РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2016 р. Справа № 924/1099/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Огороднік К.М.

суддів Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача-1 - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізонторг" на рішення господарського суду Хмельницької області від 23.11.15 р.

у справі № 927/1099/15 (суддя Магера В.В. )

позивач ОСОБА_2 "Військторгсервіс"

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Міністерства оборони України

2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області

відповідач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізонторг"

відповідач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп"

про визнання недійсним нікчемного правочину №2/4/11 від 01.04.2011р., укладеного ТОВ "Інтерінвестгруп" з ТОВ "Старокостянтинівський гарнізонторг"

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 (довіреність №08 від 05.01.2015р.);

відповідача-1 - не з'явився;

відповідача-2 - не з'явився;

третьої особи - не з'явився.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 23.11.2015 року у справі №924/1099/15 позов ОСОБА_2 "Військторгсервіс" за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерства оборони України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізонторг", ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" про визнання недійсним нікчемного правочину №2/4/11 від 01.04.2011р. - задоволено. Визнано недійсним нікчемний правочин №2/4/11 від 01.04.2011р., укладений між ТзОВ "Інтерінвестгруп" та ТзОВ "Старокостянтинівський гарнізонторг". Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізонторг" на користь ОСОБА_2 "Військторгсервіс" 609,00 грн. витрат по оплаті судового збору. Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" на користь ОСОБА_2 "Військторгсервіс" 609,00 грн. витрат по оплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач-1 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити в зв'язку зі спливом позовної давності.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Хмельницької області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Позивач - ОСОБА_2 "Військторгсервіс" та третя особа - Міністерства оборони України у відзивах на апеляційну скаргу вважають оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання представники відповідачів та третіх осіб не з'явились, При цьому, від третьої особи - Міністерства оборони України на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги на іншу дату.

Вказане клопотання апеляційним судом відхилене як необгрунтоване, оскільки ГПК України не містить вимог щодо відповідальних осіб, які можуть представляти інтереси сторін в господарському суді. Надання повноважень на представництво інтересів сторони в процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб, таким представником може бути сам керівник, головний бухгалтер, бухгалтер, інші працівники підприємства або представники на підставі доручення, які не перебувають з ним у трудових відносинах, а тому неможливість явки в судове засідання конкретного представника третьої особи не є правовою підставою для відкладення розгляду справи.

Крім того, відповідно до п.2 ухвали апеляційного суду від 25.01.2016 року передбачено, що неявка представників сторін в судове засідання в разі повідомлення їх належним чином не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті.

З огляду на викладене та враховуючи положення ст.102 ГПК України щодо строку розгляду скарги в апеляційній інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для її відкладення та вважає за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників відповідачів та третіх осіб у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25 липня 2005 року між Головним управлінням торгівлі Тилу Міноборони України (сторона-1) та ТОВ "Старокостянтинівський гарнізонторг" (відповідач-1/сторона-2) був укладений договір про спільну діяльність (простого товариства) (т.1, а.с.119-124), відповідно до п.3 якого сторона-1 (Головне управління торгівлі Тилу Міноборони) зобовязується після підписання договору передати стороні-2 (ТОВ "Старокостянтинівський гарнізонторг") за актом прийому-передачі нежитлові приміщення, які розташовані у м. Старокостянтинів.

Згідно з п.5 договору сторона-2 зобовязується після підписання договору прийняти від сторони-1 за актом прийому-передачі нежитлові приміщення обєктів, які розташовані у м. Старокостянтинів.

Майно сторони-1 передається стороні-2 як стороні, уповноваженій на ведення загальних справ, у тимчасове користування на термін дії договору без права відчуження (п.8.2. договору).

Відповідно до п.6 договору, сторона-2 має право за дозволом сторони-1 (Головного управління торгівлі Тилу Міноборони України) здавати тимчасово вільні площі у оренду третім особам.

Умовами п.11.1 договору визначено, що договір укладено терміном 5 років і його термін дії становить з моменту підписання до 02 липня 2010 року. Договір підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

01 квітня 2011 року між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" (відповідач-2/орендодавець) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізонторг" (відповідач-1/орендар) був укладений договір оренди №2/4/11 (далі - договір, т.1, а.с.11-16), відповідно до п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме - нежитлові приміщення: автогаражі, м.Старокостянтинів, вул. Попова, 73-б; комбінат побутового обслуговування, м. Старокостянтинів, вул. Миру, 1/3; будівля будинку водія, м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73-б; господарський склад, м.Старокостянтинів, вул. Попова, 73-б; приміщення кафе "Орбіта", м. Старокостянтинів, вул. Миру, 1/3; продовольчий магазин, м. Старокостянтинів, вул. Софіївська, 11; овоческлад, м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73-б; промисловий склад, м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73-б; прохідна, м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73-б; столярна майстерня, м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73-б; торговий центр, м. Старокостянтинів, вул. Есенська, 2, що перебуває у спільній діяльності згідно договору №140/5/877 від 25.07.2005р. (із змінами та доповненнями), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку/актом оцінки.

