ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09 лютого 2016 р. Справа № 903/1287/15

за позовом: Приватного акціонерного товариства Українська охоронно-страхова компанія, м.Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Волиньгаз, м.Луцьк

про стягнення 39702,75грн.

Суддя Дем'як В.М.

Представники:

від позивача: не прибув

від відповідача: ОСОБА_1 довіреність №1724/06-06 від 01.10.2015р.

Суть спору: позивач Приватне акціонерне товариство Українська охоронно-страхова компанія звернувся до суду з позовом до відповідача - Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Волиньгаз про стягнення в порядку регресу виплаченого страхового відшкодування в розмірі 39702,75грн.

В обґрунтування Приватне акціонерне товариство Українська охоронно-страхова компанія посилається на те, що згідно договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів серія АВ номер 0298577 від 25.01.2012р. виплатило страхове відшкодування в сумі 39702,75грн. потерпілій особі внаслідок ДТП, яке скоїв працівник відповідача - ПАТ по газопостачанню та газифікації Волиньгаз.

Крім того, зазначив, що оскільки відповідач письмово не повідомив АТ УОСК про ДТП на протязі 3-х робочих днів, про настання страхового випадку то після виплати страхового відшкодування до АТ УОСК перейшло право регресної вимоги на підставі ст.33, 38 ЗУ Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

В підтвердження позовних вимог позивач посилається на поліс №АВ/0298577 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 25.01.2012р., страховий акт №12561 від 23.01.2014р., №12557 від 23.01.2014р., №12560 від 23.01.2014р., довідку №9098897 про дорожньо-транспортну пригоду, копію рішення апеляційного суду Волинської області від 24.12.2013р., ухвали апеляційного суду Волинської області від 01.03.2013р., рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.11.2013р., свідоцтво про смерть від 01.11.2012р. серія І-УГ №132452, заяви про страхове відшкодування за вх. №324 від 14.01.2014р., за вх. №322 від 14.01.2014р., за вх. №323 від 14.01.2014р., платіжні доручення №6084 від 03.09.2014р., №5957 від 27.08.2014р., №5842 від 21.08.2014р., №1121 від 25.02.2014р., №1122 від 25.02.2014р., №1120 від 25.02.2014р., №1123 від 25.02.2014р., №754 від 05.02.2014р., №644 від 04.02.2014р., №482 від 27.01.2014р., №517 від 28.01.2014р., №799 від 06.02.2014р., №1058 від 18.02.2014р., претензію з фіскальним чеком, наказ №281 від 29.12.2011р., виписку з ЄДРПОУ Приватного акціонерного товариства Українська охоронно-страхова компанія, детальну інформацію про Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Волиньгаз.

Представник позивача в судове засідання не прибув. 05.02.2016р. через канцелярію суду подав супровідний лист за вх. №01-54/1027/16 та за вх. №01-65/23/16, в якому просить:

- зменшити позовні вимоги на 5000,00грн., а всього стягнути 35702,75грн.;

- забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

На вимогу ухвали суду від 26.01.2016р. долучив до матеріалів справи оригінал заяви-повідомлення від 01.11.2016р та поштовий конверт поштового відправлення №610 відправленого 06.11.2012р., довіреність №47 від 09.07.2015р.

Заява про зменшення позовних вимог, відповідаючи вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечать законодавству України, не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, є прийнятою судом.

Згідно пункту 17 інформаційного листа Вищого господарського суду України N 01-8/2351 від 20.10.2006 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в першому півріччі 2006 року" та пункту 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/482 від 13.08.2008р., в разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи із якої вирішується спір. При цьому будь-які підстави для припинення провадження у справі в частині зменшення позовних вимог у господарського суду відсутні.

Отже, із уточнених позовних вимог і вирішується спір.

Заява про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції до задоволення не підлягає, оскільки згідно ст. 74-1 ГПК України остання може бути подана не пізніше як за сім днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь.

Представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову.

Згідно приписів ст.75 ГПК та п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. № 01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд вважає, що неявка представника позивача в судове засідання, не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки Господарський процесуальний кодекс України не містить вимог щодо відповідальних осіб, які можуть представляти інтереси сторін в господарському суді. Надання повноважень на представництво інтересів сторони в процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб, а тому неможливість явки в судове засідання конкретного представника, не є правовою підставою для відкладення розгляду справи. Стаття 22 ГПК України передбачає широке коло процесуальних прав сторін, поряд із цим встановлює для сторін обовязок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки, в матеріалах справи є всі достатні документи, необхідні для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про судовий розгляд справи без участі представника позивача за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідча, господарський суд,-

в с т а н о в и в:

25.01.2012 року між Приватним акціонерним товариством «Українська охоронно- страхова компанія» та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «ВОЛИНЬГАЗ» був укладений Договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів серія AB номер 0298577, відповідно до якого автомобіль «ГАЗ», державний номер НОМЕР_1 знаходився під страховим захистом в AT «УОСК» (а.с.9)

31.10.2012 року по вул. Драгоманова в напрямку вул. Д. Галицького в м. Луцьк стався наїзд на пішохода ОСОБА_2 автомобілем «ГАЗ», д/н 0923 AB, що належить Відповідачу, під керуванням водія ПАТ «Волиньгаз» ОСОБА_3

Вину водія ОСОБА_3 встановлено рішенням Апеляційного суду Волинської області від 24.12.2013 року, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.11.2013 року, ухвали Апеляційного суду Волинської області від 01.03.2013 року (а.с.18-31).

