ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Справа № 922/5560/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В. О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Шевель О. В.

секретар судового засідання Курченко В.А.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 14.08.2015р.

відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю від 13.01.06р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Патріот», с. Рясне Харківської області (вх.№5713 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 01.12.2015р. у справі №922/5560/15

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Граніт», с. Рясне Харківської області

до Приватного сільськогосподарського підприємства «Патріот», с. Рясне Харківської області

про стягнення 200733,47 грн.,

та за зустрічним позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Патріот» , с. Рясне Харківської області

до приватного сільськогосподарського підприємства «Граніт», с. Рясне Харківської області

про визнання договорів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015р. Приватне сільськогосподарське підприємство «Граніт» звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Патріот» про відшкодування збитків, завданих неправомірними діями щодо зайняття та обробки земельних ділянок у розмірі 200733,00 грн.

У жовтні 2015р. до господарського суду Харківської області надійшла зустрічна позовна заява ПСП «Патріот» до ПСП «Граніт», в якій позивач за зустрічним позовом просить визнати договори оренди землі від: 27.10.2011р. та від 08.11.2012р., які укладені між ОСОБА_3 та ПСП "Граніт" недійсними, посилаючись на те, що вказані договори укладено з порушеннями цивільного та господарського законодавства.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.12.2015р. у справі №922/5560/15 (суддя Світличний Ю.В.) первісний позов задоволено повністю, стягнуто з Приватного сільськогосподарського підприємства "Патріот" на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Граніт" 200733,47 грн. збитків, у тому числі 23109,10 грн. реальних збитків та 177624,37 грн. упущеної вигоди та судовий збір у розмірі 3011,00 грн. В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Приватне сільськогосподарське підприємство "Патріот" з даним рішенням не погодилось, звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 01.12.2015р. у справі №922/5560/15, прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у первісному позові Приватного сільськогосподарського підприємства "Граніт" та задовольнити зустрічні позовні вимоги Приватного сільськогосподарського підприємства "Патріот".

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17.12.2015р. вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.01.2016р.

13.01.2016р. від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку із терміновим відрядженням його представника.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14.01.2016р. розгляд справи відкладено на 04.02.2016р.

02.02.2016р. від ПСП «Патріот» надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи необхідних доказів.

04.02.2016р. від Приватного сільськогосподарського підприємства "Граніт" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1371).

В судовому засіданні 04.02.2016р. оголошено перерву до 09.02.2016р.

В судовому засіданні 09.02.2016р. представник апелянта виклав доводи апеляційної скарги, наполягав на скасуванні рішення Господарського суду Харківської області від 01.12.2015р., представник позивача за первісним позовом заперечував проти доводів апеляційної скарги, наполягав на законності та обґрунтованості рішення Господарського суду Харківської області від 01.12.2015р. у даній справі, просив залишити його без змін.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПСП «Граніт» зазначає, що відповідач без належних підстав користується земельними ділянками, право оренди на які оформлені за позивачем, зокрема, відповідачем на спірні земельні ділянки самовільно засіяно пшеницю та ячмінь та, відповідно, вчинялись дії щодо обробки та збирання врожаю у 2014 та 2015 роках.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 був власником земельних ділянок, розташованих на території Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області з кадастровими номерами 630685000:02:002:0604 площею 4,8338 га та 30685000:02:002:0605 площею 4,7860 га. Зазначене підтверджується копіями Державних актів на право власності земельними ділянками, виданих ОСОБА_4 08.09.2014р (а.с. 20, 13 т.1).

27.10.2011р. між ОСОБА_3 (орендодавець) та ПСП «Граніт» в особі директора ОСОБА_5 (орендар) укладено договір оренди землі, за яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 4,8338 га (кадастровий номер 630685000:02:002:0604) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

08.11.2012 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та ПСП «Граніт» (орендар) укладено договір оренди на земельну ділянку на території Писарівської селищної ради, площею 4,7860 га (кадастровий номер 30685000:02:002:0605) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказані договори зареєстровані у встановленому законом порядку в Золочівському районному відділі Харківської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що є відповідні записи державного реєстратора.

