КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2016 р. Справа№ 910/23886/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шевченка Е.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Дроновій А.О.

За участю представників:

від прокуратури: не з'явився

від позивача: Шеремет З.В. - представник

від відповідача: Біцай А.В. - представник

Розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімавера Плюс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015р.

у справі №910/23886/15 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Першого заступника прокурора міста Запоріжжя в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Запорізької міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімавера Плюс»

про визнання договору укладеним

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора міста Запоріжжя в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Запорізької міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімавера Плюс» про визнання укладеним договору про пайову участь замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Запоріжжя між виконавчим комітетом Запорізької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прімавера плюс» в редакції виконавчого комітету Запорізької міської ради.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2015р. позовні вимоги задоволені, визнано укладеним договір про пайову участь замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Запоріжжя між виконавчим комітетом Запорізької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прімавера плюс» в редакції Виконавчого комітету Запорізької міської ради.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариством з обмеженою відповідальністю «Прімавера Плюс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015р. у справі №910/23886/15 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована неправильним застосуванням норм матеріального права.

На думку скаржника, договір про пайову участь замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя має бути укладеним не пізніше, ніж за 15 робочих днів до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Позивач - Виконавчий комітет Запорізької міської ради, надав до матеріалів справи письмовий відзив на апеляційну скаргу, за яким просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015р. у справі №910/23886/15 без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Позивач зазначає, що відповідач зробив хибний висновок про те, що укладення договору про пайову участь замовника має відбуватися після реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, як вказує позивач, полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015р. було прийнято до провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімавера Плюс» та призначено її до розгляду на 01.02.2016р.

01.02.2016р. справа слухалась в режимі відеоконференції. В судове засідання Прокуратура міста Запоріжжя не з'явилась, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від прокуратури до суду не надходило.

Судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника прокуратури, враховуючи при цьому, що в матеріалах справи наявні всі необхідні матеріали для її розгляду, а також те, що згідно ухвали про призначення справи до розгляду явка представників сторін не визнавалась обов'язковою.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги про визнання укладеним Договору про пайову участь замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя між виконавчим комітетом Запорізької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прімавера Плюс» в редакції виконавчого комітету Запорізької міської ради.

У відповідності до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Частинами 2, 3 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що змовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

За правилами ч. 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Згідно з ч.ч. 9, 10 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: розмір пайової участі; строк (графік) сплати пайової участі; відповідальність сторін. Невід'ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Відповідно до п. п. 3.2. Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Запоріжжя, затвердженого рішенням Запорізької міської ради від 10.09.2014 р. № 40, пропозиція про укладення та проект договору складаються та відправляється забудовнику після отримання виконавчим комітетом Запорізької міської ради інформації щодо наявності зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт.

Таким чином, виходячи з наведених норм, укладення договору про пайову у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту є обов'язком для замовника та, при цьому, він має бути укладений до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

За загальним правилом Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Згідно зі ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Згідно зі ст. 649 Цивільного кодексу України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Судовою колегією встановлено, що 27.11.2013р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області зареєстровано декларацію Товариства з обмеженою відповідальністю "Прімавера Плюс" про початок будівельних робіт - реконструкції нежитлової будівлі під багатофункціональний громадський центр по вул. Перемоги, 24 в місті Запоріжжя.

Листом №18152/02-21/08 від 17.12.2013р. Запорізька міська рада повідомила відповідача про необхідність пайової участі у розвитку інфраструктури міста Запоріжжя та укладення відповідного договору.

У квітні 2015 року Запорізька міська рада звернулась до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прімавера Плюс" з пропозицією щодо укладення договору про пайову участь замовників у розвитку інженерно-транспортної та інженерної інфраструктури міста Запоріжжя та примірником договором, підписаного головою Запорізької міської ради.

Примірник договору, що був наданий позивачем відповідачеві на підписання, відповідає типовому договору, затвердженому рішенням Запорізької міської ради від 10.09.2014р. №40.

У листі № 20/04-2015 від 20.04.2015р. відповідач зазначив, що стосовно укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури міста має намір звернутись до Запорізької міської ради перед прийняттям об'єкта в експлуатацію

За таких обставин, на час розгляду спору відповідачем запропонований позивачем договір не підписаний.

Таким чином, враховуючи те, що за нормами закону укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту є обов'язком для замовника та, при цьому, він має бути укладений до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, а також з огляду на дотримання позивачем процедури укладення договорів, передбаченої чинним законодавством, апеляційний господарський суд відмічає про правомірність висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та визнання укладеним відповідного договору між позивачем та відповідачем.

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, і встановлено нормою ч. 1 ст. 33 ГПК України. Розподіл тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 2 ст. 34 ГПК України містить відомий процесуальному праву принцип допустимості доказів (засобів доказування). Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімавера Плюс» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015р. у справі №910/23886/15 залишити без змін.

3. Справу №910/23886/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Е.О. Шевченко

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець