РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2016 р. Справа № 906/1560/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

суддя Демидюк О.О. ,

суддя Дужич С.П.

при секретарі Кушніруку Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Житомир

на рішення господарського суду Житомирської області

від 21.12.15 р. у справі № 906/1560/15 (суддя Шніт А.В. )

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Житомир

до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м.Харків

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Приватного підприємства "Альянс-Інвест", м.Харків

про усунення перешкод у користуванні орендованим майном, шляхом визнання права користування нежитловими приміщеннями згідно договору оренди №60901 від 01.09.2006р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21.12.2015р. у справі №906/1560/15 у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Приватного підприємства "Альянс-Інвест", про усунення перешкод у користуванні орендованим майном, шляхом визнання права користування нежитловими приміщеннями згідно договору оренди №60901 від 01.09.2006р. - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та прийнятим судом з порушенням норм матеріального права;

- покликається на те, що договір оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р., що був укладений з ПП "Альянс-Інвест" не припинив свою дію і на сьогоднішній день у відповідності до фактичних обставин, наявних в матеріалах письмових доказів та норм чинного законодавства є чинним;

- стверджує, що спірне приміщення не поверталось позивачем відповідачеві по договору №60901 від 01.09.2006р., а відповідачем відповідно в дійсності не передавалось позивачеві по договору №0105-3 від 01.05.2014р., так як безперервно знаходилось у користуванні позивача за договором №60901 від 01.09.2006р. Те, що спірне приміщення не поверталось позивачем відповідачеві по договору №60901 від 01.09.2006р. підтверджується наданими позивачем суду письмовими доказами (договорами на обслуговування спірного приміщення, рахунками, платіжними документами тощо);

- зауважує, що жодну із зазначених вимог законодавства щодо припинення договору не виконано, тому не припинено дію договору оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р.;

- вважає, що в рішенні суду не зазначено правову норму, якою керувався суд відмовляючи в позові;

- стверджує, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що сам по собі факт підписання сторонами акта приймання позивачем та відповідачем тих же самих приміщень в оренду по іншому договору є підставою для припинення умов спірного договору за відсутності на це волевиявлення сторін.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.01.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 02.02.2016р..

Позивач в засідання суду 02.02.2016р. не з'явився, однак 01.02.2016р. до суду від нього надійшло електронне повідомлення №2 від 30.01.2016р., в якому останній просить відкласти розгляд апеляційної скарги, з покликанням на його перебування на лікарняному та неможливістю забезпечення явки іншого представника в судове засідання. Також, зазначив, що докази про лікування та інші документи по справі будуть надані в інше судове засідання.

Також, відповідач в засідання суду 02.02.2016р. не з'явився, однак його представником 02.02.2016р. на електронну адресу суду надіслано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням останньої на лікарняному. Також відповідачем надано письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення господарського суду Житомирської області від 21.12.2015р. у справі №906/1560/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

Згідно абз.1 п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотань сторін про відкладення розгляду апеляційної скарги, оскільки належних доказів на підтвердження викладених у них обставин останніми не надано.

Також, ухвалою суду від 20.01.2015р. про прийняття апеляційної скарги до провадження участь учасників судового процесу в судовому засіданні визначалась на власний розсуд, нові докази не витребовувались та повідомлено, що неявка уповноважених представників сторін в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті за наявними у ній матеріалами.

Третя особа не скористалася правом подачі письмового відзиву на апеляційну скаргу, що, у відповідності до ч.2 ст.96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Третя особа в судове засідання 02.02.2016р. не з'явилась, про причину неявки суд не повідомила.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції та той факт, що неявка в засідання суду представників учасників судового процесу, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого судового акту, судова колегія розглянула апеляційну скаргу за відсутності представників останніх.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2006р. між Приватним підприємством "Альянс-Інвест" (орендодавець) і Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень №60901 (далі - договір №60901), згідно п.1.1 якого орендодавець передає належне йому на праві власності, а орендар приймає за плату в оперативну оренду нежитлові приміщення - магазин площею 482,25кв.м., що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Київська, 102, на строк 364 календарних дні (а.с.11, т.1).

У відповідності до п.6.1 договору №60901, даний договір вступає в силу з дня його підписання і діє до 31.08.2007р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Договір оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р. підписаний сторонами та скріплений відтисками їх печаток.

На виконання умов договору оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р. орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду нежитлове приміщення площею 482,25кв.м., що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Київська, 102, про що свідчить підписаний сторонами та скріплений печатками сторін акт прийому-передачі приміщення за договором оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р. (а.с.12, т.1).

