РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2016 р. Справа № 902/584/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Тимошенко О.М.

суддів Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Теплопостачальна компанія Енергозбереження" на рішення господарського суду Вінницької області від 03.12.15 р.

у справі № 902/584/14 (суддя Білоус В.В. )

позивач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Теплопостачальна компанія Енергозбереження"

відповідач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інвесттеплоцентр"

відповідач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Енергозбереження"

за участі третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

ОСОБА_2 міська рада Вінницької області

Виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради Вінницької області

Комунальне підприємство "Будтеплосервіс"

про визнання права власності на майно вартістю 1912431 грн. та витребування майна з чужого незаконного володіння

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача-1 - ОСОБА_3 (довіреність від 12.01.2015р.);

відповідача-2 - не з'явився;

третіх осіб - не з'явилися.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 11.07.2014 року (т.2, а.с.183-192) у справі №902/854/14, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.10.2014 року (т.3 а.с.56-61), в позові ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Теплопостачальна компанія енергозбереження" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інвесттеплоцентр", ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Енергозбереження" за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 міської ради Вінницької області, Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Вінницької області про визнання права власності на майно вартістю 1912431 грн. та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.12.2014 року у справі №902/584/14 (т.3, а.с.91-94) касаційну скаргу ТОВ "Теплопостачальна компанія "Енергозбереження" задоволено; постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.10.2014 року і рішення господарського суду Вінницької області від 11.07.2014 року скасовані; справу № 902/584/14 направлено для нового розгляду суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 03.12.2015 року у справі №902/584/14, при новому розгляді, в позові ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Теплопостачальна компанія Енергозбереження" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інвесттеплоцентр" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Енергозбереження" в частині визнання права власності на теплогенеруюче обладнання з мережами: теплопостачання, електропостачання, водопостачання та системою димовідведення, детально згідно до датку № 1 до позовної заяви, яке розташоване в приміщенні котельні № 2 за адресою: м. Козятин, вул. Червоноармійська, 31; в приміщенні котельні № 4 за адресою: м. Козятин, вул. Боженка, 2; в приміщенні котельні № 9 за адресою: м. Козятин, вул. Героїв Майдану (колишня Леніна), 6; в приміщенні котельні № 10 за адресою: м. Козятин, вул. Героїв Майдану (колишня Леніна), 18-а; в приміщенні котельні № 11 за адресою: м. Козятин, вул. П.Орлика, 8, в приміщенні котельні № 16 за адресою: м. Козятин, вул. Катукова, 44 - відмовлено.

В позові ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Теплопостачальна компанія Енергозбереження" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інвесттеплоцентр" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Енергозбереження", в частині витребування від ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інвесттеплоцентр" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Енергозбереження" на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Теплопостачальна компанія енергозбереження" теплогенеруюче обладнання згідно додатку № 1 до позовної заяви, яке розташоване в приміщенні котельні № 2 за адресою: м. Козятин, вул. Червоноармійська, 31; в приміщенні котельні № 4 за адресою: м. Козятин, вул. Боженка, 2; в приміщенні котельні № 9 за адресою: м. Козятин, вул. Героїв Майдану (колишня Леніна), 6; в приміщенні котельні № 10 за адресою: м. Козятин, вул. Героїв Майдану (колишня Леніна), 18-а; в приміщенні котельні № 11 за адресою: м. Козятин, вул. П.Орлика, 8, в приміщенні котельні № 16 за адресою: м. Козятин, вул. Катукова, 44 - відмовлено.

Судові витрати на судовий збір в сумі 38 248, 63 грн. за подання позовної заяви, в сумі 38 248,64 грн. за подання апеляційної і касаційної скарг і в сумі 3 840 грн. витрат на проведення судової експертизи покладено на позивача.

Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Теплопостачальна компанія Енергозбереження" на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інвесттеплоцентр" 3 840 грн. судових витрат на проведення судової експертизи.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати, прийняти відмову від позову та принити провадження у справі.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Вінницької області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Відповідач-2 - ТОВ "Енергозбереження" у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім того, просить апеляційну скаргу розглядати без участі його представника.

Відповідач-1 - ТОВ "Інвесттеплоцентр" витребуваного ухвалою апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу не надав. При цьому, його представник безпосередньо в судовому засіданні вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання представники апелянта, третіх осіб не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників апелянта та третіх осіб, оскільки останні були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Крім того, відповідно до п.4 ухвали апеляційного суду від 13.01.2016 року передбачено, що неявка представників сторін в судове засідання в разі повідомлення їх належним чином не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача-1, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням ОСОБА_2 міської ради Вінницької області (третя особа-1) від 23 квітня 2008 року № 1005-V (т.2, а.с.124) було створено комунальне підприємство "Будтеплосервіс" ОСОБА_2 міської ради (третя особа-3).

