ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2016 р. Справа № 922/1816/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача: Танчак Н.В. за довіреністю № 38-2072/470 від 10.05.2012 р.

відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю №103 від 23.01.2016 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (вх. №28 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 02.06.15 р. у справі № 922/1816/15

за позовом комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків,

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Харків,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 р. комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення 65 889,56 грн. вартості спожитої теплової енергії отриманої без достатніх правових підстав, також просив суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати поставленої теплової енергії до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, яке займає відповідач на підставі договору оренди нежитлових приміщень №514 від 28.08.2012 року. Дана обставина призвела до виникнення заборгованості за поставлену теплову енергію у сумі 65 889,56 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.06.2015 р. позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь комунального підприємства "Харківські теплові мережі" 65 889,56 грн. вартості безпідставно отриманої теплової енергії та 1827,00 грн. судового збору.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2015р. та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм чинного законодавства. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм цивільного та господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її розгляд на 25.01.2016 р.

18.01.2016 р. від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 494), в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

25.01.2016 р. відповідачем надані додаткові пояснення в обґрунтування вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні 25.01.2016 р. колегією суддів оголошено про перерву у розгляді справи до 03.02.2016 р.

01.02.2016 р. за вх. № 1210 позивачем надані додаткові заперечення на апеляційну скаргу.

03.02.2016 р. за вх. № 1333 відповідачем надані додаткові пояснення по суті апеляційної скарги. Крім того, просив залучити до матеріалів справи в якості додаткових доказів копію технічного паспорту КП «ХарківміськБТІ», копії висновків експерта, звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта, звіт про оцінку майна нежилого приміщення літ. «А-5», загальною площею 201, 8 м2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Розглянувши клопотання відповідача про прийняття судом додаткових доказів, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до положень ст. 101 Господарського процесуального кодексу України та пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Вирішуючи клопотання про прийняття нових доказів, суд апеляційної інстанції зважає на таке.

Встановлена ч.1 ст. 101 ГПК України заборона є проявом принципу змагальності сторін у судовому процесі.

При цьому, в силу приписів ч.2 ст. 22 ЦК України, використання сторонами своїх прав, в тому числі правом подання доказів, повинно здійснюватися добросовісно.

Недобросовісне використання такого права позивачем встановлено колегією суддів в ході вирішення даного спору.

Так, достовірно знаючи про факт припинення теплопостачання спірного приміщення з листа відповідача від 05.03.2015 р., отримавши письмову вимогу відповідача про документальне фіксування цього факту, позивач приховав цей факт від суду, не подавши копії зазначених документів і не зазначивши в позовній заяві і поясненнях про дані факти.

Відповідач участі в розгляді спору в місцевому господарському суді не приймав, оскільки з власної вини не отримав ухвал суду: ухвали суду повернені поштою за витіканням строку зберігання, що, відповідно до п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році» вважається належним повідомленням сторони про час та місце вирішення спору.

Тому обраний позивачем недобросовісний спосіб використання свого права на подання доказів, на думку колегії суддів, і призвів до судової помилки, оскільки місцевий господарський суд, не будучи поінформованим позивачем про достовірно йому відому обставину припинення отримання теплової енергії відповідачем, був позбавлений змоги врахувати цю обставину при винесенні рішення.

За таких умов формальне дотримання заборони, встановленої ч.1 ст. 101 ГПК України, призведе до того, що недобросовісна реалізація позивачем свого права на подання доказів призведе до існування формально законного, але несправедливого рішення суду.

Таким чином, наявна колізія між принципом змагальності і принципом забезпечення права на апеляційне оскарження, передбаченим п.8 ч.2 ст. 129 Конституції України, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 101 ГПК України апеляційний перегляд здійснюється у повному обсязі, з урахуванням всіх суттєвих обставин спору.

Дану колізію колегія суддів вирішує шляхом прийняття нових доказів, які стосуються обставин, прихованих від суду позивачем, оскільки колегія вважає, що в правовій державі зловживання особи своїм процесуальним правом не може тягти ті самі наслідки, що і добросовісне його дотримання.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2015 р. у даній справі - скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши наявні у справі матеріали на предмет їх юридичної оцінки судом першої інстанції, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

КП "Харківські теплові мережі", звертаючись з позовною заявою, зазначає, що на підставі розпорядження про початок та кінець опалювальних сезонів 2011-2012 р.р., 2012-2013 р.р. КП "Харківські теплові мережі" здійснювало постачання теплової енергії до приміщень, які знаходились у будинку за адресою: АДРЕСА_1, в тому числі до нежитлового приміщення, що використовується відповідачем.

25.03.2015 р. позивачем було направлено відповідачу вимогу про сплату, проте станом на час подання позову вимоги не виконані, у зв'язку з чим КП "Харківські теплові мережі" звернулося до господарського суду з позовною заявою про стягнення на свою користь вартості безпідставно спожитої теплової енергії в розмірі 65 889,56 грн. за період з жовтня 2012 р. по грудень 2014 р.

