ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2016 р.Справа № 922/105/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроюніонтрейд", м. Мелітополь
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маїс-Агро", м. Харків
про стягнення 170 000,00грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, дов. № 16/11 від 16.11.2015р.;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 170 000,00грн., а також покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору.

Представник позивача 05.02.2016р. звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач не зменшуючи та не збільшуючи розміру позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 170 000,00грн., а також покласти на відповідача судові витрати, які складаються з витрат, пов'язаних з оплатою юридичних послуг та витрат, що пов'язані з явкою представника позивача до суду, та судового збору в сумі 2 550,00грн.

Суд приймає цю заяву, оскільки вона відповідає чинному законодавству та не порушує процесуальні права сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у призначене судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Враховуючи те, що судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності його представника за наявними в справі матеріалами, відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

12.08.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроюніонтрейд" (позивач), Товариством з обмеженою відповідальністю "Маїс-Агро" (відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейдінг-Юг" (боржник) укладено договір поруки (далі договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався перед відповідачем за виконання обов'язку Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейдінг-Юг" щодо виконання зобов'язання за договором поставки № 07-03/13 від 15.03.2013р. (основний договір), укладеного між відповідачем та боржником, в повному розмірі, але не більше ніж 400 000,00грн.

За умовами п.1.2 договору у випадку порушення боржником обов'язку за основним договором, позивач та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору поруки від 12.08.2014р. він перерахував на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 170 000,00грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 27 від 19.08.2014р. на суму 40 000,00грн., № 42 від 21.08.2014р. на суму 100 000,00грн., № 8 від 14.11.2014р. на суму 30 000,00грн., наявними у матеріалах справи.

Судом встановлено, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2015р. у справі № 922/4825/14 договір поруки від 12.08.2014р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроюніонтрейд", Товариством з обмеженою відповідальністю "Маїс-Агро" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейдінг-Юг" визнано недійсним на підставі ст.215 Цивільного кодексу України. Цією ж постановою суд встановив факт перерахування позивачем на користь відповідача коштів, в рахунок виконання зобов'язань за цим договором поруки, на загальну суму 170 000,00грн.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За приписами ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Як зазначає позивач, після визнання судом договору поруки від 12.08.2014р. недійсним, він неодноразово звертався на адресу відповідача з вимогами повернути грошові кошти в розмірі 170 000,00грн., перераховані відповідачу на виконання умов спірного договору поруки, які залишені останнім без відповіді та задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За приписами п.1 ч.3 ст.1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного за недійсним правочином.

Таким чином, з моменту визнання судом договору поруки недійсним, всі кошти, що були отримані відповідачем від позивача в рахунок виконання умов цього договору, набули статусу безпідставно отриманих та у відповідача виник обовязок повернути ці кошти.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження повернення ним позивачу коштів у розмірі 170 000,00грн., що були отримані відповідачем за договором поруки від 12.08.2014р., який в подальшому був визнаний судом недійсним, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.ст.44, 48, 49 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ч.1 ст.44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за послуги адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В контексті цієї норми, судові витрати за участю адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в такому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку встановленому Законом України Про адвокатуру. Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Поняття особи, котра є адвокатом наводиться в ст.2 Закону України Про адвокатуру, яка зазначає, що адвокатом може бути особа, яка має вищу юридичну освіту, підтверджену дипломом України або відповідно до міжнародних договорів України дипломом іншої країни, стаж роботи у галузі права не менше двох років, володіє державною мовою, склала кваліфікаційні іспити, одержала в Україні свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняла Присягу адвоката України.

Таким чином, ст.44 Господарського процесуального кодексу України передбачає відшкодування сум в якості судових витрат, які були сплачені стороною за отримання послуг, лише адвокатом.

Судом встановлено, що договір про надання юридичних послуг від 04.01.2016р. укладено між позивачем та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, який згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зареєстрований як фізична особа-підприємець та доказів того, що дана особа є адвокатом позивач суду не надав.

В матеріалах справи відсутні докази укладення договору про надання правової допомоги саме з адвокатом ОСОБА_1, якому позивач надав довіреність представляти його інтереси у суді, а тому суд не розцінює перераховані кошти в розмірі 2 000,00грн., як витрати за послуги адвоката у розумінні ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача витрат, понесених позивачем за договором про надання юридичних послуг від 04.01.2016р.

Позивачем в обґрунтування судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, також надано суду копії проїзних документів, які були придбані позивачем для забезпечення участі його представника в судові засідання. Вартість понесених судових витрат складає 557,28грн.

Враховуючи те, що витрати в розмірі 557,28грн. на придбання проїзних квитків, понесені позивачем у зв'язку із забезпеченням явки свого повноважного представника в судові засідання господарського суду, а також те, що такі витрати суд вважає пов'язаними з розглядом даної справи, тому судові витрати в цій частині суд покладає на відповідача.

За таких обставин, керуючись ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, які складаються з суми судового збору в розмірі 2 550,00грн. та витрат, пов'язаних з явкою представника позивача у судові засідання на загальну суму 557,28грн., що разом складає 3 107,28грн., суд покладає на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 216, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Маїс-Агро", (61047, м. Харків, вул. Роганська, 130/1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроюніонтрейд", (юридична адреса: 72316, м. Мелітополь, вул. Індустріальна, 24/1, адреса для листування: 01001, м. Київ, а/с В-147) - 170 000,00грн. безпідставно набутих коштів, 3 107,28грн. судових витрат.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 15.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_2