Пунктами 1, 2 Рішення Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Вінницької області (третя особа-2) від 6 травня 2008 року № 304 "Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді та теплопостачанні" (т.2, а.с.130-131): визначено виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді та теплопостачанні Комунальне підприємство "Будтеплосервіс" ОСОБА_2 міської ради; для забезпечення виконання виробничих процесів у житловому фонді та теплопостачанні виділити комунальне майно, що знаходиться на балансі МКП " Козятинтеплоенерго ", і передати його на баланс КП "Будтеплосервіс".

Рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Вінницької області (третя особа-2) від 30 липня 2008 року № 497 (т.2, а.с.125-129) затверджено акти приймання-передачі комунального майна територіальної громади м. Козятина з балансу МКП "Козятинтеплоенерго" на баланс КП "Будтеплосервіс" ОСОБА_2 міської ради. При цьому предметом передачі, серед іншого, були і приміщення котелень № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, що розташовані по вул. Червоноармійська, 31, вул. Боженка, 2, вул. Леніна, 6, вул. Леніна, 18-А, вул. П. Орлика, 8, вул. Катукова, 44 м.Козятин з обладнанням.

З матеріалів справи вбачається, що 03 травня 2011 року між Виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради Вінницької області (замовник/третя особа-2) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Енергозбереження" (інвестор/відповідач-2) був укладений договір по реалізації інвестиційного проекту по облаштуванню систем опалення в м. Козятині (далі- договір інвестування; т.1, а.с.180-182), відповідно до п. 1.1 якого, інвестор зобов'язувався на власний ризик і за власні кошти відповідно до умов цього договору забезпечити облаштування систем опалення закладів соціально-культурної сфери та інших закладів, що належать до державної та комунальної власності міста Козятина, а замовник - створити умови для його реалізації.

Згідно пункту 1.2 договору інвестування, системи опалення, котли, теплові мережі побудовані за рахунок інвестиційних коштів є власністю інвестора (ТОВ "Енергозбереження").

Пунктом 2.2.1 договору інвестування передбачено, що з метою залучення інвестицій в облаштування систем опалення закладів соціально-культурної сфери міста надати в безкоштовне користування інвестору котельні № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16 для їх організаційно-технічної підготовки.

ТОВ "Енергозбереження" (інвестор/відповідач-2), в підтвердження належного виконання умов договору інвестування, до матеріалів справи було долучено договір підряду на монтаж системи опалення від 01 червня 2011 року (далі договір підряду, т.1, а.с.184-187), укладений між ТОВ "Енергозбереження" (замовник/відповідач-2) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (підрядник), відповідно до п.1 якого, замовник (відповідач-1) доручає, а підрядник забезпечує відповідно до домовленостей та умов договору підряду виконання будівельних, монтажних, зварювальних, пусконалагоджувальних, інших робіт, повязаних з будівництвом системи опалення у котельних комплексах ОСОБА_2 міської ради (третя особа-1), а саме: в котельнях № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, котельні зеленого господарства та прокуратури, котельня № 2 дитсадка.

12 грудня 2011 року між ТОВ "Енергозбереження" (відповідач-2) та підрядником був підписаний акт виконаних робіт до договору підряду (т.1, а.с.188-189), в якому зазначено, що в період з 01 червня 2011 року по 12 грудня 2011 року в котельнях № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, котельні зеленого господарства та прокуратури, котельня № 2 дитсадка були виконані роботи по монтажу та обв'язці котельного обладнання на основі твердопаливних котлів, монтаж та обвязка насосної групи, монтаж газоходів до димової труби, монтаж водопроводу та дренажів в межах котельні.

23 травня 2012 року між ТОВ "Енергозбереження" (продавець/відповідач-2), в особі директора ОСОБА_5, та ТОВ "ТК Енергозбереження" (покупець/позивач), в особі заступника директора ОСОБА_6, був укладений договір поставки обладнання № 25-1 (далі - договір поставки; т.1, а.с.43-44), відповідно до п.п. 1.1, 2.1 якого, продавець зобов'язувався в порядку і на умовах даного договору поставити покупцю матеріали та обладнання відповідно з додатками до цього договору на загальну суму 4 374 500 грн..

В додатку до договору поставки № ВК-1 (т.1, а.с.43-44) визначений перелік та вартість матеріалів та обладнання на суму 1 912 431 грн.

Згідно акту прийому-передачі №ВК-1 від 08 червня 2012 року ТОВ "Енергозбереження" (відповідач-2) передав, а ТОВ "ТК Енергозбереження" (позивач) прийняв матеріали та обладнання по 103 позиціям (т.2, а.с.137-139).

В підтвердження виконання своїх зобовязань за договором поставки, позивачем долучено копії платіжних доручень за період з 30.05.2012 року по 14.03.2014 року (т.1, а.с.50-67).

Відповідно до рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ) № 264 від 03.08.2012 року позивачу (ТОВ "ТК Енергозбереження") видано ліцензії АД№041771 на постачання теплової енергії та рішення № 921 від 16 липня 2013 року видано ліцензії АД№194601 на виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях (т.1, а.с.80-81).

