КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2016 р. Справа№ 910/22046/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Коршун Н.М.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Дешко В.О. - дов. №5 від 02.09.2015 р.

від відповідача не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк національний

кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування

вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової

адміністрації Паламарчука Віталія Віталійовича

на рішення господарського суду міста Києва

від 29.10.2015 р. (суддя Босий В.П.)

у справі №910/22046/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк національний

кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування

вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової

адміністрації Паламарчука Віталія Віталійовича

(далі - Банк)

до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Автомобільна спілка транспорту, інформатики, логістики»

(далі - ТОВ «Автомобільна спілка транспорту,

інформатики, логістики»)

про стягнення 62 365 257,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.10.2015 р. у справі №910/22046/15 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт посилався на положення ст. 601 ЦК України про те, що обов'язковою умовою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог є те, що строк виконання таких вимог має бути таким, що настав.

За твердженнями скаржника, укладеним між Банком (кредитором) та ТОВ «Автомобільна спілка транспорту, інформатики, логістики» (позичальником) договором про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1-240ю/2014/2-1 від 27.10.2014 р. (далі - Кредитний договір) встановлено кінцевий термін повернення заборгованості позичальником (відповідачем) - 26.10.2015 р., тоді як угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог (далі - Угода), укладену цими сторонами на підставі договору про відступлення права вимоги №30102014 від 30.10.2014 р. (далі - Договір про відступлення права вимоги) датовано 30.10.2014 року. Отже на момент укладення Угоди строк виконання відповідачем зобов'язань за Кредитним договором є таким, що не настав, відтак підстави для зарахування зустрічних однорідних вимог за Угодою відсутні, однак цього не враховано місцевим судом.

Крім цього, на думку апелянта, Договір про відступлення права вимоги є нікчемним з моменту його укладення в силу приписів п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» й зобов'язання відповідача за Кредитним договором не можуть вважатися припиненими тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу №910/22046/15 за апеляційною скаргою позивача передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Алданової С.О., Коршун Н.М.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 р. в зв'язку з перебуванням судді Коршун Н.М. у відпустці, визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Жук Г.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено розгляд справи на 22.12.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015 р., враховуючи вихід судді Коршун Н.М. з відпустки, яка входить до постійного складу судової колегії Київського апеляційного господарського суду, визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження (ч. 1 ст. 102 ГПК України).

У разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже спочатку починається й визначений статтею 102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги (п. 9-2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України»).

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду та на підставі ст. 77 ГПК України через нез'явлення в судове засідання представника відповідача розгляд справи відкладено на 02.02.2015 року.

В судове засідання з'явився представник позивача, представник відповідача повторно не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належно, про причини неявки апеляційний господарський суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував.

На підставі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

За змістом ст. 64 ГПК, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п.п. 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Оскільки в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення ТОВ «Автомобільна спілка транспорту, інформатики, логістики» про дату, час та місце розгляду справи, неявка його представника не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги по суті, з огляду на приписи ч. 1 ст. 102 ГПК України апеляційний господарський суд вважав за необхідне скаргу розглянути за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні представник позивача (апелянта) доводи скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржене рішення скасувати за наведених в скарзі підстав та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На підставі ст. 101 ГПК України в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 62 365 257,38 грн., з яких:

- 31 587 258,93 грн. - заборгованість за кредитом;

- 3 584 101,01 грн. - заборгованість за процентами;

- 433 313,30 грн. - пеня за прострочення повернення процентів за користування кредитом;

- 8 534 617,74 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту;

- 30 876,55 грн. - 3% річних від простроченої суми процентів;

- 547 800,96 грн. - 3% річних від простроченої суми кредиту;

- 429 400,16 грн. - збитки від інфляції за час прострочення сплати процентів;

- 10 817 888,73 грн. - збитки від інфляції за час прострочення по кредиту;

- 4 800 000,00 грн. - штраф за прострочення по сплаті процентів;

- 1 600 000,00 грн. - штраф за прострочення повернення кредиту.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Кредитним договором в частині своєчасного погашення кредиту, процентів за користування кредитом, в зв'язку з чим позивачем нараховано пеню, штраф, 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту тощо.

Оцінивши встановлені фактичні обставини та наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відсутність порушеного права позивача в зв'язку з чим прийняв рішення про відмову в задоволенні позову.

Так, відмовляючи в позові, місцевий суд встановив, що 27.10.2014 р. між сторонами був укладений Кредитний договір, за умовами якого відповідачем було отримано від Банку суму грошових коштів в розмірі 31 587 258,93 грн., проте 30.10.2014 р. між сторонами був укладений Договір про відступлення права вимоги, за умовами якого відповідач зобов'язався відступити позивачу права вимоги за іншими кредитними договорами, за якими відповідач виступає кредитором, а позивач зобов'язався прийняти права вимоги та сплатити відповідачу за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у встановлені договором порядку та строки. Згідно Договору про відступлення права вимоги, загальна сума права вимоги, яка відступається за цією угодою позивачу, становить 31 444 216,27 грн., яка повинна сплачуватись позивачем до 31.10.2014 року. Договором про відступлення права вимоги передбачено, що сторони мають право здійснювати розрахунки шляхом перерахування зустрічних однорідних вимог, тому 31.10.2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 31 587 258,93 грн. за Договором про відступлення права вимоги та за Кредитним договором.

З огляду на наведене суд вважав, що зобов'язання відповідача перед позивачем за Кредитним договором припинилися на підставі ст. 601 ЦК України внаслідок проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, відтак дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними й задоволенню не підлягають.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 27.10.2014 р. між Банком (кредитором) та ТОВ «Автомобільна спілка транспорту, інформатики, логістики» (позичальником) укладено Кредитний договір, за умовами якого кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 32 000 000,00 грн. зі сплатою 13,8% річних та кінцевим терміном повернення заборгованості до 26.10.2015 року.

Договором на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

На підставі п. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) (ч. 2 ст. 1050 ЦК України), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4.4 Кредитного договору у разі невиконання позичальником визначених п.п. 3.3.2-3.3.17 зобов'язань, порушення позичальником або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, визначених п. 1.3 умов договорів протягом більше 15 (п'ятнадцяти) днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та відповідно, позичальник зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня, погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, комісії та нараховані штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія договору припиняється.

У разі прострочення позичальником строків сплати процентів та комісій за Договором та тарифами, а також прострочення строків повернення кредиту, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1% в національній валюті України від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов'язань за Договором. У разі порушення позичальником положень п. 3.3.2-3.3.17 цього договору, він зобов'язаний сплатити кредитору штраф в розмірі 5 (п'ять) процентів від суми максимального ліміту кредиту за кожний випадок (п. 4.2, 4.3 Кредитного договору).

Як встановлено судом першої інстанції, на виконання умов Кредитного договору позивач надав відповідачу кредит в розмірі 31 587 258,93 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою по рахунку.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що відповідач зобов'язаний був сплатити проценти за користування кредитом (за період з 28.10.2014 р. по 31.12.2014 р. ) до 05.01.2015 р., проте такої оплати ним не було здійснено, а починаючи з 06.01.2015 р. відповідач не виконував умов Кредитного договору взагалі, в тому числі не сплачував процентів за користування кредитом та не погашав кредит.

Зобов'язанням на підставі ч. 1 ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ст.ст. 525, 526, 527 ЦК України, ст. 193 ГК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріалами справи підтверджено, що 30.10.2014 р. між позивачем та відповідачем був укладений Договір про відступлення права вимоги №30102014. За цією угодою первісний кредитор (відповідач) зобов'язався відступити новому кредитору (позивачу) права вимоги за кредитними договорами (визначеними в додатку №1 до цього договору ), а останній - прийняти право вимоги та сплатити первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, яка дорівнює ціні договору у встановлені ним порядку та строки. За домовленістю сторін загальна сума права вимоги, що відступається новому кредитору включає в себе суму основного боргу, нарахованих процентів та комісії й становить 31 444 216,27 грн., зі сплатою в термін по 31.10.2014 року. Сторони мають право здійснювати розрахунки шляхом перерахування зустрічних однорідних вимог (п.п. 2.1, 3.1, 3.2 Договору про відступлення права вимоги).

В свою чергу 31.10.2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог в розмірі 31 587 258,93 грн., згідно якої сторони домовилися про зарахування зустрічних вимог (грошових вимог) за Договором про відступлення права вимоги та за Кредитним договором.

За приписами ст. 627 ЦК України сторони є вільними на підставі ст. 6 цього Кодексу в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 601 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

З огляду на укладення сторонами Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 31 587 258,93 грн., тобто на суму, яка дорівнює розміру отриманих відповідачем коштів за Кредитним договором, яку підписано уповноваженими представниками сторін й скріплено їх печатками, за відсутності доказів визнання її недійсною у встановленому законом порядку, вимоги позивача є безпідставними з причин припинення зобов'язання відповідача перед позивачем за Кредитним договором внаслідок проведення зарахування зустрічних однорідних вимог. Таким чином, місцевий суд дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апелянта про те, що Договір про відступлення права вимоги є нікчемним з моменту його укладення в силу приписів п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не заслуговують на увагу як безпідставні.

Так, приписами ч. 3 ст. 38 згаданого Закону встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

- 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

- 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

- 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

- 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

- 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

- 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

- 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

- 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

- 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Аналіз наведених положень закону, зокрема п. 3 ч. 3 ст. 38 свідчать про те, що правочини неплатоспроможного банку є нікчемними у випадку укладення банком договору, за яким банк приймає на себе зобов'язання щодо відчуження чи передачі у користування або придбання майна, оплати результатів робіт/послуг за цінами, нижчими або вищими від звичайних тощо.

Натомість в даному випадку при укладенні Договору про відступлення права вимоги у позивача не виникало таких зобов'язань, позивач за цим договором виступав як новий кредитор, а не як поручитель, боржник тощо, відтак суд апеляційної інстанції не встановив жодних ознак нікчемності Договору про відступлення права вимоги, як і доказів на підтвердження ознак нікчемності цього правочину з інших підстав.

За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення місцевого суду є законним, обґрунтованим обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Паламарчука Віталія Віталійовича залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 29.10.2015 р. у справі №910/22046/15 - без змін.

Матеріали справи №910/22046/15 повернути за належністю до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

Н.М. Коршун