Правової підставою позову позивач обрав приписи ст. 1212 ЦК України (безпідставне збагачення).

Суд першої інстанції дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог задовольнив їх у повному обсязі.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Виходячи з гіпотези ст. 1212 ЦК України, предметом доведення у даному спорі є набуття відповідачем матеріального блага та збереження власних активів внаслідок несплати отриманого блага.

Згідно з приписами статті 1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Тому в силу приписів ч.1 ст. 33 ГПК України на позивача покладений обов'язок довести отримання відповідачем теплової енергії, її обсягу та вартості.

За приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. До обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі.

При цьому, подані позивачем докази не мають для суду заздалегідь встановленої доказової сили і при вирішенні спору суд має з'ясовувати і оцінювати усі обставини у відповідності до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, за приписами якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як свідчать матеріли справи, відповідач, ФОП ОСОБА_3, на підставі договору оренди № 514 від 28.08.2012 року користується нежитловим приміщенням площею 201,8 кв. м., розташованим за адресою: АДРЕСА_1, літ "А-5". Термін дії наведеного договору встановлено до 28.07.2015 року (а.с.35-38).

28.08.2012 року відповідно до акту приймання - передачі до орендного користування нежитлових приміщень управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської ради було передано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 в орендне користування нежитлові приміщення загальною площею 201,8 м2, що розташовані за адресою АДРЕСА_1, літ. " А-5" (а.с. 55 ).

Даний факт підтверджується листами Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради за вих. № 10766 від 17.09.2012 року та №13003 від 07.11.2013 року(а.с.23-24).

Крім того, використання відповідачем нежитлових приміщень за наведеною адресою підтверджується актами обстеження №170/1911 від 08.04.2014 року, №170/2443 від 05.11.2014 року, №170/1008 від 21.10.2013 року підписаними та скріпленими печатками уповноваженою особою КП "Харківські теплові мережі" та балансоутримувачем (а.с. 25-26, 56).

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що в період заявлений позивачем до стягнення за поставлену теплову енергію (з жовтня 2012 року по грудень 2014 року) нежитлове приміщення загальною площею 201,8 кв. м. розташоване за адресою: АДРЕСА_1 літ. "А-5" на підставі договору оренди № 514 від 28.08.2012 року перебувало у користуванні відповідача.

Цей факт визнав і представник відповідача в ході апеляційного перегляду.

Також в обґрунтування позову позивач посилається на те, що він позбавлений технічної можливості відключити приміщення відповідача від централізованої системи опалення будинку, в якому дане приміщення знаходиться, оскільки система опалення всього будинку єдина з системою опалення приміщення відповідача і не має окремого теплового вводу, що, на думку позивача, підтверджується актами обстеження системи теплоспоживання об'єкта №170/1911 від 08.04.2014 року, №170/2443 від 05.11.2014 року, №170/1008 від 21.10.2013 року (а.с. 25-26,56).

Факт постачання позивачем теплової енергії, на думку позивача, до приміщень, які займає відповідач, підтверджується актами підключення споживача до джерела теплової енергії № 170/1975 від 20.10.2014 року, № 170/457 від 30.09.2013 року, №170/7775 від 10.04.2013 року, №170/8291 від 09.10.2012 року (а. с. 16-19, 21), підписаних одноособово позивачем та балансоутримувачем.

Однак, колегія суддів зазначає, що аналіз змісту даних актів свідчить лише про те, що до джерела теплової енергії було підключено весь будинок, а не приміщення, орендоване відповідачем.

В свою чергу, як зазначає відповідач, в приміщенні ним орендованим взагалі відсутня система опалення, що підтверджується наданими в судовому засіданні апеляційного суду доказами, зокрема, технічним паспортом КП «ХарміськБТІ» на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_1 № 59838 від 26.04.2012 р.

Крім того, відсутність системи опалення у спірному приміщенні підтверджується висновками спеціалістів, наданими в межах повноважень за наслідками обстеження даного нежитлового приміщення. Так, згідно Звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта (нежитлове приміщення літ. А-5, загальною площею 201,8 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1) за наслідками обстеження приміщення, встановлено відсутність у нежитловому приміщенні, що орендує ФО-П ОСОБА_3, систем опалення.

Також суду надана фототаблиця (фото спірного приміщення), з якої вбачається повна відсутність приладів опалення у спірному приміщенні.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

За вимогами статті 1212 ЦК України обов'язковою підставою виникнення зобов'язання повернути безпідставно придбане майно або відшкодувати його вартість - є набуття або збереження майна, чого у даному випадку не існує.

Обов'язок доведення даного факту - факту споживання енергії, в силу положень ч.1 ст. 33 ГПК України покладений на позивача, оскільки саме він зазначає про отримання відповідачем матеріальних благ без достатніх правових підстав.

Матеріали справи свідчать, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактичного споживання теплової енергії відповідачем без достатньої правової підстави, тому застосування до даних правовідносин положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України є безпідставним.