12 грудня 2012 року між ТОВ "ТК Енергозбереження" (позивач) та Виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради Вінницької області (третя особа-2) був підписаний з протокол про проведення переговорів щодо закупівлі послуг з постачання водяної пари і гарячої води в одного учасника (т.1, а.с.82-83).

Рішеннями Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Вінницької області № 477 та № 478 від 26 вересня 2012 року (т.1, а.с. 84-85) ТОВ "ТК Енергозбереження" (позивач) визначено виконавцем житлово-комунальних послуг у теплопостачанні та встановлено тариф на теплопостачання бюджетним та госпрозрахунковим підприємствам.

Позивачем, на підтвердження надання послуг по постачанню теплової енергії в гарячій воді в період з жовтня 2012 року по 15 квітня 2013 року надані договори, які були укладені з споживачами, акт прийому-передачі послуг, рахунки (т.1, а.с.226-250, т.2, а.с. 1-49).

15 квітня 2013 року ОСОБА_2 міською радою прийнято розпорядження № 140-р "Про припинення опалювального сезону м.Козятин з 15 квітня 2013 року (том 2, а.с. 90).

З доданих позивачем до матеріалів справи листів, вбачається, що починаючи з червня 2013 року позивач звертається з листами до міського голови м.Козятин, в яких повідомляв, про недопуск керівництвом КП "Будтеплосервіс" його працівників до обладнання, яке належить компанії і знаходиться в котельнях № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, і відповідно, про неможливість провести регламентні роботи. Водночас, про недопуск працівників позивача до обладнання було складено відповідні акти (т.1, а.с.87-90).

Враховуючи вищевикладене, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, ТОВ "ТК Енергозбереження" звернулося до суду з позовом до ТОВ "Інвесттеплоцентр" та ТОВ "Енергозбереження" про визнання права власності на дане майно та витребування цього майна з чужого незаконного володіння.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України).

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.334 ЦК України).

Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому в статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Згідно статті 43 ГПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Енергозбереження" листом № 16/08/01 від 16 серпня 2013 року (т.1, а.с.134) повідомив голову ОСОБА_2 міської ради Вінницької області, що він передає власні модульні котельні, які знаходяться на території Козятина в оренду ТОВ "Інвесттеплоцентр" (відповідач-1), який має всі необхідні можливості для здійснення безперебійного та якісного постачання теплової енергії.

10 вересня 2013 року Виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради Вінницької області (третя особа-2) прийнято рішення № 306 "Про визнання виконавцями житлово-комунальних послуг у теплопостачанні" (т.2, а.с.136), яким у зв'язку з ненаданням правоустановчих документів на обладнання та ліцензії на постачання теплової енергії в сфері теплопостачання, розірвано договори з ТОВ "ТК Енергозбереження" (позивач) на постачання теплової енергії в гарячій воді до об'єктів соціальної сфери та адміністративних приміщень в м. Козятин, а також в пункті 2 даного рішення визначено виконавцем житлово-комунальних послуг у теплопостачанні до об'єктів соціальної сфери, адміністративних приміщень м. Козятина - ТОВ "Інвесттеплоцентр" (відповідач-1).

Як вже зазначалося вище, позивачем в підтвердження своїх позовних вимог до матеріалів справи надано "дублікати" (ксерокопії) договору поставки, Додаток № ВК-1 до договору поставки, акт прийому-передачі №вк-1 від 08 червня 2012 року до договору поставки.

Слід зазначити, що оригінали вказаних документів не були надані позивачем ні під час розгляду справи вперше судом першої інстанції, апеляційної інстанції, ні під час нового розгляду справи, не були надані і експертній установі для проведення судової технічної експертизи.

В зв'язку з викладеним, судово-технічна експертиза, яка була призначена ухвалою господарського суду Вінницької області від 26.02.2015 року у справі №902/584/15 на виконання вказівок, викладених в постанові Вищого господарського суду від 15.12.2014 року у справі №902/584/14, не відбулася і судовим експертом повідомлено про неможливість проведення останньої (т.4, а.с.153-154).

Водночас, позивач повідомив, що дані документи були викрадені 22 березня 2013 року, про що директором ОСОБА_7 25 березня 2013 року було зроблено відповідну заяву до Дніпровського РУ ГУ МВС України, котру зареєстровано 29 березня 2013 року за № 11942 (т.2, а.с.176-177).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової товарознавчої експертизи від 28.10.2015 р. № 5416/15-54 (т.4 а.с.170-193) експерт прийшов до висновку про те, що відповісти на поставлене питання про те чи відповідає (чи не відповідає) котельне обладнання, що є предметом спору котельному обладнанню, яке вказане в договорі поставки обладнання № 25-1 від 23.05.2012 р., видатковій накладній ВК-25/1/0806 від 08.06.2012 р., акті прийому - передачі до цього договору, акті перевірки готовності котельного обладнання, в інших документах, в категоричній формі не вбачається можливим, оскільки котли не мали жодної заводської таблички (маркувальних позначок).