Відповідно до п.1.2. договору оренди, майно передається в оренду з метою використання для розміщення обєктів побуту та використання для інших потреб, що не заборонено чинним законодавством України.

Пунктом 2.1. договору оренди встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання передавання майна.

Договір діє з моменту його укладення і діє до 24 липня 2010 року включно (п.10.1. договору).

Пунктом 10.13. договору оренди визначено, що його укладено в 2 (двох) примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу, по одному для орендодавця й орендаря. Вказаний договір підписано обома сторонами та скріплено печатками підприємств.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що об'єкти нерухомості, що передавались в оренду, належать державі Україна в особі Міністерства оборони України та перебувають на праві господарського відання в ОСОБА_2 "Військторгсервіс", а відтак орендодавцем цих обєктів нерухомості за договором оренди може виступати виключно Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва, позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним нікчемного правочину (договору оренди) №2/4/11 від 01.04.2011р. на підставі ст.ст. 203, 215, 220, 228, 793 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності регулюються нормами Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавцями майна, що перебуває в Державній власності є, зокрема:

- Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам;

- органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності;

- державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства, що передається дипломатичним представництвам та консульським установам іноземних держав, представництвам міжнародних міжурядових організацій в Україні;

- підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом Міністра оборони України від 05.04.2007р. №135 "Про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" припинено діяльність Державного підприємства Міністерства борони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" реорганізувавши його шляхом приєднання до ОСОБА_2 "Військторгсервіс", визначивши останнє правонаступником всіх майнових прав та обов'язків Державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" (п.п.1,2 наказу, т.1, а.с.26).

Відповідно до п.1.1. Статуту ОСОБА_2 "Військторгсервіс", ОСОБА_2 є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності та утворений відповідно до актів законодавства України.

Функції з управління ОСОБА_2 та контроль за його діяльністю здійснює Міністерство оборони України (далі - Уповноважений орган управління).

ОСОБА_2 здійснює свою господарську діяльність реалізовуючи у встановленому порядку господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), має відокремлене майно, закріплене за ним на праві господарського відання (п.п. 2.2., 2.4 Статуту).

Згідно п.4.1. Статуту ОСОБА_2 утворений на основі поєднання виробничих і комерційних інтересів Учасників з метою забезпечення функціонування субєктами господарювання, які в установленому порядку здійснюють забезпечення Збройних Сил України та інших військових формувань продукцією (товарами, роботами, послугами), забезпечують задоволення матеріально-побутових, культурних потреб, організацію відпочинку та оздоровлення військовослужбовців та членів їх сімей.

ОСОБА_2 є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання (п.6.1. Статуту).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.09.2011р. нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: Хмельницька обл., м. Старокостянтинів, вул. Ессенська, 2 є державною формою власності, власником якого є Держава Україна в особі Міністерства оборони України та яке перебуває на праві господарського відання в ОСОБА_2 "Військторгсервіс".

Згідно зі Свідоцтвом на право власності від 09.08.2000р. промисловий склад, що знаходиться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73 блок 9 належить Державі в особі Верховної ради, в оперативному управлінні ДПМОУ "Управління торгівлі ЗОК" на праві державної власності.

Відповідно до Свідоцтва на право власності від 19.03.2001р. господарський склад, що знаходиться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73 блок 5 належить Державі в особі Верховної ради в оперативному управлінні ДПМО України "Управління торгівлі ЗОК" на праві державної власності.

Згідно зі Свідоцтвом на право власності від 09.08.2000р. овоческлад, що знаходиться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73 блок 4 належить Державі в особі Верховної ради, в оперативному управлінні ДПМОУ "Управління торгівлі ЗОК" на праві державної власності.

Відповідно до Свідоцтва на право власності від 19.03.2001р. господарський склад, що знаходиться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73 блок 11 належить Державі в особі Верховної ради в оперативному управлінні ДПМОУ "Управління торгівлі ЗОК" на праві державної власності.

Згідно зі Свідоцтвом на право власності від 19.03.2001р. автогаражі, що знаходяться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73 блок 7 належать Державі в особі Верховної ради, в оперативному управлінні ДПМО України "Управління торгівлі ЗОК" на праві державної власності.

Відповідно до Свідоцтва на право власності від 19.03.2001р. прохідна, що знаходиться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73 блок 3 належить Державі в особі Верховної ради в оперативному управлінні ДПМО України "Управління торгівлі ЗОК" на праві державної власності.