26.07.2013 року ОСОБА_3 помер. Відповідно до його заповіту, складеного 29.10.2012 року та посвідченого нотаріально, земельні ділянки, що перебувають в оренді за вищевказаними договорами, та право власності на майновий пай члена КСП передаються у спадок ОСОБА_6

Відповідно до протоколів огляду місця події від 13.03.2015р., від 11.07.2015р., 30.07.2014р., протоколів допитів представника потерпілого від 13.03.2015р., прийняття зави про вчинене кримінальне правопорушення від 11.07.2015р., вбачається, що директором відповідача вчинялись дії щодо посіву та збирання врожаю на вищезазначених (спірних) земельних ділянок. Вказані протоколи складались працівниками правоохоронними органами в рамках досудового слідства порушеного за фактом самовільного розпорядженням чужим майном директором ПСП «Патріот» ОСОБА_7

16.03.2015 року Золочівським районним судом Харківської області було постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_7, директору ПСП «Патріот» здійснювати будь-яку діяльність з обробки, засіву і збору врожаю на спірних земельних ділянках.

29.04.2015 року Золочівським районним судом було винесено заочне рішення про задоволення позовних вимог ПСП «Граніт» до ОСОБА_7 про захист права користування земельними ділянками шляхом усунення перешкод у користуванні земельними ділянками.

Заперечуючи проти позовних вимог, ПСП «Патріот» посилається на те, що у 2001 році між ПСП «Патріот» та ОСОБА_8 було укладено договір №24 про оренду земельної частки (паю), відповідно до умов якого ОСОБА_8 передала в оренду земельну частку (пай) в розмірі 5,34 умовних кадастрових гектарів, а ПСП «Патріот» прийняло у користування земельну частку (пай) та зобовязалось сплачувати орендну плату. ( Договір зареєстрований 01.11.2001 року в книзі реєстрації договорів про оренду землі Писарівської сільської ради за №23). Строк дії даного договору закінчився 01.11.2011 року.

Також у 2001р. між ПСП «Патріот» та ОСОБА_3 було укладено договір №25 про оренду земельної частки (паю), відповідно до умов даного договору ОСОБА_3 передав в оренду земельну частку (пай) в розмірі 5,34 умовних кадастрових гектарів, а ПСП «Патріот» прийняло у користування земельну частку (пай) та зобовязалось сплачувати орендну плату. (Договір зареєстрований 01.11.2001 року в книзі реєстрації договорів про оренду землі Писарівської сільської ради за №24). Строк дії даного договору закінчився 01.11.2011 року.

Відповідач також посилається на заповіт ОСОБА_3 вчиненого 07.05.2013 року та посвідченого секретарем Писарівської селищної ради, відповідно до якого вищезазначені земельні ділянки передаються у спадок ОСОБА_7 Тим самим, відповідач заперечує право користування позивача спірними земельними ділянками, та зазначає, що в своїх діях не вбачає наявність складу цивільного правопорушення щодо самовільного зайняття земельних ділянок.

Приймаючи оскаржуване рішення, Господарський суд Харківської області дійшов висновку про безпідставне користування відповідачем спірними земельними ділянками, зазначив, що позивач на даний час є правомірним їх користувачем, а тому позовні вимоги щодо стягнення збитків визнав законними та обґрунтованими.

З такими висновками погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Відповідно до ст.1 Закону України від 06.10.1998р. № 161-XIV «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини 5 статті 6 вказаного Закону, право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні земельні ділянки отримано ОСОБА_3 та ОСОБА_8 внаслідок розподілу земельних часток (паїв) сільськогосподарського призначення, та, відповідно до Державних актів на право власності земельними ділянками, виданих ОСОБА_4 08.09.2014р., за останнім зареєстровано право власності на земельні ділянки, розташовані на території Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області з кадастровими номерами 630685000:02:002:0604 площею 4,8338 га та 30685000:02:002:0605 площею 4,7860 га. Відповідно до зареєстрованих у встановленому законом порядку договорів оренди, спірні земельні ділянки перебувають на праві оренди у ПСП «Граніт» з метою ведення останнім товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 17-26 т.1).