З огляду на викладене, місцевий господарський суд вірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що вказаним висновком експерта не доведено те, що котельне обладнання, яке є предметом позовних вимог і фактично знаходиться в приміщеннях котелень, і котельне обладнання, яке вказане в договорі поставки обладнання № 25-1 від 23.05.2012 р., доданих до нього - акті прийому - передачі, інших документах, наданих позивачем в обґрунтування позовних вимог, є одним і тим же індивідуально визначеним котельним обладнанням.

Відповідно до ст.36 ГПК України, письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Беручи до уваги посилання ТО "Енергозбереження" (відповідача-2) на укладення ним з позивачем договору оренди обладнання № 25-1 від 23.05.2012 р. (т.3 а.с.232-233), а не поставки, на підтвердження укладення договору поставки обладнання № 25-1 від 23.05.2012 р., та враховуючи неодноразові вимоги ухвал суду першої інстанції, вимоги експерта про надання оригіналів документів для проведення судової технічної експертизи документів, позивач, з огляду на вимоги ст.36 ГПК України, зобов'язаний був надати суду оригінали, а не копії з Дублікату договору поставки обладнання № 25-1 від 23.05.2012 р., додатків до нього, документів на виконання нього.

Як встановлено судами обох інстанцій, в копіях Дублікату договору поставки обладнання № 25-1 від 23.05.2012 р., додатку № ВК-1 до цього договору, акту прийому - передачі № Вк-1 до цього договору (т.1, а.с.43-49) вказано, що вони завірені із вчиненням напису "Згідно з оригіналом" і завірено представником позивача 22.04.2014 р., а видаткової накладної № ВК-25/1-0806 від 08.06.2012 р. (т.2, а.с.76-77) "Копія згідно з оригіналом 24.06.2014 р.".

Разом з тим, представником позивача в поясненнях від 11.07.2014 року зазначено про неможливість надання оригіналів документів в зв'язку із їх викраденням, на підтвердження чого надано копію заяви ОСОБА_5 від 25.03.2013 р. (т.2, а.с.177) до начальника Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві щодо неповернення громадянином ОСОБА_8 папок з бухгалтерськими, банківськими і іншими документами підприємств ТОВ "Енергозбереження", ТОВ "ТК Енергозбереження".

Слід зазначити, що ця заява підписана і подана ОСОБА_5 як громадянином, а не як директором цих підприємств. Зазначене узгоджується з копією наказу ТОВ "Енргозбереження" (відповідача-2) від 25.02.2013 р. №5 (т.2, а.с.159) про звільнення ОСОБА_5 з 25.02.2013 р. на підставі протоколу позачергових загальних зборів учасників товариства від 25.02.2013 р. № 25/02/13 з посади директора ТОВ "Енергозбереження" та листа Головного управління регіональної статистики від 13.02.2014 р. (т.2, а.с.160) про те, що ОСОБА_5 перебував на посаді директора ТОВ "Енергозбереження" з 02.08.2007 р. до 26.02.2013 р., а з 26.02.2013 р. керівником цього товариства вже був ОСОБА_9

При цьому, позивачем не було надано суду мотивованих і обґрунтованих пояснень на підставі чого, в зв'язку з чим та коли складалися Дублікати поданих ним документів.

З огляду на це, місцевий господарський суд вірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що позивач фізично не міг знімати з оригіналів і завіряти копії 22.04.2014 р. і 24.06.2014 р. з документів поданих ним в обґрунтування придбання ним обладнання, оскільки оригінали згідно заяви ОСОБА_5 були викрадені ще до 25.02.2013 р.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що копії з дублікатів договору поставки обладнання № 25-1 від 23.05.2012 р., Додатку № ВК-1 до цього договору "Перелік та вартість матеріалів та обладнання", акту прийому - передачі № ВК-1 від 08.06.2012 р. до цього договору, видаткової накладної № ВК-25/1/0806 від 08.06.2012 р., не є належними доказами в розумінні ст.ст. 33,34 ГПК України, і не доводять та не підтверджують придбання позивачем у відповідача-2 в 2012 році котельного обладнання, що є предметом спору у даній справі, оскільки згідно вимог ч.3 ст.36 ГПК України такими доказами є оригінали вказаних документів, а не їх копії.

Крім того, висновок судової товарознавчої експертизи від 28.10.2015 р. № 5416/15-54 (т.4, а.с.170-193) також не підтвердив того, що котельне обладнання, яке фактично знаходиться в приміщеннях котелень №№ 2, 4, 9, 10, 11, 16 в м.Козятині є тим же котельним обладнанням, яке вказано в копіях договору поставки, додатку до нього, актах, накладних, визнаних судами обох інстанцій неналежними доказами.

Слід зазначити, що рішенням господарського суду Вінницької області від 30.09.2013 року у справі № 902/1081/13 (т.1, а.с.161-165) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Теплопостачальна компанія Енергозбереження" до Комунального підприємства "Будтеплосервіс", ОСОБА_2 міської ради Вінницької області за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ТОВ "Інвесттеплоцентр" та ТОВ "Енергозбереження" про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном - відмовлено. Дане рішення, сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили.

