'явився, витребуваних судом пояснень не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 відкладено розгляд справи № 910/5927/15-г на 26.01.2016. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

21.01.2016 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли письмові пояснення по справі, у якій Публічне акціонерне товариство "Криворізький турбінний завод "Констар" заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що укладення спірного договору не порушувало і не могло порушувати права позивача як кредитора третьої особи.

26.01.2016 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшли письмові пояснення по справі та документи для долучення до матеріалів справи.

26.01.2016 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли письмові пояснення по справі.

В судове засідання 26.01.2016 з'явились представники позивача, відповідача 1, відповідача 2.

Судом в судовому засіданні 26.01.2016 розпочато розгляд справи по суті.

Представник позивача надав суду пояснення по суті позовних вимог, проте, просив суд відкласти розгляд справи в зв'язку з необхідністю позивачу ознайомитись з матеріалами справи та наданими відповідачами письмовими поясненнями.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 розгляд справи відкладено на 09.02.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

03.02.2016 та 08.02.2016 від відповідачів надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 09.02.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечили.

Представник третьої особи в судове засідання 09.02.20126 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, враховуючи встановлені статтею 69 ГПК України строки вирішення спору, в судовому засіданні 09.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів 1, 2, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

21.07.2014 р. між ТОВ "Енерготехпром" (далі - кредитор) та ПрАТ "СК "Мега-поліс" (далі - новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги №2107 (далі - Договір № 2107) , відповідно до п. 2.1 якого, в порядку та на умовах, вихначених цим договором, кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор зобов'язався сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена в п. 3.9 договору, та набути означене право вимоги за договором оренди нежитлового приміщення.

В статті 1 Договору № 2107 визначено, що слід розуміти під договором оренди, а саме: договір оренди нежитлового приміщення №4-78у від 15.05.2010 р., укладений між первісним кредитором (орендодавець за договором оренди нежитлового приміщення) та боржником (орендар за договором оренди нежитлового приміщення), згідно якого орендодавець зобов'язався передати в тимчасове платне користування без права передачі в суборенду нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, провулок Рильський, 6, розташованого на четвертому поверсі будівлі, загальною площею 37,5 кв.м. орендарю, а орендар зобов'язався прийняти та щомісячно оплатити орендну плату згідно виставлених рахунків та актів про надання послуг по оренді приміщення. Боржник - Публічне акціонерне товариство «Криворізький турбінний завод «КОНСТАР».

Відповідно до п. 2.2 Договору № 2107, загальний розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається згідно цього договору становить 422 043,10 грн.

Згідно з п. 3.2 Договору № 2107, сторони домовились, що право вимоги за Договором оренди нежитлового приміщення вважається відступленим кредитором новому кредитору в момент здійснення новим кредитором повної оплати ціни договору, визначеної в п.3.9. цього Договору, а саме - в момент отримання кредитором від нового кредитора коштів в сумі ціни договору.

В момент набуття новим кредитором права вимоги до боржника, сторони підписують Акт відступлення права вимоги - (додаток 2), після чого кредитор передає новому кредитору документацію у повному обсязі за Актом приймання передачі документації (п.3.3 Договору № 2107).

Згідно з п. 3.9 Договору № 2107, ціна договору складає суму грошових коштів в національній валюті України та визначається сторонами окремо.

21.07.2014 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено додаткову угоду №1 до договору відступлення права вимоги №2107 від 21.07.2014 року, пунктами 1.1. - 1.3. якої сторони визначили умови основного договору щодо сплати ціни та домовились про те, що ціна договору складає суму грошових коштів в національній валюті України в розмірі 422 043, 10 грн. без ПДВ (пункт 3.9. Договору); в якості сплати ціни договору новий кредитор зобов'язаний в термін до 15.08.2014 року включно перерахувати на поточний рахунок кредитора №9168 в Регіональному відділенні АКБ "Індустріалбанк", у м. Київ, МФО 313849, грошові кошти в розмірі 422 043, 10 грн. без ПДВ; при цьому, сторони погодили, що оплата ціни договору вважається здійсненою в момент зарахування на зазначений банківський рахунок кредитора грошових коштів від нового кредитора на суму 422 043, 10 грн. без ПДВ.

Як вбачається з доказів, наявних у матеріалах справи, відповідач 2 належним чином виконав взяті на себе зобов'язання за Додатковою угодою № 1 до Договору та перерахував відповідачу 1 грошові кошти у загальному розмірі 422 043,10 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 27 від 21.07.2014 р., № 632 від 21.07.2014 р., № 11513 від 21.07.2014 р., № 11514 від 21.07.2014 р., № 11567 від 08.02.2014 р. та листом ПрАТ "СК "Мега-поліс" від 08.08.2014 вих. № 25560/1 щодо вірного призначення платежу за платіжним дорученням № 11567 від 08.02.2014 р.