Частиною 4 статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Отже, на час звернення до суду та прийняття оскаржуваного рішення, матеріалами справи підтверджено наявність у позивача права користування спірними земельними ділянками на підставі договорів оренди землі, зареєстрованих у встановленому законом порядку.

Посилання відповідача на інший заповіт, вчинений ОСОБА_3 та посвідчений секретарем Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області, за яким усе майно ОСОБА_3 передано директору відповідача, як на підставу наявності у останнього права користуватись спірними земельними ділянками, колегія суддів вважає хибними, оскільки право користування земельними ділянками у відповідності до вимог чинного законодавства можливо на підставі оренди, постійного користування та права власності. Доказів набуття відповідачем права власності на спірні земельні ділянки в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази наявності у відповідача права постійного користування та права оренди.

Матеріали справи містять копію пояснень ОСОБА_7, засновника (директора) ПСП «Патріот» від 30.07.2014 року, в якому останній зазначає, що саме ПСП «Патріот» здійснило збір урожаю з земельних ділянок, належних на праві користування ПСП «Граніт», у звязку з тим, що ОСОБА_7 вважає себе новим власником цих земельних ділянок в порядку спадкування від ОСОБА_3

Отже, факт користування спірними земельними ділянками не заперечується відповідачем, про що також наголосила представник відповідача в ході розгляду справи апеляційним господарським судом.

Відповідно до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними

На підставі наведеного, колегія суддів зазначає, що відповідач без належних правових, та документально підтверджених підстав користувався спірними земельними ділянками.

Відповідно до ст.ст. 27,28 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар має право на відшкодування збитків, яких він зазнав унаслідок невиконання орендодавцем умов, визначених договором оренди землі. Збитками вважаються: фактичні втрати, яких орендар зазнав у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору орендодавцем, а також витрати, які орендар здійснив або повинен здійснити для відновлення свого порушеного права; доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору. Розмір фактичних витрат орендаря визначається на підставі документально підтверджених даних.

Згідно ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом, способів.

Водночас статтею 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, зокрема, внаслідок, д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно зі статтею 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

За змістом ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. При цьому, у відповідності з ч. 2 цієї статті, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 218 ГК України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, у т.ч. у вигляді відшкодування збитків, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Таким чином, підставою для настання господарсько-правової відповідальності, передбаченої ст. 224 ГК України, є правопорушення, що включає в себе певні елементи: (а) збитки, (б) протиправність поведінки особи, яка заподіяла збитки; (в) причинний зв'язок між ними; (г) вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання цивільно-правової відповідальності.

У той же час, відповідно до норми ст. 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, при встановленні сукупності умов, наявність яких має своїм наслідком настання цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків, позивач має довести протиправність дій відповідача, факт заподіяння збитків у їх результаті, обґрунтувавши й розмір останніх, а також причинний зв'язок між протиправною дією відповідача та заподіяними збитками, у той час як на відповідача покладається обов'язок доведення відсутності своєї вини.

Таким чином, враховуючи, що матеріалами справи підтверджено право користування позивача земельними ділянками з кадастровими номерами 630685000:02:002:0604 та 630685000:02:002:0605 на підставі зареєстрованих у встановленому законодавством порядку договорів оренди, а також факт самовільного зайняття вказаних ділянок відповідачем, колегія суддів зазначає про наявність причинно-наслідкового звязку між протиправною дією відповідача та заподіяними позивачу збитками.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом, заявлено до стягнення як реальних збитків, понесених позивачем у сумі 23109,10 грн. так і упущеної вигоди у розмірі 177624,37 грн.

Відповідно до п.1. «Методичних рекомендацій щодо застосування Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу», затверджених наказом Державного агентства земельних ресурсів України та Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель від 12.09.2007 року №110 підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним чи фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, є матеріали справи про адміністративне провадження, які підтверджують факт вчинення правопорушення, а саме:- акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства; -протокол про адміністративне правопорушення;- припис (з вимогою усунення порушення земельного законодавства); - акт обстеження земельної ділянки.