При цьому, у вищевказаному рішенні зазначено, що приміщення котелень № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, що розташовані по вулиці Червоноармійська, 31, вулиці Боженка, 2, вулиці Леніна, 6, вулиці Леніна, 18-А, вулиці П.Орлика, 8, вулиці Катукова, 44 м. Козятин наявне обладнання, яке належить територіальній громаді м. Козятин та перебуває на балансі КП "Будтеплосервіс", а також обладнання, що є власністю інвестора (ТОВ "Енергозбереження") за договором від 03.05.2011 року (договір інвестування), а виконавцем житлово-комунальних послуг у теплопостачанні до обєктів соціальної сфери, адміністративних приміщень м. Козятин визначено ТОВ "Інвесттеплоцентр".

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах) (абзаци 1, 4 пункту 2.6 Постанови Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", далі - Постанова Пленуму №18).

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу дії частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, колегія суддів вважає безсумнівними встановлені рішенням господарського суду Вінницької області від 30.09.2013 року у справі № 902/1081/13 факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів та є такими, які не потребують додаткового доведення зазначених обставин та фактів.

Як вже зазначалося вище, позивач, звертаючись з позовом про визнання права власності на теплогенеруюче обладнання на підставі ст.392 ЦК України, обгрунтовував це тим, що він придбав дане обладнання відповідно до договору поставки і як добросовісний володілець позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Слід зазначити, що підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншому речовому праві.

Таким чином, предявляючи позов про визнання права власності, власник майна повинен надати документ, що посвідчує право власності на спірний обєкт, а також докази вчинення іншою особою дій, що свідчать про порушення або невизнання його права власності.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, право власності позивача на обладнання розташоване в приміщеннях котелень № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, що розташовані по вул. Червоноармійська, 31, вул. Боженка, 2, вул. Леніна, 6, вул. Леніна, 18-А, вул. П.Орлика, 8, вул. Катукова, 44 м.Козятин, відповідачами не визнається, що підтверджується змістом їх відзивів, поданням позовної заяви до господарського суду Вінницької області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (справа № 902/1081/13), що в свою чергу свідчить про наявність спору в цій частині між позивачем та відповідачами.

Позивач просить суд визнати право власності на мережі теплопостачання, електропостачання, водопостачання та системою димовідведення котелень № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, що розташовані по вул. Червоноармійська, 31, вул. Боженка, 2, вул. Леніна, 6, вул. Леніна, 18-А, вул. П.Орлика, 8, вул. Катукова, 44 м.Козятин, в той же час не надав суду будь-якого підтверджуючого документу, та не навів будь-яких фактів того, що дані мережі є його власністю.

Водночас, позивач просить визнати право власності на теплогенеруюче обладнання, деталізований перелік якого зазначено в Додатку № 1 до позовної заяви, тобто позивач просить суд визнати його право власності на те обладнання, яке було ним придбано за договором поставки і яке, на його думку, знаходиться в приміщеннях котелень № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, що розташовані по вул. Червоноармійська, 31, вул. Боженка, 2, вул. Леніна, 6, вул. Леніна, 18-А, вул. П.Орлика, 8, вул. Катукова, 44 м.Козятин.

При цьому, в підтвердження своїх доводів про наявність в котельнях № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16 (що розташовані по вул. Червоноармійська, 31, вул. Боженка, 2, вул. Леніна, 6, вул. Леніна, 18-А, вул. П.Орлика, 8, вул. Катукова, 44 м. Козятин) обладнання, придбаного по договору поставки, позивачем надано ксерокопію видаткової накладної №ВК-25/1/10806 від 08.06.2012 року (т.2, а.с.140-141), в пунктах 38-44, 45 якої вказано марку котла та адресу котельні.

Слід зазначити, що відповідно до п.2.2 Постанови Пленуму № 18, копії документів, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затверджені наказом державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 7 квітня 2003 року № 55. У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору.

Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії, тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

Якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала.

Враховуючи викладене та з огляду на подану позивачем ксерокопію накладної (т.2, а.с. 76-77), яка належним чином не завірена, містить ксерокопію підпису посадової особи та печатку позивача, та ксерокопію підпису посадової особи відповідача-2, та зважаючи на відмову позивача від надання оригіналів документів, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги (в тому числі даної видаткової накладної), місцевий господарський суд вірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що зазначена видаткова накладна не є належним та допустимим доказом знаходження в котельнях № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16 (що розташовані по вул. Червоноармійська, 31, вул. Боженка, 2, вул. Леніна, 6, вул. Леніна, 18-А, вул. П.Орлика, 8, вул. Катукова, 44 м.Козятин) саме того обладнання, яке було придбане позивачем згідно договору поставки.

