ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.02.2016 Справа № 920/1766/15
За позовом: Приватного підприємства «Логістік Компані», м. Дніпропетровськ

до відповідача: Публічне акціонерне товариство «Науково-виробниче акціонерне

товариство «ВНДІкомпресормаш», м. Суми

про стягнення 79394 грн. 22 коп.

Суддя Заєць С. В.

Представники сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_1 (довіреність від 04.01.2016 за № 04/09-007)

При секретарі судового засідання Сугоняко Н. В.

Суть спору: позивач подав позовну заяву б/н від 19.11.2015, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вантажні перевезення у сумі 43565 грн. 92 коп., інфляційних витрат в сумі 2855 грн. 24 коп., пеню за договором у сумі 26 905 грн. 78 коп., 3% річних у сумі 1670 грн. 92 коп., а також судові витрати повязані з розглядом справи.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву від 08.01.2016 за № 0801-2016, в якому зазначає, що договори заявки № 543, № 544 від 27.07.2015, № 786 від 09.09.2015, укладені між сторонами не містять жодних посилань на договір № 84 надання транспортних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом від 05.03.2015, тому вимоги щодо стягнення пені, обумовленої п.6.6. договору відповідач вважає безпідставними та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

28.01.2016 до господарського суду Сумської області надійшла заява від позивача б/н від 27.01.2016 про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вантажні перевезення у сумі 43 565,92 грн., інфляційні витрати у сумі 4115,11 грн., пеню за договором у сумі 3529,51 грн., 3% річних у сумі 1864,99 грн., а також судові витрати повязані з розглядом справи.

05.02.2016 позивачем надано заяву про зменшення позивних вимог в частині стягнення пені і збільшення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних витрат, відповідно до даної заяви просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вантажні перевезення у сумі 43 565,92 грн., інфляційні витрати у сумі 4346,68 грн., пеню за договором у сумі 29842 грн. 95 коп., 3% річних у сумі 1638,67 грн., а також судові витрати повязані з розглядом справи.

Відповідно до приписів пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Враховуючи передбачене статтею 22 Господарського процесуального кодексу України право позивача до прийняття рішення по справі зменшити або збільшити розмір позовних вимог суд прийняв подану заяву до розгляду.

Таким чином суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за вантажні перевезення у сумі 43 565,92 грн., інфляційні витрати у сумі 4346,68 грн., пеню за договором у сумі 29842 грн. 95 коп., 3% річних у сумі 1638,67 грн., а також судові витрати повязані з розглядом справи.

Окрім цього, представником позивача подане клопотання про повернення зайвосплачено судового збору.

11.02.2016 відповідачем надано письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що сума в розмірі 47000,00 грн. перерахована відповідачем згідно платіжних доручень № 2910 та 2919 від 14.07.2015, не зважаючи на те, що в призначені платежу було посилання на договір-заявку № 74 від 05.08.2014, вона перераховано в рахунок погашення заборгованості саме за договорами заявками № 543, № 544 від 27.07.2015 та № 786 від 09.09.2015.

Представник позивача в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засідання проти задоволення позову заперечував.

Таким чином, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, господарський суд, встановив:

05 березня 2015 року між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) було укладено договір про надання транспортних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом № 84.

Згідно з п. 1.1. Договору замовник, в межах даного договору, надає вантажі для перевезення автомобільним транспортом Виконавця, відповідно до вимог чинного законодавства України, Конвенції КДПГ та МДП, інших конвенцій і угод в галузі міжнародних перевезень та інших законодавчих актів, що регулюють правові відносини в галузі перевезень вантажів в міжнародному сполученні.

Відповідно до п. 2.2. Договору конкретні умови по кожному окремому замовленню обумовлюються в Заявці, яка є невідємною частиною цього договору.

