ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2016 Справа № 917/69/16

м. Полтава

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕЛЛ-ФАСТ УКРАЇНА", просп. Червонозоряний, 115, м. Київ, 03118; поштова адреса: вул. Пушкінська, 20-А, оф.43, м. Київ, 01004, ТОВ "ЛЕКСФОР"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, пров. Будівельний, 10, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

про стягнення заборгованості

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2, довіреність від 15.12.2015 року;

Від відповідача: не з'явився.

Суть справи: розглядається позовна заява про стягнення з відповідача коштів в сумі 90006,43 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що кошти в сумі 90006,43 грн., сплачені ним на виконання договору № 08 від 26.08.2014 року підлягають поверненню, оскільки в звязку з невиконанням відповідачем умов договору щодо надання послуг 29.08.2014 року сторонами розірвано вказаний договір. При цьому позивач керується нормами ст.ст. 526,530 Цивільного кодексу України, ст. 1,193 Господарського кодексу України.

Відповідач в засідання не з'явився, про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, відзиву на позов та витребуваних судом документів ухвалою від 21.01.2016 року не надав.

Позивачем позовні вимоги підтримуються в повному обсязі.

Суд визнав за можливе розглянути справу по суті за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

26.08.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛЛ-ФАСТ УКРАЇНА» (замовник за договором) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець за договором) укладено договір №08 від 26.08.2014р. (далі - Договір).

У відповідності до п.2.1. Договору замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання по розміщенню та обслуговуванню рекламного матеріалу замовника на спеціальних конструкціях (рекламні конструкції із внутрішнім освітленням у темний час доби), у період і термін, а також відповідно до адресних програм, зазначених у відповідних Додатках, які є невід'ємною частиною даного Договору.

Оплата згідно п.4.1. Договору провадиться шляхом перерахування замовником коштів на розрахунковий рахунок виконавця в сумі 92870,32 згідно рахунку виконавця, податку на рекламу по ставках, установленим чинним законодавством України. Рахунок попередньо виставляється замовнику.

Позивачем були здійснені дії, спрямовані на виконання договору. Так позивач сплатив на рахунок відповідача кошти в сумі 92870,32 грн., що підтверджується платіжним дорученням №839 від 27.08.2014 року.

Як свідчать матеріали справи, виконавець грошові кошти, сплачені позивачем в рахунок вартості послуг, прийняв та заперечень з цього приводу замовнику не надав.

Оскільки відповідач прийнятих на себе зобов'язань щодо надання послуг не виконав, сторони вирішили розірвати укладений між ними Договір, уклавши між собою 29.08.2014 року Договір про розірвання договору №08 від 26.08.2014 року.

Даний Договір про розірвання набув чинності з моменту його підписання - 29.08.2015 року.

19.02.2015 року відповідач повернув частину коштів у розмірі 2801,89 грн., що підтверджується випискою по рахунку.

29.10.2015 року на адресу відповідача позивачем був направлений лист-вимога №370 від 27.10.2015 року в якому позивач пропонував відповідачу протягом 7 днів з дати отримання цієї вимоги але не пізніше 06.11.2015 року повернути позивачу отримані за Договором №08 від 26.08.2014 року кошти. 07.11.2015 року відповідач отримав лист-вимогу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

У листі від 09.11.2015 року (вих.№11) відповідач підтвердив існування у нього зобов'язання щодо повернення позивачу грошових коштів у розмірі 90068,43 грн. проте пославшись на знаходження вказаних коштів на рахунку в банку, який перебуває в стадії банкрутства, кошти не повернув.

При розгляді справи по суті, суд врахував наступне.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Господарський суд дійшов висновку, що договір від 26.08.2014р. №8 за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг та підпадає під правове регулювання гл.63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються за домовленістю сторін або законом.

Сторони розірвали вказаний договір, оскільки відповідач послуг не надав, а після його розірвання платіж у розмірі 90068,43 грн. позивачеві не повернув.

За таких обставин, грошові кошти в сумі 90068,43 грн. на момент подання позову перебувають у відповідача без належних правових підстав, оскільки відповідний договір, який був підставою для їх перерахування, припинив свою дію.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Ч. 2 ст. 1212 ЦК України говорить, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 1212 ЦК України положення глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні.

Таким чином, вимоги про стягнення коштів в сумі 90068,43 грн. відповідно до ст. 1212 ЦК України є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

При цьому суд зауважує, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (п. 3.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Судові витрати покладаються на відповідача згідно ч. 2 ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, 39600, Полтавська обл., м.Кременчук, пров. Будівельний, буд. 10, ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕЛЛ-ФАСТ УКРАЇНА", просп. Червонозоряний, 115, м. Київ, 03118, код ЄДРПОУ 068 грн. 43 коп. боргу, 1351 грн. 03 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ при набранні рішенням законної сили.

Суддя Пушко І.І.