В подальшому, 24.02.2014р. між Приватним підприємством "Альянс-Інвест" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" (покупець) укладено договір купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі за №307, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність нерухоме майно (нежитлові приміщення) загальною площею 482,25кв.м., яке знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Київська, 102 (а.с.233-236, т.2).

Також, до договору купівлі-продажу від 24.02.2014р. №307 між сторонами складено акт про передання права власності на нерухоме майно від 04.03.2014р. (а.с.237-238, т.2).

Договір купівлі-продажу від 24.02.2014р. №307 та акт про передання права власності на нерухоме майно від 04.03.2014р. підписані сторонами та скріплені відтисками їх печаток.

Надалі, 01.05.2014р. між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) для оформлення орендних правовідносин щодо спірного майна укладено договір оренди нежитлового приміщення №0105-3 (далі - договір №0105-3), у відповідності до п.1.1 якого орендодавець зобов'язався передати, а орендар прийняти в тимчасове користування нежитлові приміщення загальною площею 482,25кв.м. (далі - приміщення), яке знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Київська, 102 (а.с.36-43, т.1).

Відповідно до п.1.5 договору №0105-3, строк оренди приміщення встановлюється з 01.05.2014р. по 31.07.2014р..

Згідно п.2.1.1 договору №0105-3, орендодавець зобов'язаний надати 01.05.2014р. приміщення орендарю по акту прийому-передачі, що є невід'ємною частиною цього договору.

На виконання умов договору оренди нежитлового приміщення №0105-3 від 01.05.2014р. орендодавець передав, а орендар прийняв в тимчасове користування нежитлові приміщення загальною площею 482,25кв.м., яке знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Київська, 102, про що свідчить акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.05.2014р. (а.с.239, т.2).

Договір оренди нежитлового приміщення №0105-3 від 01.05.2014р. та акт прийому-передачі до нього підписані сторонами та скріплені відтисками їх печаток.

За вказаних обставин, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про усунення перешкод зі сторони Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" у користуванні орендованим майном шляхом визнання за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 права користування нежитловими приміщеннями відповідно до умов договору оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р. (а.с.3-6, т.1).

Обґрунтовуючи позовну заяву ФОП ОСОБА_1 покликається на дію умов договору оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р., укладеного між Приватним підприємством "Альянс-Інвест" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Також, зазначає, що договір оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р., укладений між Приватним підприємством "Альянс-Інвест" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 діє до 19.08.2016р. внаслідок його щорічної пролонгації. А укладення між позивачем та відповідачем договору оренди нежитлового приміщення №0105-3 від 01.05.2014р. вважає помилковим. Також, додає, що акт про повернення позивачем орендованого майна Приватному підприємству "Альянс-Інвест" не складався.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 22.10.2015р. порушено провадження у справі №906/1560/15, а позовну заяву прийнято до розгляду.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 03.12.2015р. у справі №906/1560/15 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Приватного підприємства "Альянс-Інвест".

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Житомирської області від 21.12.2015р. у справі №906/1560/15 у задоволенні позову відмовлено (а.с.261-263, т.2).

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.8 ЦК України встановлено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відповідно до п.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ч.1 п.4 ст.179 ГК України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до частин 1, 2 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст.627 ЦК України, яка надає можливість сторонам бути вільними в укладенні договору, що дозволяє сторонам укладати договір, який хоч і не передбачений цивільним законодавством, але не суперечить його загальним засадам (ст.6 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч.1 ст.181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

У відповідності до ч.1 ст.683 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст.283 ГК України, яка кореспондується зі ст.759 Цивільного кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.6 ст.283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч.1 ст.763 ЦК України).

Згідно ч.4 статті 284 ГК України, статті 764 ЦК України, строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як свідчать матеріали справи, 01.09.2006р. між Приватним підприємством "Альянс-Інвест" (орендодавець) і Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень №60901, згідно умов якого орендодавець передав належне йому на праві власності, а орендар прийняв за плату в оперативну оренду нежитлові приміщення магазину площею 482,25кв.м., що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Київська, 102, на строк 364 календарних дні.

Пунктом 6.1 договору оренди нежитлових приміщень від 01.09.2006р. №60901 сторони встановили, що даний договір вступає в силу з дня його підписання і діє до 31.08.2007р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Так, у матеріалах справи відсутні докази заперечень Приватного підприємства "Альянс-Інвест" (третьої особи) проти продовження дії договору оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р., а тому, він був пролонгований на той самий строк і на тих же умовах, що передбачені самим договором.