Пунктом 4.1. Договору сторони обумовили, що ціна, порядок і термін оплати, що відповідають конкретному перевезенню (групі однотипних перевзень), узгоджуються додатково перед кожним перевезенням (групою перевезень) і фіксуються в заявці на перевезення.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання зазначено договору між сторонами було укладено договори - заявки, зокрема:

- Договір - Заявка № 543 від 27.07.2015 транспортного експедування вантажів автомобільних транспортом, на загальну суму 8100,00 дол. США (станом на 13.08.2015 еквівалентно 174762 грн. 42 коп.);

- Договір - Заявка № 544 від 27.07.2015 транспортного експедування вантажів автомобільних транспортом на загальну суму 8100,00 дол. США (станом на 03.08.2015 еквівалентно 171126 грн. 27 коп.);

- Договір - Заявка № 786 від 09.09.2015 транспортного експедування вантажів автомобільних транспортом на суму 7400 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що ним зобовязання виконані в повному обсязі поставлено товар, обумовлений в договорах заявках, про що свідчать міжнародні товарно-транспортні накладні № 0000320, № 0002811, № 291807 (а.с. 15-17).

В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність претензій замовника про неналежне виконання замовлень, зокрема щодо кількості чи якості наданих послуг.

Відповідно до п. п. 4.2., 4.3., 4.4. Договору розмір, тариф, що включають у себе перевізну плату й винагороду, що належить виконавцю, визначаються за взаємною згодою сторін і фіксуються в акті про виконання транспортно-експедиторських послуг. Оплата послуг виконавця здійснюється замовником на розрахунковий рахунок виконавця на підставі належним чином оформлених рахунку, акту виконаних робіт та договору. Рахунок направляється за допомогою факсимільного звязку або електронною поштою в день завантаження вантажу. Акт виконаних робіт направляється за допомогою факсимільного звязку або електронною поштою протягом двох днів з дати вигрузки, зазначеної в товарно-транспортних документах (CMR), а оригінали висилаються курєрськими службами або «Укрпоштою».

Про факт надання послуг за Договором № 84 від 05.03.2015 та Договором - Заявкою № 544 від 27.07.2015 свідчить акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 131 від 13 серпня 2015 року на нагальну суму 174893 грн. 30 коп., а також виставлені рахунки на оплату № 127 від 27.07.2015 на суму платежу 53 638 грн. 65 коп. та № 148 від 13.08.2015 на суму 121254 грн. 65 коп.

Факт надання послуг за Договором № 84 від 05.03.2015 та Договором - Заявкою № 543 від 27.07.2015 підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 132 від 13 серпня 2015 року на нагальну суму 174479 грн. 47 коп., а також виставленими рахунками на оплату № 131 від 30.07.2015 на суму платежу 40361 грн. 35 коп. та № 149 від 13.08.2015 на суму 134118 грн. 12 коп.

Також, факт надання послуг за Договором № 84 від 05.03.2015 та Договором - Заявкою № 786 від 09.09.2015 підтверджується актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 154 від 15 вересня 2015 року на нагальну суму 7400 грн. 00 коп., рахуноком на оплату № 160 від 10.09.2015 на суму платежу 7400 грн. 00 коп.

Розділом «сума та порядок розрахунків» Договорів заявок № 543 та № 544 від 27.07.2015 сторони погодили умови оплати, відповідно до яких оплата за надані послуги здійснюється в гривні (30% передоплата в день завантаження, 70% протягом 5-10 днів з дня отримання оригіналу акта виконаних робіт), за договором - заявкою № 786 від 09.09.2015 10-14 банківських дня з дня отримання оригіналів документів.

З матеріалів справи, а саме Журналу реєстрації вихідної кореспонденції позивача вбачається, що 15.08.2015 на адресу відповідача (замовника) було надіслано рекомендованим листом: заявка № 544, акт № 131, рахунки № 127, 148; заявка № 543, акт 132, рахунки 131, 149 (а.с. 104).

Відповідно до інформації з сайту «Укрпошта» про доставку рекомендованого листа (а.с. 25) вбачається, що вищенаведені документи були отримані представником замовника за довіреністю 19.08.2015.