Безпідставними також є посилання позивача щодо наявності в нього діючої ліцензії щодо надання послуг теплопостачання, оскільки Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики своїм листом № 01/06/13 від 22 липня 2013 року (т.1, а.с. 135) повідомила ОСОБА_2 міську раду про те, що ліцензії видані позивачу на право провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії строком дії з 3 серпня 2012 року по 2 серпня 2017 року анульвані постановою Комісії № 37 від 29 березня 2013 року і станом на 19 липня 2013 року не видавалися.

Також, факт прийняття рішення щодо визнання недійсної ліцензії серії АД№041771 на право провадження позивачем господарської діяльності з постачання теплової енергії підтверджено листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 28 квітня 2014 року № 28/04/14-2 (т.3, а.с. 31), як таку, що не була переоформлена у встановлений строк (Постанова комісії від 23 травня 2014 року № 549).

Також суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання позивача на укладення 22 договорів на постачання теплової енергії (т.1, а.с.226-249), оскільки дані договори припинили строк своєї дії в звязку з закінченням строку на який були укладені.

Поряд з тим, слід зазначити, що в матеріалах справи міститься договір про встановлення земельного сервітуту від 24.10.2012 року (т.2, а.с.105-107), укладений між ОСОБА_2 міською радою Вінницької області (третя особа-1) та ТОВ "ТК Енергозбереження" (позивач) в особі голови правління ОСОБА_5 був укладений договір щодо користування земельними ділянками для обслуговування прилеглих територій котелень. Даний договір підписаний та скріплений мокрими печатками сторін.

Водночас, з договору поставки від 23.05.2012 року вбачається, що він укладений між ТОВ "Енергозбереження" (відповідач-2) в особі директора ОСОБА_5 (який за вищезазначеним договором про встановлення земельного сервітуту є головою правління ТОВ "ТК Енергозбереження" (позивача)) та ТОВ "ТК Енергозбереження" (позивач) в особі заступника директора ОСОБА_6

Також, суд звертає увагу на той факт, що спірне теплогенеруюче обладнання, що встановлено у вказаних приміщеннях, являє собою цілісну систему обєкту теплопостачання підключену до основних розподільчих мереж, які перебувають у власності територіальної громади м. Козятин.

Отже, оскільки встановлене ТОВ "Енергозбереження" (відповідач-2) котельне обладнання знаходиться у приміщеннях КП "Будтеплосервіс", то будь-які дії по зміні власника обладнання, що в подальшому може призвести до його демонтажу, повинні були бути погоджені із власником (балансоутримувачем) приміщень КП "Будтеплосервіс" або ОСОБА_2 міською радою.

Водночас, ТОВ "Енергозбереження" у 2012 році не повідомляло ані ОСОБА_2 міську раду, ані Виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради про будь-яке відчуження встановленого майна.

Також, з листа Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 01.10.2014 року (т.3, а.с.47) вбачається, що позивач при підготовці до опалювального сезону 2012-2013 року повідомив Виконком ОСОБА_2 міської ради, що котельне обладнання перебуває у нього в орендному користуванні.

Крім того, з даного листа вбачається, що надані позивачем копії документів (а саме: договір поставки, Додаток № 1 до договору поставки, акт прийому-передачі № ВК-1, видаткова накладна №ВК-25/1/0806) у ОСОБА_2 міської ради та Виконкому ОСОБА_2 міської ради відсутні.

Водночас, в матеріалах справи міститься договір тимчасового (короткострокового) використання нерухомого майна від 01.10.2013 року (т.3, а.с.2-6), укладений між Виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради (третя особа-2) та ТОВ "Інвесттеплоцентр" (відповідач-1) згідно п.1.1 якого Виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради (третя особа-2/власник) передала, а ТОВ "Інвесттеплоцентр" (відповідач-1/користувач) прийняв у строкове платне використання частину нерухомого майна: частину приміщення котельні № 2, частину приміщення котельні № 4, частину приміщення котельні № 9, частину приміщення котельні № 10, частину приміщення котельні № 11, частину приміщення котельні № 16, що перебувають на балансі Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради, майно передається в тимчасове користування з метою здійснення постачання теплової енергії ТОВ "Інвесттеплоцентр".

З вищевикладеного не вбачається, що відповідач-1 виявляє якісь майнові права (право власності) на спірне теплогенеруюче обладнання, оскільки останній, відповідно до укладених договорів, є лише правомірним користувачем вищезазначеного обладнання частини приміщень котелень № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, але не його власником.

При цьому, колегія суддів не заперечує наявність відносин між позивачем та відповідачем-2, які виникли саме на підставі договору поставки, який в свою чергу свідчить про те, що відповідач-2 поставив позивачу матеріали та обладнання відповідно з додатками до договору поставки на суму 1 912 431 грн.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту наявності у нього саме права власності на дане теплогенеруюче обладнання з мережами: теплопостачання, електропостачання, водопостачання та системою димовідведення, детально згідно до Додатку № 1 до позовної заяви, яке розташоване в приміщеннях котелень № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, що розташовані по вул. Червоноармійська, 31, вул. Боженка, 2, вул. Леніна, 6, вул. Леніна, 18-А, вул. П.Орлика, 8, вул. Катукова, 44 м. Козятин.