На підставі заяви про виплату страхового відшкодування, рішення Апеляційного суду Волинської області від 24.12.2013 року та страхового акту №14252 від 14.07.2014 року AT «УОСК» виплатило страхове відшкодування потерпілим особам в розмірі 34 702 грн. 75 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №6084 від 03.09.2014р., №5957 від 27.08.2014р., №5842 від 21.08.2014р., №1121 від 25.02.2014р., №1122 від 25.02.2014р., №1120 від 25.02.2014р., №1123 від 25.02.2014р., №754 від 05.02.2014р., №644 від 04.02.2014р., №482 від 27.01.2014р., №517 від 28.01.2014р., №799 від 06.02.2014р., №1058 від 18.02.2014р. (а.с.36-48).

Подаючи позов до суду ПАТ «УОСК» просить дане страхове відшкодування стягнути в порядку регресу із власника транспортного засобу ПАТ «Волиньгаз».

Заявлена позовна вимога підлягає до задоволення. При цьому суд виходив із такого.

Як вбачається із матеріалів справи, заяву (повідомлення) складено 01.11.2012р., однак направили на адресу ПАТ «УОСК» 08.11.2012р., тобто з порушенням вимог ст..33.1.4, 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Пунктом 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, що діяла на момент ДТП) встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані сп'яніння під впливом алкоголю, наркотичних, психотоксичних чи інших одурманюючих речовин, а також якщо він не повідомив страховика у строки, передбачені ст. 33 зазначеного Закону (не пізніше 3-х робочих днів).

Згідно п. 33.1.4. ст. 33 цього Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону,- МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з повалених причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити не документально».

Правова позиція щодо стягнення коштів за регресною вимогою на підставі ст.ст. 33, 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» викладена у Постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року по справі № 6-1 цс 14.

Згідно п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N6 від 27.03.92 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

ОСОБА_4Ф, згідно наказу №281 від 29.12.2011 року на час скоєння дорожньо- транспортної пригоди виконував свої трудові (службові) обовязки перед Відповідачем (а.с.51-53).

Оскільки відповідач письмово не повідомив АТ «УОСК» про ДТП на протязі 3-х робочих днів, то після виплати страхового відшкодування до АТ «УОСК» перейшло право регресної вимоги.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі(право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною першою ст. 1172 ЦК України на юридичну особу покладається обовязок відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Як вбачається із матеріалів справи, ні ПАТ Волиньгаз, ні ОСОБА_3 не повідомили у встановлений строк ПАТ "УОСК" про настання ДТП за участю водія ПАТ «Волиньгаз» - ОСОБА_3, на підтвердження чого позивачем надано суду оригінал заяви (повідомлення) про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування від 01.11.2012р., з якої вбачається, що дата заяви (повідомлення)- 01.11.2012р., а дата і час направлення повідомлення 08.11.2012р.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем не було повідомлено позивача про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 31.10.2012р., у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2. пункту 33.1. ст. 33 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, доказів протилежного відповідач суду не надав.

Таким чином, вищезазначене передбачає, що оскільки своєчасне повідомлення страхувальником чи водієм транспортного засобу страховика про настання страхового випадку є прямим обовязком страхувальника(ПАТ «Волиньгаз») та водія транспортного засобу (ОСОБА_3І.), а визначення страховиком обставин, характеру та розміру збитків - правом страховика, то саме тому порушивши ці вимоги, страхувальник порушує обовязки, передбачені цивільним кодексом та ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства «Волиньгаз», підтверджені матеріалами справи, відповідачем не спростовані підлягають задоволенню в сумі 34702,75грн.

Оскільки розгляд справи в суді доведено з вини відповідача, то судові витрати по сплаті судового збору, на підставі ст. 44,49 ГПК України, слід покласти на нього.

Керуючись ст. 33, 38 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 27 ЗУ «Про страхування», ст.ст. 144, 193, 306-314, ст.ст. 993, 1172, 1187 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (43000, м.Луцьк, вул. Франка,12, ) на користь Приватного акціонерного товариства Українська охоронно-страхова компанія (03056, м.Київ, вул. Борщагівська,145, ) 34702,75грн. заборгованості та 1218,00 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду, у відповідності до ст.85 ГПК України, набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.84 цього Кодексу.

Повний текст

рішення складено

12.02.2016р.

Суддя В. М. Дем`як