Також, в Журналі реєстрації вихідної кореспонденції позивача є запис під номером 43, яка свідчить про направлення на адресу відповідача 19.09.2015 рекомендованим листом: заявки № 786, акту № 154 та рахунки № 160. Зазначені документи відповідно до інформації з сайту «Укрпошта» про доставку рекомендованого листа (а.с. 26) вбачається, що вищенаведені документи були отримані представником замовника за довіреністю 21.09.2015.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що ними договірні зобовязання були виконані належним чином без будь-яких зауважень з боку замовника (відповідача) проте останнім оплата за надані послуги в повному обсязі не була здійсненя, в звязку з чим на день подання позову заборгованість відповідача за надані послуги по договору № 84 від 05.03.2015 складає 43 565 грн. 92 коп.

Відповідно до ст. ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов Договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання не допускається; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що субєкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати, господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог до виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що факт отримання відповідачем послуг по перевезенню від позивача підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема копією міжнародних товаротранспортних накладних, проте в порушення умов укладеного договору та вимог чинного законодавства України, відповідач не виконав передбачені договором зобов'язання щодо своєчасної та в повному обсязі оплати наданих послуг по перевезенню, у звязку з чим, його заборгованість перед позивачем складає 43 565 грн. 92 коп.

В заперечення поданого позову, представник відповідача у судових засіданнях та у письмових поясненнях від 10.02.2016 зазначає, що відповідачем відповідно до платіжних доручень № 2910 та № 2919 від 14.07.2015 про сплату в загальній сумі 47000,00 грн. і сплачено саме заборгованість, обумовлена позивачем у позовній заяві. Дані твердження ґрунтуються на тому, що в призначеннях платежу вказаних платіжних доручень відповідачем помилково вказано «погашення заборгованості за транспортні послуги згідно договору № 74 від 05.08.2014». Однак сума договору заявки № 74 від 05.08.2014 складає 3400,00 грн. Вказана сума сплачена відповідачем 15.08.2014 згідно платіжного доручення № 597349. Тому, оскільки сплачена сума в розмірі 47 000,00 грн. значно перевищує суму за договором заявкою № 74 від 05.08.2014 то на думку відповідача вона мала бути прийнята позивачем в якості належного виконання договірних зобовязань за договорами заявками № 543, № 544 від 27.07.2015 та № 786 від 09.09.2015 в порядку черговості погашення заборгованості.

Однак, суд не може прийняти зазначене, як доказ сплати боргу в данному спорі, оскільки в призначені платежу окрім помилковості зазначення призначення платежу, а саме сплата заборгованості за договром № 74 від 05.08.2014 замість належного договору № 84 від 05.03.2015, відповідачем невірно зазначено і реквізити отримувача (позивача). В договорі, актах, рахунках реквізитами позивача для оплати є розрахунковий рахунок відкритий у АКБ «Новий», разом з тим у платіжних дорученнях, на які посилається відповідач як доказ сплати зазначено розрахунковий рахунок відкритий Фин. «ДРУ «АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Дана операції протирічить п. 4.3. Договору № 84 від 05.03.2015, якою сторонни погодили, що оплата послуг виконавця здійснюється замовником на розрахунковий рахунок виконавця на підставі належних чином оформлених рахунку, акту виконаних робіт та договору, в яких як зазначалося раніше банком позива є АКБ «Новий».

Окрім цього, суд не може прийняти як належний доказ підтвердження того, що саме позивач, як зазначає відповідач, у листі («Уведомлении № 7») надав реквізити для оплати заборгованості за договором № 84 від 05.03.2015 в банку Фин. «ДРУ «АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Так дійсно в бланку данного листа позивача наведені реквізити позивач де поміж інших зазначається банк - Фин. «ДРУ «АТ «Банк «Фінанси та Кредит», однак в тексті листа відсутні посилання на необхідність оплати заборгованості на розрахунковий рахунок відкритий в данному банку.

В матеріалах справи відсутні докази того, що сторонами внесено зміни в договір № 84 від 05.03.2015 щодо реквізитів позивача, тому суд виходить з приципу правомірності договору і вважає належними для оплати реквізити наведені саме в договорі № 84 від 05.03.2015, акті та рахунку.