Крім того, колегія суддів зазначає, що на день винесення рішення строк виконання зобов'язання не міг наступити навіть в разі існування такого зобов'язання.

З матеріалами справи вбачається, що договір про постачання теплової енергії між позивачем та відповідачем не укладався.

Враховуючи наведене, строк виконання зобов'язання позивач визначив на підставі ч.2 статті 530 ЦК України.

Так, як стверджує позивач, ним в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, надіслано на адресу відповідача 25.03.2015 року лист-вимогу про сплату у семиденний строк вартості безпідставно спожитої теплової енергії (а.с. 15), яка утворилась за період з жовтня 2012 року по грудень 2014 року у розмірі 65889,56 грн. Але відповідач відповіді на дану вимогу не надав, суму заборгованості не сплатив.

В свою чергу, як зазначає відповідач, дана вимога ним не була отримана.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надані докази відправлення вимоги в порядку ст. 530 ЦК України (а.с. 13-14), однак відсутні жодні докази вручення даної вимоги відповідачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Гіпотеза норми ч.2 ст. 530 ЦК України повзує виникнення правових наслідків - настання строку виконання зобов'язання, саме із юридичним фактом вручення вимоги и витікання семиденного строку із дня вручення.

Днем пред'явлення вимоги кредитором, у відповідності до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013, № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Дана правова позиція суду чітко відповідає приписам закону, оскільки без отримання вимоги неможливо вирахувати семиденний строк, встановлений законом.

Тому тільки відправлення вимоги в порядку ч.2 ст. 530 ЦК України (без вручення боржнику) таких наслідків не створює.

В силу викладеного, настання строку виконання зобов'язання у даному випадку не могло настати, оскільки в матеріалах справи не міститься доказів отримання вищезазначеного листа - вимоги відповідачем.

Сама позовна заява не є вимогою про виконання зобов'язання в розумінні ч.2 ст. 530 ЦК України, про що неодноразово зазначали вищі судові інстанції.

Так, в п. 11 оглядового листа ВГСУ «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» № 01-8/344 від 11.04.2005 р. зазначено, що надіслання сторонам копії позовної заяви і доданих до неї документів є виконанням позивачем, процесуального обов'язку, покладеного на них статтею 56 ГПК, а не пред'явленням вимоги боржникові.

Аналогічно у п. 6 оглядового листа ВГСУ «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в першому півріччі 2006 року» № 01-8/2351 від 20.10.2006 р. зазначено, що передбачене статтею 56 ГПК надсилання копії позовної заяви і доданих до неї документів є процесуальним обов'язком позивача як учасника судового процесу і не підпадає під ознаки вимоги щодо виконання боржником обов'язку, про яку йдеться у зазначеній нормі ЦК України.

Крім того, враховуючи специфіку правовідносин у даному спорі, зобов'язання неможливо виконати, не знаючи його розмірів (розрахунку), який визначається виключно позивачем із застосуванням доволі складної математичної формули.

Колегія суддів під час розгляду даної справи в апеляційній інстанції зобов'язала позивача надати позивача розшифровку розрахунку позовних вимог, чого позивачем зроблено не було.

Як зазначає позивач, що оскільки відповідач займає не окрему будівлю, а нежитлове приміщення у будівлі з централізованою системою опалення, опалення яких здійснюється автоматично при постачанні опалення у будівлю, у зв'язку з відсутністю у відповідача приладів обліку, позивач здійснив розрахунок спожитої відповідачем теплової енергії у відповідності до "Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутової потреби в Україні" КТМ 204 України 244-94, затв. Держжитлокомунгоспом України 14.12.1993 р.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Як свідчать матеріали справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позовних вимог - частина складових наведеної в розрахунку формули не підтверджена жодними даними: в судовому засіданні представник позивача не зміг арифметично обґрунтувати надані розрахунки, посилаючись на те, що частина складових формули є постійними величинами, і звідки конкретно ці величини взяті, які їх арифметичні значення, йому невідомо.

На думку колегії суддів, неможливість перевірки розміру вимоги емпіричним шляхом (шляхом зрозумілих арифметичних операцій) унеможливлює задоволення такої вимоги.

На підставі всього вищевикладеного, викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

В цьому аспекті колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити, що рішення суду першої інстанції винесено на підставі наявних на той час у справі доказів, однак в умовах приховання позивачем суттєвих для справи обставин, що й призвело до судової помилки не з вини місцевого господарського суду.

Також колегія суддів зазначає, що інші численні обставини, зазначені сторонами і досліджені судом в ході апеляційного перегляду, не мають суттєвого значення і не впливають на висновки суду по суті спору.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Керуючись статтями 85, 91, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Харківської області від 02.06.15 р. у справі № 922/1816/15 задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.06.15 р. у справі № 922/1816/15 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Стягнути з комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Доброхотова, 11; р/р 13 в ВАТ "Державний ощадний банк України", МФО 351823, ) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, Інд.код НОМЕР_1) 2009,70 грн. судового збору.

Доручити господарського суду Харківського області видати відповідний наказ

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Істоміна О.А.