11.08.2014 між ТОВ "Енерготехпром" та ПрАТ "СК "Мега-поліс" підписані Акт приймання-передачі документації та Акт відступлення права вимоги, у якому зафіксовано, що 11.08.2014 право вимоги за Договором оренди нежитлового приміщення № 4-78у від 15 травня 2010 року, укладеним між ТОВ «Енерготехпром» та ПАТ «Криворізький турбінний завод «КОНСТАР», перейшло від кредитора до нового кредитора в обсязі згідно з умовами Договору №2107.

У пункті 5.1 Договору №2107, визначено, що новий кредитор гарантує, що він є юридичною особою, яка належним чином створена та існує за законодавством України і має необхідну правоздатність для укладення та виконання положень цього договору; має право укладати цей договір і виконувати свої зобов'язання по ньому та має усі необхідні для цього повноваження від співвласників (учасників, акціонерів) уразі необхідності їх надання, будь-яких інших третіх осіб і відсутні будь-які інші законодавчі, договірні обставини, що обмежують його право укласти і виконати цей договір та те, що він ознайомлений зі всіма пунктами цього договору, повністю з ними згоден та підтверджує те, що вони відповідають його волевиявленню.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що спірний правочин укладений з порушенням ст.ст. 2, 31 Закону України "Про страхування", тобто з недотриманням ст. 203 Цивільного кодексу України та за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності у відповідача 2, що є підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Крім того, позивач зазначає, що оспорюваний правочин порушує його права як кредитора у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Криворізький турбінний завод "Констар" з огляду на те, що відповідач-2 та ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар" є пов'язаними підприємствами - з 2006 року наглядову раду третьої особи очолював ОСОБА_5, він же з 05.09.2007 р. був членом наглядової ради відповідача-2. Таким чином, право вимоги за оспорюваним договором були передані підприємству, яке є підконтрольне голові наглядової ради ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар". Зазначені дії спрямовані на створення підконтрольного боржнику комітету кредиторів, усунення реальних кредиторів від процесу прийняття рішень в справі про банкрутство третьої особи і завдання таким чином шкоди кредиторам та, зокрема, порушенню прав ПАТ "Укрсоцбанк".

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, наведені у постанові від 08.12.2015 та які зумовили направлення справи на новий розгляд, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст. 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 2 Закону України "Про страхування" предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням. Дозволяються виконання зазначених видів діяльності у вигляді надання послуг для інших страховиків на підставі укладених цивільно-правових угод, надання послуг (виконання робіт), якщо це безпосередньо пов'язано із зазначеними видами діяльності, а також будь-які операції для забезпечення власних господарських потреб страховика.

Так, позивач зазначає, що відповідач 2 - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Мега-поліс" - є страховиком згідно з Законом України "Про страхування".

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Стаття 6 Господарського кодексу України визначає загальні принципи господарювання, якими є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, а згідно зі ст. 43 зазначеного кодексу підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Відповідно до ст.91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

В свою чергу, згідно з ч.1 статті 92 Цивільного кодексу України (цивільна дієздатність юридичної особи), юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Як вбачається з матеріалів справи, правоздатність відповідача-2 рішенням суду не обмежувалась, в зв'язку з чим, страховик має право укладати будь-які правочини, які не суперечать чинному законодавству.

Враховуючи викладене вище, а також виходячи з положеннь та умов оспорюваного позивачем договору відступлення права вимоги, суд дійшов висновку, що укладення оспорюваного договору регулюється ст.ст. 512-519 ЦК України. Оспорюваний договір не є предметом безпосередньої фінансової діяльності страховика, обмеження щодо здійснення якої встановлені у ст. 2 Закону України "Про страхування", а правовідносини сторін за ним не є відносинами у сфері страхування; оспорюваний договір не містить ознак кредитної діяльності, забороненої ст. 31 Закону України "Про страхування", а є лише підставою для виникнення правовідносин між його сторонами, суб'єктний склад на укладення якого не обмежений ані загальними нормами цивільного законодавства, ані спеціальними.

Таким чином, позивачем не доведено, що оспорюваний договір відступлення права вимоги порушує будь-які норми чинного законодавства України, а також не доведено відсутність у Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-поліс" прав на укладення спірного договору.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 02.12.2015 у справі № 910/6279/15-г, від 05.10.2015 у справі № 910/6281/15-г, від 28.10.2015 у справі № 910/8670/15.