В даному випадку відповідач не позбавлений процесуального права звернення до зазначено банку - Фин. «ДРУ «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» для повернення помилково перерахованих коштів.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем договірних зобовязань стосовно повної оплати отриманих послуг, суд вважає правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 43565 грн. 92 коп. заборгованості за надані послуги.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 ГК України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002р., розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення пені позивач посилається на п. 6.6. договору № 84 від 05.03.2015, відповідно до якого сторони погодили, що у випадку протермінування платежу винна сторона оплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день протермінування.

Згідно з поданим розрахунком, відповідачеві нарахована пеня в загальній сумі 29842 грн. 95 коп.

Відповідач контррозрахунку пені не надав натомість у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем сума пені розрахована та заявлена до стягнення на підставі п. 6.6 Договору № 84 від 05.03.2015, однак надання послуг відбувалося на підстава договорів заявок № 543, 544 від 27.07.2015 та № 786 від 09.09.2015, в яких відсутні пункти про застосування пені в разі порушення розрахунків. Тому на думку відповідача нарахування пені позивачем є безпідставним та не обґрунтованим.

Суд проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, не погоджується з позицією відповідача, оскільки самим відповідачем своїми конклюдентними діями, а саме зазначенням в призначенні платежів є посилання безпосередньо на договір № 84 від 05.03.2015 ( а.с. 37), в інших «призначеннях платежу» є посилання на рах. № 127 від 27.07.2015, № 148 від 13.08.2015, № 131 від 30.07.2015, № 149 від 13.08.2015 та № 160 від 10.09.2015, в яких безпосередньо є посилання на договір № 84 від 05.03.2015 ( а.с.27-45).

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача пені передбачене діючим законодавством України та умовами договору, пеня нарахована в межах строку позовної давності, відповідно до вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 29842 грн. 95 коп. є обґрунтованими.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно зі ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Враховуючи вищезазначені обставини, факт погашення відповідачем значної частини суми основного боргу, суд вважає за необхідне застосувати ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України та п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, зменшивши розмір пені на 20 % та стягнути з відповідача 23874 грн. 36 коп. цієї санкції.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді сплати 3% річних, від простроченої суми не є неустойкою (пенею), зазначені відсотки є не мірою відповідальності, а платою за безпідставний, не погоджений сторонами строк користування чужими грошовими коштами, а тому ці кошти стягуються незалежно від вини боржника та не залежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Не є неустойкою (штрафом, пенею) й застосуванням до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, стягувані у зв'язку з таким застосуванням суми, оскільки вони є відшкодуванням збитків, завданих кредитору, внаслідок зменшення його грошових коштів, через зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

За прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачеві нараховано 3 % річних в загальній сумі 1638 грн. 67 коп. та інфляційні збитки в загальній сумі 4346 грн. 68 коп.

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних збитків передбачене ст. 625 Цивільного кодексу України, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1638 грн. 67 коп., інфляційних збитків в заявленій до стягнення сумі 4346 грн. 68 коп. є правомірними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З урахуванням викладеного позивачу підлягає поверненню з Державного бюджету України на підставі ухвали господарського суду судовий збір у сумі 1517 грн. 00 коп., сплачений відповідно до квитанції № 0.0.453750816.1 від 27.10.2015.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони, також якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що відповідач порушив умови договірних зобовязань, з нього на користь позивача підлягають стягненню 1827 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат останнього зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» (40020, м. Суми, проспект Курський, 6, 1 код 00220434) на користь Приватного підприємства «Логістік Компані» (49006, м. Дніпропетровськ, вул. Таллінська, буд. 4, код 39284432) 43565 грн. 92 коп. боргу, 23874 грн. 36 коп. пені, 1638 грн. 67 коп. 3% річних, 4346 грн. 68 коп. інфляційних нарахувань, 1827 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В інший частині позовних вимог щодо стягнення пені і в сумі 5968 грн. 59 коп. відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.02.2016.

Суддя ОСОБА_2