Однак, у відповідності до п. 3.2. цих рекомендацій у разі, якщо особу порушника, що заподіяв шкоду, встановити не вдалося (неможливо скласти акт перевірки, протокол про адміністративне правопорушення та видати порушнику припис), розрахунок розміру шкоди здійснюється на підставі акта обстеження земельної ділянки. Копії акта обстеження земельної ділянки та розрахунку розміру заподіяної шкоди направляються до відповідного органу внутрішніх справ для встановлення особи порушника земельного законодавства та до відповідного органу прокуратури.

В обґрунтування суми заявлених збитків, позивачем надано до матеріалів справи акти обстеження земельних ділянок, складених Державною інспекцією сільського господарства в Харківській області 04.09.2015 року, де встановлено, що спірні земельні ділянки на час здійснення обстеження обробляються. До того ж факт користування відповідачем спірними земельними ділянками і у 2014 році підтверджується відкритим кримінальним провадженням по факту самовільного розпорядженням чужим майном директором ПСП «Патріот» ОСОБА_7, запис внесено до реєстру досудових розслідувань 02.10.2014р. (а.с. 28 т.1).

До того ж позивачем, на підставі листа Державної інспекції сільського господарства в Харківській області від 04.09.2015р. №03.01-26/3039 (а.с.48 т.1), проведено розрахунок розміру шкоди, відповідно до Методики визначення розміру шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття грунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 року №963, яка становить загалом 23109,10 грн.

Що ж до упущеної вигоди, то для розрахунку розміру неотриманих доходів (упущеної вигоди) необхідно обчислити розмір можливих доходів від продажу вирощених зернових культур, які мав намір вирощувати позивач, та відрахувати від цього прибутку розмір витрат відповідача виключно на збір врожаю.

Відповідно до приписів статті 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Матеріали справи містять докази вжиття позивачем заходів щодо отримання вигоди та наявності у позивача реальної можливості отримати таку вигоду у випадку відсутності неправомірних дій відповідача (а.с.61-74 т.1).

Зокрема, такими доказами є довідки про закупівлю посівного матеріалу (ярого ячменю), договори оренди сільськогосподарської техніки та довідка про наявність техніки на балансі ПСП "Граніт", договір про закупівлю мінеральних добрив та платіжне доручення про сплату його вартості, договори поставки сільськогосподарської продукції, запит на адресу відповідача щодо підстав засіву земельних ділянок позивача та порядку компенсації витрат на посів тощо.

В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" розяснено, що вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 156 ЗК України, ст. 1166 ЦК України така шкода відшкодовується у повному обсязі.

Розмір шкоди, заподіяної порушеннями земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат на відновлення родючості землі, а також доходів, які власник землі або землекористувач міг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої ділянки.

Зокрема, при самовільному зайнятті ріллі на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов'язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення .

Відповідно до статей 90, 95, 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки повертаються їх власникам або землекористувачам з передачею останнім незібраного врожаю без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. (п.16 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року).

Як зазначає позивач, у 2014 та 2015 роках ПСП «Граніт» мало намір засіяти на земельних ділянках з кадастровими номерами 630685000:02:002:0604 та 30685000:02:002:0605 ярий ячмінь.

Відповідно до листа Управління агропромислового розвитку від 29.08.2014 року №395 середня урожайність ярого ячменю становить 46,1 центнерів з 1 гектара. Згідно листа Департаменту агропромислового розвитку Харківської обласної державної адміністрації від 11.08.2014 року №11-20/02/1825 середньо біржова ціна попиту на ячмінь становить 1820 грн. за 1 тонну (а.с. 56 т.1).

Відповідно до листа Управління агропромислового розвитку від 27.08.2015 року №180 середня урожайність ярого ячменю становить 34,9 центнерів з 1 гектара. Згідно листа Департаменту агропромислового розвитку Харківської обласної державної адміністрації від 10.08.2015 року №11-20/02/1780 середньо біржова ціна попиту на ячмінь становить 3000 грн. за 1 тонну (а.с. 55 т.1).