Що стосується вимоги позивача про витребування вищевказаного майна з чужого незаконного володіння, то колегія суду зазначає наступне.

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 397 Цивільного кодексу України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

В силу дії статті 398 Цивільного кодексу України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

З положень статті 387 Цивільного кодексу вбачається, що: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З вищевикладених норм законодавства слідує, що власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої на момент подання позову воно фактично знаходиться у незаконному володінні. При цьому об'єктом віндикаційного позову можуть бути лише індивідуально-визначені речі, тобто індивідуально визначене майно або ж майно, яке хоча і наділене родовими ознаками, проте якимось чином індивідуалізоване.

Зазначений спосіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватись належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, зокрема це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача поза його волею, перебування його в натурі у відповідача, тощо.

Враховуючи вищевикладене та встановивши, що спірне майно (матеріали, обладнання та інструменти) належить до категорії речей, наділених родовими ознаками, за відсутності наведених позивачем описів, ознак та характеристик, які б дозволяли його ідентифікувати та індивідуалізувати, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість захисту прав позивача шляхом застосування механізму, передбаченого ст.387 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що посилання позивача, викладені в позові, поданих ним доказах, є необґрунтованими, документально не підтвердженими (відсутність будь-яких доказів щодо належності спірного майна саме позивачу, відсутність оригіналів доказів, котрими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги з посилання на крадіжку даних доказів, факт якої належним чином не встановлений), такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а відтак, позивач, в порушення вимог статтей 32, 33, 36 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів, з огляду на що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, судом першої інстанції вірно не взято до уваги платіжні доручення про оплату позивачем відповідачу-2 грошових коштів за період з 30.05.2012 р. по 14.03.2013 р. на суму 4 463 410, 87 грн. (т.1, а.с.50-67) як докази оплати за котельне обладнання згідно договору поставки обладнання № 25-1 від 23.05.2012 р., оскільки в призначеннях платежу вказано, що оплата здійснюється згідно договору № 25-1 від 23.05.2012 р., але не вказано, що саме згідно договору поставки. Таке твердження позивача є суперечливим, ще й з огляду на договір оренди обладнання № 25-1 від 23.05.2012 р. (т.3 а.с.232-233), в якому орендодавцем вказано ТОВ "Енергозбереження", а орендарем - ТОВ "ТК Енергозбереження".

Також не беруться до уваги посилання позивача на рішення Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Вінницької області №477 та №478 від 26.09.2012 р., в яких позивача визначено виконавцем житлово - комунальних послуг у теплопостачанні та встановлено тариф на теплопостачання бюджетним та госпрозрахунковим підприємствам, і укладені договори зі споживачами (т.1 а.с.226-247, т.2 а.с.1-47), як докази придбання позивачем котельного обладнання, яке він експлуатував згідно цих договорів, а відтак як доказ набуття позивачем цього котельного обладнання у власність, оскільки вказаними рішеннями позивача визнано виконавцем послуг з теплопостачання, а договори з позивачем підтверджують тільки те, що позивач надавав вказані послуги за відсутності правоустановлювальних документів на це обладнання, які б підтверджували набуття ним обладнання у власність.

Слід зазначити, що саме ненадання позивачем ОСОБА_2 міській раді, Виконкому ОСОБА_2 міської ради правоустановлюючих документів, в тому числі на обладнання, стало однією з підстав прийняття Виконкомом ОСОБА_2 міської ради Вінницької області рішення від 10.09.2013 р. № 306 (т.3, а.с.136) про розірвання з ТОВ "ТК Енергозбереження" (позивач) договорів на постачання теплової енергії до об'єктів соціальної сфери та адміністративних приміщень м.Козятина і визнано виконавцем цих послуг ТОВ "Інвесттеплоцентр".

Відповідач-1 (ТОВ "Інвесттеплоцентр") користується теплопостачальним обладнанням в приміщеннях котелень № 2, 4, 9, 10, 11, 16 в м.Козятині на правах орендаря, що підтверджується копією договору оренди обладнання від 25.06.2013 р. укладеного ТОВ "Енергозбереження", як орендодавцем, і ТОВ "Інвесттеплоцентр", як орендарем.

Письмові пояснення ОСОБА_5 від 27.11.2015 р. та директора ТОВ "ТК Енергозбереження" ОСОБА_6 від 26.11.2015 р. не підтверджують факт укладення договору поставки № 25-1 від 23.05.2012 р. і додатків до нього, інших документів поданих позивачем на його виконання.

Слід зазначити, що в копії Дублікату договору поставки обладнання № 25-1 від 23.05.2012 р., який визнано судом неналежним доказом, вказано, що він з боку продавця - ТОВ "Енергозбереження" підписується директором ОСОБА_5, а з боку покупця - ТОВ "ТК Енергозбереження" - заступником директора ОСОБА_6 на підставі довіреності від 26.03.2012 р., яка видана директором ТОВ "ТК Енергозбереження" ОСОБА_5. При цьому, на дату 23.05.2012 р. ОСОБА_5 був керівником як ТОВ "Енергозбереження", так і ТОВ "ТК Енергозбереження".