Згідно зі Свідоцтвом на право власності від 19.03.2001р. будівля будинку водія, що знаходиться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73 блок 6 належить Державі в особі Верховної ради, в оперативному управлінні ДПМО України "Управління торгівлі ЗОК" на праві державної власності.

Відповідно до Свідоцтва на право власності від 19.03.2001р. столярна майстерня, що знаходиться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. Попова, 73 блок 8 належить Державі в особі Верховної ради в оперативному управлінні ДПМО "Управління торгівлі ЗОК" на праві державної власності.

З вищевикладеного слідує, що майно, яке було передано за оспорюваним правочином в оренду ТОВ "Старокостянтинівський гарнізонторг", належить на праві господарського відання концерну "Військторгсервіс", та є державним майном, яке віднесене до сфери управління Міністерства оборони України.

Право господарського відання є речовим правом субєкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим кодексом за іншими законами (ч.1 ст.136 ГК України).

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що визначення у спірному договорі оренди №2/4/11 від 01.04.2011р. орендодавцем ТОВ "Інтерінвестгруп" суперечить матеріалам справи та вимогам ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно з приписами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Поряд з цим, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч.2 ст.215 ЦК України).

Згідно з приписами ст.228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо вій був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Пунктом 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину.

Крім того, згідно вимог ст.793 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно із ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Пунктами 2.5.2 п.2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частиш рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що спірний договір укладено з порушенням норм чинного законодавства України (зміст правочину суперечить інтересам держави і суспільства), а орендодавцем майна виступає сторона договору, яка не наділена відповідними повноваженнями на його укладення, що в свою чергу є порушенням вимог ч.ч. 1,2 ст.203 ЦК України та, відповідно, підставою для визнання договору оренди недійсним.

При цьому, посилання скаржника на пропуск позивачем позовної давності колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як встановлено судами обох інстанцій, позивач - ОСОБА_2 "Військторгсервіс" не був стороною спірного договору. Вказаний договір був укладений між відповідачем-2 (ТОВ "Інтерінвестгруп") та відповідачем-1 (ТОВ "Старокостянтинівський гарнізонторг"). Пунктом 10.13. договору визначено, що його укладено в 2 (двох) примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу, по одному для орендодавця й орендаря, з чого слідує, що жоден з примірників договору не надавався позивачу.

При цьому, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано будь-яких доказів про те, що позивачу було відомо чи могло бути відомо про укладення спірного договору.

З матеріалів справи вбачається, що про існування даного договору ОСОБА_2 "Військторгсервіс" стало відомо під час розгляду Рівненським апеляційним господарським судом справи №924/201/15 (ухвалою від 08.07.2015р. ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості третьої особи).

Твердження відповідача-1 стосовно того, що згідно вимог Положення про інвентаризацію активів і зобов'язань, затвердженого наказом Мінфіну від 02.09.2014р. №879 та Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затверджена наказом Мінфіну від 11.08.94р. №69 позивач проводячи щорічну інвентаризацію і перевірку фактичної наявності своїх активів не міг не знати про існування договору оренди від 01.04.2011р. №2/4/11, який був укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 судом першої інстанції вірно не взято до уваги, оскільки Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань затверджено наказом Мінфіну 02.09.2014р., отже набуло чинності починаючи з 2014 року, а не протягом 2011р.-20113р.р.

Крім того, орендодавцем у даному договорі виступає ТОВ "Інтерінвестгруп", а не ОСОБА_2 "Військторгсервіс", по бухгалтерському обліку даний договір у ОСОБА_2 "Військторгсервіс" не проходить.

Відтак, доводи відповідача-1 про те, що позивач мав знати про укладений між відповідачем-2 та відповідачем-1 спірний договір є безпідставними.

Аналогічні висновки містяться в Постановах Верховного Суду України №3-379гс15 від 23.09.2015р. та №6-101цс15 від 16.09.2015р., Постанові Вищого господарського суду України від 23.07.2014р. у справі №914/3484/13.

Натомість, доводи позивача про те, що саме в ході вирішення Рівненським апеляційним господарським судом справи №924/201/15 позивач дізнався про існування спірного договору судом першої інстанції вірно взято до уваги, оскільки відповідають дійсності та матеріалами справи не спростовані.

Відтак, перебіг позовної давності по даній справі для позивача, який не є стороною спірного договору почався з моменту подачі ОСОБА_2 "Військторгсервіс" заяви про залучення його до участі у справі №924/201/15 в якості третьої особи (06.07.2015р.), що в подальшому стало підставою для його залучення ухвалою суду від 08.07.2015р.

Відтак, місцевий господасрький суд прийшов до правильного висновку, що в силу ст.ст.256, 257, 261 ЦК України строк позовної давності при зверненні до господарського суду Хмельницької області позивачем не пропущено.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізонторг" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 23.11.2015 року - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Крейбух О.Г.