ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2016 року Справа № 904/8936/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання: Малик Д.І.

представники сторін:

від позивача: Кошелева О.В., представник, довіреність №5-2015 від 20.09.15 р.;

від відповідача: Недашковський В.М., представник, довіреність від 30.10.15 р.;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "СМОЛИ" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2015 року у справі № 904/8936/15

за позовом SIA "ZODIAK PLUS" , м. Рига, Латвія

до Державного підприємства "СМОЛИ" , м.Дніпродзержинськ

про стягнення заборгованості за поставлений товар в розмірі 370 630,03 грн.

(15 704,67 EUR),-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2015 року у справі № 904/8936/15 (суддя Юзіков С.Г.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "СМОЛИ" на користь SIA "ZODIAK PLUS" 30 738,41 грн. (1 302,48 EUR) - 3 % річних, 461,08 грн. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Рішення мотивовано правомірністю нарахування 3% річних за несвоєчасне виконання відповідачем умов договору поставки - метанолу технічного № 38-07/20 від 29.09.14 року в частині оплати отриманого товару.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів. Просить рішення господарського суду від 01.12.2015 скасувати в частині стягнення 3 % річних, в іншій частині залишити рішення без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на відсутність у матеріалах справи доказів постачання позивачем товару на суму 97 699,60 EUR саме за договором № 38-07/20 від 29.09.2014 року. Скаржник вважає, що залучені до справи копії вантажних митних декларацій не містять доказів, що поставлений товар є товаром саме за зазначеним позивачем договором та що він поставлений саме відповідачу на його адресу.

Відповідач вважає, що первинним документом, який підтверджує факт здійснення операції, має бути транспортна накладна, яка позивачем не надана.

Також зазначає на відсутність рахунку на оплату товару, а відтак недоведеність позивачем прострочки відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує її доводи, просить залишити оскаржуване судове рішення без змін як законне та обґрунтоване.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, заслухавши представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 29.09. 2014 року між Державним підприємством "Смоли" та SIA "Zodiak Plus" було укладено договір № 38-07/20 на поставку товару.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник (позивач) зобов'язується у 2014 році поставити замовникові (відповідачу) на умовах СРТ м. Дніпродзержинськ згідно з ІНКОТЕРМС-2010 товар - метанол технічний кількістю 400 тонн, на суму 248 000 Євро.

Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача основну заборгованість за поставлений за вказаним договором товар у сумі 57 002,68 EUR, а також нараховану на цю суму пеню за невиконання грошового зобов'язання по оплаті товару і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зменшивши позовні вимоги відповідно до заяви від 01.12.2015 року, позивач підтвердив оплату відповідачем отриманого товару після звернення позивача до суду.

Дії відповідача щодо оплати товару, передбаченого договором, спростовують доводи його апеляційної скарги про недоведеність факту поставки товару позивачем.

Крім того, факт належного виконання постачальником умов договору

підтверджується наявними у справі доказами розмитнення товару на території України - вантажно митними деклараціями:

- від 03.10.2014року №110010000/2014/006291;

- від 10.10.2014 року №110010000/2014/00650;

- від 24.10.2014 року №110010000/2014/006988;

- від 17.11.2014 року № 110010000/2014/007697;

- від 24.11.2014 року № 110010000/2014/007907;

- від 03.12.2014 року № 110010000/2014/008125;

- від 09.12.2014 року № 110010000/2014/008266.

Відповідно до міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС- 2010, запроваджених Міжнародною торгівельною палатою, поставка товару на умовах СРТ означає, що продавець доставляє товар визначеному ним перевізнику, зобов'язаний укласти договір перевезення і сплатити витрати, пов'язані з перевезенням товару до названого пункту призначення. При використанні терміну СРТ для визначення базисних умов поставки продавець вважається таким, що виконав свої зобов'язання щодо поставки товару у момент, коли він передає товар перевізнику, а не коли товар надходить до місця призначення. Під поняттям "перевізник" розуміється будь-яка особа, яка на підставі договору перевезення бере на себе зобов'язання забезпечити перевезення товару залізничним, автомобільним, повітряним, морським і внутрішнім водним транспортом або комбінацією цих видів транспорту.

При цьому, саме покупець бере на себе усі ризики втрати або пошкодження товару, як і інші витрати після передачі товару перевізнику.

Таким чином, на умовах СРТ продавець зобов'язаний поставити товар шляхом передачі його перевізнику, з яким укладено договір, повідомити покупця про факт передачі товару перевізнику і з цього моменту вважається таким, що повністю виконав свої зобов'язання по поставці товару на умовах СРТ та не має зобов'язання здійснювати контроль за перевезенням вантажу перевізником та безпосереднім переданням його покупцю.

Факт повідомлення відповідача про передачу позивачем товару перевізнику не може бути спростований, оскільки вантаж перетинає кордон України лише у разі підтвердження підприємством - вантажоотримувачем факту очікування такого вантажу шляхом складання попередньої декларації, відомості про наявність якої із зазначенням номера і дати складання наявні у графі 40 вантажної митної декларації на кожну партію товару.

Оскільки спірний договір № 38-07/20 від 29.09.2014 року є зовнішньоекономічним контрактом і товар, який постачається згідно його умов (метанол технічний), перетинає митний кордон України, то обов'язковою умовою є складання у такому випадку вантажної митної декларації, яка заповнюється відповідно до Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 651.

У вантажних митних деклараціях, які містяться у матеріалах справи на підтвердження ввезення на територію України і розмитнення партій метанолу технічного за спірним договором , у графі 44 зазначені, а тому числі і дані щодо рахунку (за кодом 3105).

Отже, на кожну, зазначену у вантажній митній декларації партію товару, позивач виставляв відповідачу рахунки на оплату.

В сукупності наведені вище докази спростовують доводи апелянта щодо недоведеності факту поставки товару та виставлення рахунків на оплату.

Відповідно до п. 4.1 договору розрахунки проводяться після пред'явлення постачальником рахунку на оплату товару шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника. При цьому, можлива поетапна оплата замовником отриманого товару, але максимальне відтермінування платежу згідно з договірними умовами становить 30 днів від дати поставки.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Аналогічні вимоги передбачено ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що з моменту закінчення терміну дії договору і завершення всіх поставок за ним, і до моменту подання позовної заяви до суду сума боргу не була сплачена відповідачем. Тому проведене позивачем нарахування 3 % річних за період з 01.01.2015 року по 05.10.2015 року є обґрунтованими і задоволено судом правомірно.

Колегія суддів поділяє висновок оскаржуваного судового рішення щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення на його користь пені, оскільки умовами договору настання такої відповідальності сторонами не погоджувалось.

Відповідно до ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчинюється у письмовій формі.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових вимог" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Тобто, законодавством передбачено, що сплата неустойки (пені) повинна вчиняться у письмовій формі (тобто повинна бути встановлена в договорі), тому умови щодо стягнення пені повинні бути передбачені умовами договору та зафіксовані у письмовій формі.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Апеляційна скарга не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2015 року у справі № 904/8936/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков

Підписано в повному обсязі 12.02.2016 року.