ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2016 р. Справа № 911/5233/15

За позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до відповідача ОСОБА_1 підприємства Ремонтно-Експлуатаційна організація

про стягнення 208213,59грн

Суддя С.І. Чонгова

Представники:

від позивача ОСОБА_2 (довіреність №14-72 від 05.06.2015);

від відповідача не зявився.

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі Національна акціонерна компанія Нафтогаз України) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 підприємства Ремонтно-Експлуатаційна організація (далі КП РЕО) про стягнення 526769,26грн у т.ч.:

- 160288,79грн основна заборгованість.

- 14311,81грн пеня за період з 15.02.2014 по 13.11.2014;

- 30029,55грн збитки від інфляції за період лютий 2014 по жовтень 2014;

- 3583,44грн проценти за період з 15.02.2014 по 13.11.2014.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу №2351/14-КП-19 від 28.01.2014 в частині оплати за поставлений природний газ у січні 2014 року у встановлений договором строк.

Відповідач у справі КП РЕО документально обґрунтованого відзиву на позовну заяву не надало.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

28.01.2014 між сторонами у справі - Національною акціонерною компанією Нафтогаз України (далі продавець) та ОСОБА_1 підприємством Ремонтно-Експлуатаційна організація (далі покупець) укладено договір № 2351/14-КП-19 купівлі-продажу природного газу (а.с.7-12, далі договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору, позивач (продавець) взяв на себе зобовязання передати у власність відповідачу (покупцеві) у 2014 році природний газ, а покупець - зобовязується прийняти і оплатити природний газ на умовах договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору продавець передає з 01.01.2014 по 31.12.2014 природний газ у обсязі до 400 тис. куб.м.

Як визначено п. 5.1 договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування встановлюється НКРЕ. Ціна 1000 куб.м. газу, відповідно до його п. 5.2, становить з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом до сплати з ПДВ 4154,71грн.

Пунктом 5.3 визначено, що у разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обовязковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію.

Договором встановлено, що він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2014 і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 11.1 договору).

На виконання п. 2.1 договору, позивач поставив у січні 2014 року, а відповідач прийняв природний газ у загальному обсязі 38,580 тис.м3 на загальну суму 160288,79грн, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу, копію якого долучено до матеріалів справи (а.с.13).

Як зазначає позивач, зобовязання з оплати природного газу відповідачем не виконанні, у звязку з чим, за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 160288,79грн, що також підтверджується сальдо підприємства та випискою по операціях по підприємству. Відповідач щодо вказаної суми заборгованості заперечень не надав.

Предметом спору у даній справі є виконання відповідачем обовязку щодо оплати переданого товару та застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 6.1 договору оплати за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Проте, відповідач, в порушення взятих на себе зобовязань, за природний газ, поставлений у січні 2014 року на суму 160288,79грн, не розрахувався.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки відповідачем не виконані взяті на себе зобовязання, суд вважає заявлені вимоги в частині стягнення основного заборгованості у розмірі 160288,79грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3583,44 за період з 15.02.2014 по 13.11.2014 та втрат від інфляції у розмірі 30029,55 за період лютий жовтень 2014 року.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд вважає його арифметично вірним, а вимоги позивача у відповідній частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 30029,55грн інфляційних втрат, за вказаний позивачем період сума інфляційних витрат становить 29974,00грн, яка підлягає задоволенню.

Також позивачем заявлені вимоги про стягнення пені у розмірі 14311,81грн за період з 15.02.2014 по 14.08.2014.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожний день прострочення платежу.

Встановлений відповідним пунктом договору розмір пені не перевищує максимального розміру, визначеного ст.4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань"; пеня позивачем нараховувалась у межах строку, встановленого ч.6 ст.232 ГК України, проте до періоду, за який вона нараховувалась, включені дні, у які здійснена оплата і сума боргу, з її урахуванням, фактично становила менший розмір.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає його арифметично вірним, а вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 14311,81грн за період з 15.02.2014 по 14.08.2014, таким, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, відповідно задоволеним вимогам у сумі 3122,37грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 підприємства «Ремонтно-експлуатаційна організація» на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 160 288,79грн основного боргу, 14 311,81грн пені, 3 583,44грн 3% річних, 29974,00грн втрат від інфляції, а також 3 122,37грн витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. У задоволенні інфляційних витрат у сумі 55,55грн відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 10.02.2016.

Суддя С.І. Чонгова