Крім того, суд вважає безпідставними також посилання позивача на порушення його прав, як кредитора Публічного акціонерного товариства "Криворізький турбінний завод "Констар" та на порушення прав та інтересів позивача укладенням спірного договору відступлення права вимоги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним за позовом особи, яка не є стороною такого правочину, суду, перш за все, слід встановити відсутність/наявність порушення чи оспорювання таким правочином прав та законних інтересів особи, яка звернулася із відповідним позовом.

Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову (лист Верховного Суду України від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Так, обґрунтовуючи підстави порушення прав позивача оспорюваним договором, останній в тому числі вказував на те, що вказаний договір спрямований на створення підконтрольного божнику комітету кредиторів та на усунення реальних кредиторів від процесу прийняття рішень в справі про банкрутство.

Тобто, звертаючись із даним позовом та таким чином обґрунтовуючи його підстави, позивач не наголошує на тому, що його права як кредитора в справі про банкрутство ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар" вже порушені або вже не визнаються, зокрема, сторонами оспорюваного ним правочину, які також визнані кредиторами у справі про банкрутство ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар", а обґрунтовує свої вимоги лише уявленням про те, що його права як кредитора по відношенню до ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар" можуть бути порушені, а його може бути усунуто від процесу прийняття рішень в справі про банкрутство третьої особи, що не кореспондується із принципами судового захисту прав та інтересів особи, які на момент звернення до суду за їх захистом вже мають бути порушені, оспорені або невизнані іншими особами.

Суд зазначає, що позивачем не доведено порушення оспорюваним договором прав та інтересів банку як кредитора у справі № 904/5722/14 про банкрутство ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар", оскільки, по-перше, договір було укладено відповідачами 21.07.2014, а справа про банкрутство згаданого товариства була порушена господарським судом Дніпропетровської області пізніше - 12.08.2014, тобто, укладення спірного правочину не могло порушити права позивача як кредитора третьої особи. По-друге, заборгованість ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар", право стягнення якої відступалось за оспорюваним договором, існувала тривалий час і факт її наявності визнано господарським судом Дніпропетровської області. При цьому укладеним договором не змінювався розмір заборгованості третьої особи, а лише замінено особу кредитора.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у додаткових письмових поясненнях позивача від 12.01.2016 вих. № 04.42-186/85-65 позивач посилається також на порушення відповідачем 2 спеціальної правосуб'єктності при укладені спірного договору.

Як роз'яснено в абзацах 1, 4 та 5 п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, з підстав порушення спеціальної правосуб'єктності відповідача-2 позов про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №1106 від 11.06.2014р. банком не заявлявся, а відповідних посилань на статтю 207 Господарського кодексу України позовна заява не містила.

Додаткові письмові пояснення позивача від 12.01.2016 вих. № 04.42-186/85-65, у яких міститься додаткова підстава позову, не оформлені позивачем, як того вимагають приписи ст. 22, 54, 57 ГПК України, а тому суд не розглядає вказані письмові пояснення як зміну підстав позову.

Також, суд вважає безпідставними посилання ПАТ "Укрсоцбанк" на п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, які викладені у додаткових поясненнях №08.42-186/85-1125 від 02.04.2015 р. та №08.42-186/8503 від 06.05.2015 р., суд в силу наступного.

Так, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду, приймаючи рішення, визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Однак, передбачене право господарського суду визнати недійсним повністю чи в певній частині відбувається в тому випадку, коли визнання недійсним договору не є предметом позову, тобто позовна вимога не полягає у визнанні договору недійсним. Договір повинен бути лише пов'язаним із предметом спору, тобто позовна вимога ґрунтується на договорі, що його суд може визнати недійсним з власної ініціативи.

Предметом спору у даній справі є визнання Договору відступлення права вимоги №2107 від 21.07.2014 р. недійсним, що виключає можливість застосування п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Також суд вважає за необхідне зазначити те, що коло правочинів, які мають право укладати суб'єкти господарювання, не визначається вичерпним переліком і не обмежується лише тими правочинами, які витікають з основного предмету їх діяльності. Отже, недійсними на підставі ч.1 статті 207 Господарського кодексу України повинні визнаватися лише ті правочини, які прямо суперечать цілям юридичної особи, вказаним у законі, що регулює її діяльність, або в установчих документах. Оспорюваний правочин не суперечить цілям діяльності відповідача-2.

Посилання позивача на те, що договори за участю страховика, які укладаються не в сфері страхування, не повинні суперечити цілям статутної діяльності відповідача-2 та мають забезпечувати лише його власні господарські потреби, а оспорюваний правочин до таких не відноситься, є необґрунтованими, оскільки чинний Цивільний кодекс України не містить такої підстави для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції, враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №2107 від 21.07.2014 відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 15.02.2016

Суддя С.О. Турчин