Однак, як вже зазначалося вище, 24.02.2014р. між Приватним підприємством "Альянс-Інвест" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" (покупець) укладено договір купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі за №307, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність нерухоме майно (нежитлові приміщення) загальною площею 482,25кв.м., яке знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Київська, 102

Отже, враховуючи зазначене, новим власником спірного майна став відповідач, що не заперечує і сам позивач у позовній заяві.

Згідно із ч.1 ст.770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Тобто, в результаті переходу права власності на найману річ має місце заміна наймодавця в договорі найму.

В подальшому, між ПАТ "УкрСиббанк" (як новим власником) і ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди нежитлового приміщення №0105-3 від 01.05.2014р., у відповідності до умов якого Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" (орендодавець) зобов'язалося передати, а ФОП ОСОБА_1 (орендар) прийняти в тимчасове користування нежитлове приміщення загальною площею 482,25кв.м., яке знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Київська, 102. Також, на виконання цього договору підписано акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.05.2014р., за яким відповідач передав позивачу вказане майно в тимчасове користування.

Таким чином, з дня підписання сторонами та скріплення їх печатками акту прийому-передачі спірного майна за договором оренди нежитлового приміщення від 01.05.2014р. №0105-3 договір оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р. вважається припиненим, оскільки позивачу було передано в тимчасове користування те саме нежитлове приміщення, що було предметом договору №60901 від 01.09.2006р..

Даний факт укладення договору оренди приміщення №0105-3 від 01.05.2014р. підтверджується також рішенням господарського суду Житомирської області від 14.05.2015р. (а.с.55-58, т.1), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.07.2015 у справі №906/384/15 (а.с.66-71, т.1) за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про примусове виселення з орендованого приміщення та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторони надали нового документального оформлення правовідносинам з оренди спірного майна, і безпідставності тверджень позивача про пролонгацію дії договору від 01.09.2006р. №60901 до 19.08.2016р..

Відповідно до ст.761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Як зазначалось раніше, внаслідок укладення між Приватним підприємством "Альянс-Інвест" та Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" договору купівлі-продажу від 24.02.2015р., новим власником спірного майна став відповідач.

Отже, повернення орендованого приміщення третій особі, яка вже не має статусу його власника, суперечить змісту правових норм, які регулюють спірні правовідносини, та в свою чергу і безпідставність доводів позивача, в якості обґрунтування позовних вимог, щодо відсутності акту повернення позивачем орендованого приміщення попередньому орендодавцю - Приватному підприємству "Альянс-Інвест".

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно із п.3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (зі змінами і доповненнями), під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази тієї обставини, що позивач звертався до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення №0105-3 від 01.05.2014р. з підстав укладення його під впливом помилки. Отже, даний договір був чинним у межах строку його дії.

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції також погоджується з висновком місцевого господарського суду про необґрунтованість позовних вимог стосовно факту укладення договору оренди нежитлового приміщення №0105-3 від 01.05.2014р. під впливом помилки.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно приписів ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 2 ст. 20 ГК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.19 ЦК України способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідками, що спричинені цим порушенням.

Водночас, за загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, потерпіла особа не звертається з усіма передбаченими вимогами до суду, а обирає саме той засіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу.

При цьому, позивачем при зверненні до суду предметом позову визначено усунення перешкод у користуванні орендованим майном шляхом визнання права користування нежитловими приміщеннями згідно договору оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р..

Згідно ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Позови пов'язані з визнанням права на чуже майно чи усуненням перешкод у користуванні майном характеризуються тим, що підтвердженням наявності такого права можуть бути насамперед правовстановлюючі документи (свідоцтва, державні акти, договори тощо).

Однак, як зазначалось вище, договір оренди нежитлових приміщень №60901 від 01.09.2006р., на який позивач покликається як на підставу позовних вимог, вважається припиненим з дня підписання сторонами та скріплення відтисками їх печаток акту від 01.05.2014р. прийому-передачі спірного майна за договором оренди нежитлового приміщення від 01.05.2014р. №0105-3.

У відповідності до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно вимог ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За змістом ст.36 ГПК України, письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору; письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

При цьому, згідно ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Доводи Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, наведені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи, наведеним вище, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 21.12.2015р. у справі №906/1560/15 прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст.101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 21.12.2015р. у справі №906/1560/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Житомир - без задоволення.

2. Справу №906/1560/15 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Дужич С.П.

Віддрук. прим.:

1 до справи,

2 ФОП ОСОБА_1 (10009, АДРЕСА_1),

3, 4 ПАТ "УкрСиббанк" (61001, м.Харків, пр.Московський, буд.60,

04070, м.Київ, вул.Андріївська, 7),

5 ПП "Альянс-Інвест" (61003, м.Харків, ОСОБА_2 Люксембург, буд.2),

6 в наряд.