Розглянувши розрахунок позивача щодо збитків понесених у вигляді упущеної вигоди, а також доказів на їх підтвердження, колегія суддів зазначає про правомірність заявленої позивачем суми збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 177624,37 грн., враховуючи площі земельних ділянок, середню врожайність ярого ячміню, середню ринкову ціну ячміню, а також витрати на пальне зернозбиральних машин.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності позивачем факту самовільного зайняття відповідачем земельних ділянок з кадастровими номерами 630685000:02:002:0604 та 630685000:02:002:0605, факту завдання такими діями шкоди позивачу, а також причинно-наслідковий звязку між цими фактами, а також правомірним є і розрахунок позивача щодо збитків, завданих неправомірними діями відповідача у розмірі 200733,00 грн., які підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Розглянувши зустрічні позовні вимоги ПСП «Патріот» про визнання договорів оренди землі від 27.10.2011р. та від 08.11.2012р., укладених між ОСОБА_3 та ПСП "Граніт" недійсними, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом щодо відсутності правових підстав для їх задоволення, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач за зустрічним позовом зазначає, що при укладанні спірних договорів оренди не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору; що земельні ділянки, які є предметом спірних договорів оренди землі по факту передані не були, акти прийому - передачі підписані між сторонами не були; відповідачем за зустрічним позовом не надано доказів паспортизації земельної ділянки; відсутні докази сплати орендної плати на виконання спірних договорів.

Натомість відповідачем за зустрічним позовом заявлено клопотання про застосування позовної давності, оскільки договір оренди землі від 27.10.2011 р. був укладений 27.10.2011р., а отже строк позовної давності сплив 27.10.2014р.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» розяснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Згідно ст. 202, ч. 2 ст. 203, 205, 207, 237 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Матеріалами даної справи підтверджено, що спірні договори оренди землі від 27.10.2011 та від 08.11.2012р. були укладені між повноважними представниками сторін, які мали достатній обсяг цивільної дієздатності для укладання цих договорів. Вказані договори оренди містять необхідну інформацію щодо земельних ділянок, які передаються в оренду, зокрема, невід'ємними частинами договорів є план-схеми земельних ділянок, кадастрові номера, плани земельних ділянок, акти встановлення меж земельних ділянок в натурі, які дозволяють з максимальною точністю встановити об'єкт оренди та ідентифікувати його.

Пунктом 33 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень №703 від 22.06.2011 року, чинного на момент реєстрації договорів оренди, передбачено, що для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27, 28, 30 і 31 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав завірену в установленому порядку копію примірника кадастрового плану земельної ділянки на паперовому носії.

ОСОБА_2 факт реєстрації вказаних договорів підтверджує наявність усіх передбачених законодавством відомостей про об'єкт оренди в оспорюваних договорах та, відповідно презюмує дійсність вказаних договорів. Державна реєстрація вказаних договорів на час звернення до суду з позовом та прийняття оскаржуваного рішення є дійсною, та в установленому законом порядку не скасована.

Що ж до посилання ПСП «Патріот» на відсутність оплати за оренду спірних земельних ділянок первісним позивачем, то це є правовідносинами між орендодавцем та орендарем, а відповідно, і підставою для розірвання договору в разі наявності такої обставини. Зазначене на думку колегії суддів не порушує прав та законних інтересів апелянта та не є підставою, в даному випадку, для визнання недійсним спірних договорів оренди земельних ділянок.

Таким чином, з наведеного вбачається, що у позивача за зустрічним позовом не виникло порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, а тому колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо відхилення заяви відповідача за зустрічним позовом про застосування наслідків спливу позовної давності, у звязку з чим у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсними договорів оренди землі правомірно відмовлено судом першої інстанції.

Доводи наведені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються вищенаведеним, у звязку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, колегія суддів дійшла висновку про відповідність оскаржуваного рішення нормам чинного законодавства та матеріалам справи.

На підставі наведеного, рішення Господарського суду Харківської області від 01.12.2015р. у справі № 922/5560/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись 99, 101, 102, п. 1, ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Патріот», с. Рясне Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 01.12.2015р. у справі № 922/5560/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 15.02.16

Головуючий суддя Фоміна В. О.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Шевель О. В.