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, неприйняття відмови позивача від позову, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Так, позивачем 19.11.2015 року до господарського суду Вінницької області була подана заява про відмову від позову та припинення провадження у даній справі. Дана заява обгрунтована тим, що постановою господарського суду Харківської області від 12.08.2015 р. у справі № 922/4134/15 ТОВ "Енергозбереження" визнано банкрутом і встановлено відсутність у нього будь - якого майна. Також позивач вважає, що даною постановою спростовані доводи відповідача-2 (ТОВ "Енергозбереження") щодо права власності на теплогенеруюче обладнання в котельнях № 2, 4, 9, 10, 11, 16 в м.Козятині і доводи відповідача 1 (ТОВ "Інвесттеплоцентр") про те, що він орендує теплогенеруюче обладнання у відповідача 2, що знаходиться у приміщеннях вказаних котелень.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення у справі відмовитися від позову. Разом з тим, згідно ч.6 ст.22 ГПК України господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

З огляду на вимоги ч.6 ст.22 ГПК України твердження позивача про те, що позивач має беззаперечне право на відмову від позову є безпідставним та суперечить змісту вказаної норми процесуального закону.

Зі змісту ч.6 ст.22 ГПК України вбачається, що суд зобов'язаний перевіряти те, чи відмова від позову суперечить законодавству або чи порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси. Відтак прийняття чи не прийняття судом відмови від позову залежить від того, чи така відмова суперечить чи не суперечить законодавству і чи порушує чи не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Відповідно до ч.2 ст.4-3, ст.33 ГПК України, будь-яка заява, клопотання сторін у справі, в тому числі і заява про відмову від позову, мають бути мотивованими, в них мають бути вказані підстави, докази в обґрунтування обставин, вказаних в заявах, клопотаннях. Будь-яка заява, клопотання сторін, в якій не вказано мотиви, підстави, докази в обґрунтування заяви, клопотання судом відхиляються як немотивовані, безпідставні. З огляду на це, при відмові від позову позивачем мають бути зазначені підстави, мотиви відмови, докази, які обґрунтовують ці мотиви, підстави.

Тому, на виконання вимог ч.6 ст.22 ГПК України, для перевірки того, чи відмова від позову не суперечить законодавству або чи не порушує чиї - небудь права і охоронювані законом інтереси, суд має перевірити з яких мотивів, підстав позивач відмовляється від позову, чи підтверджуються належними доказами ці мотиви і підстави і чи ці мотиви, підстави, докази, а відтак і сама відмова від позову чи не суперечать законодавству або чи не порушує чиї-небудь права або охоронювані законом інтереси.

Відтак, відмова від позову нерозривно пов'язана з підставами, мотивами такої відмови, повинна містити докази в обґрунтування цих підстав і мотивів. В зв'язку з викладеним, суд ніяк не може перевірити суперечність чи відповідність відмови від позову, порушення чи не порушення такою відмовою чиїх небудь прав і охоронюваних законом інтересів, не інакше як перевіривши підстави, мотиви, докази в обґрунтування них на предмет того чи суперечать вони, а відтак і сама відмова від позову, законодавству, чи порушують вони чиї небудь права і охоронювані законом інтереси.

З огляду на викладене безпідставними і такими, що суперечить змісту ч.6 ст.22, ст..4-3, 33 ГПК України, є твердження апелянта про те, що мотиви, підстави не мають ніякого значення для відмови від позову і що суд має приймати відмову від позову незалежно від мотивів, підстав такої відмови.

В зв'язку з викладеним, прийняття відмови від позову з підстав відсутності у відповідача-2 майна, спростування доводів відповідача-2 знаходження у нього у власності теплогенеруючого обладнання котелень, що є предметом позову, і спростування доводів відповідача-1 знаходження у нього в оренді цього майна без розгляду справи по суті, дослідження всіх доказів у даній справі, призвело б до порушення прав відповідачів, оскільки б при прийнятті відмови від позову з цих підстав і мотивів суд в ухвалі про припинення провадження у справі мав би на виконання вимог п.2,3,4 ч.2 ст.86 ГПК України вказати з яких підстав, мотивів, подано відмову від позову в даному випадку з підстав відсутності у відповідача-2 майна, що є предметом спору і спростування доводів відповідача-2 про знаходження в нього у власності цього обладнання, а у відповідача-1 знаходження в оренді цього обладнання і мав би вказати, що така відмова від позову не суперечить закону і не порушує чиї небудь права і охоронювані законом інтереси.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про відмову в позові, оскільки задоволення вказаної заяви порушуватиме права і охоронювані законом інтереси відповідача-1, відповідача-2, кредиторів відповідача-2 у справі про банкрутство і суперечитиме законодавству.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Рівненської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Теплопостачальна компанія Енергозбереження" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Вінницької області від 03.12.2015 року у справі №902/584/14 - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Огороднік К.М.