ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2016р. Справа№ 914/4209/15

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Державного підприємства «Вигодське лісове господарство» (смт. Вигода, Івано-Франківська обл.)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерголіс» (м. Червоноград, Львівська обл.)

про: стягнення 10181,22 грн. суми основного боргу, 3879,04 грн. інфляційних втрат, 241,00 грн. 3% річних та 1218,00 грн. судового збору

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Черменєвій В.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність б/н від 21.12.2015 року.

від відповідача: Не зявився.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Державного підприємства «Вигодське лісове господарство» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерголіс» про стягнення 10181,22 грн. суми основного боргу, 3879,04 грн. інфляційних втрат, 241,00 грн. 3% річних та 1218,00 грн. судового збору.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.12.2015 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 17.12.2015 року. Ухвалою суду від 17.12.2015 року розгляд справи відкладено до 04.01.2016 року, в звязку з відсутністю представників сторін. Ухвалою суду від 04.01.2016 року розгляд справи відкладено до 13.01.2016 року, в звязку з відсутністю представників сторін. Ухвалою суду від 13.01.2016 року розгляд справи відкладено до 22.01.2016 року, в звязку з відсутністю представника відповідача. Ухвалою суду від 22.01.2016 року розгляд справи відкладено до 29.01.2016 року, згідно клопотання позивача та в звязку з відсутністю представника відповідача. Ухвалою суду від 29.01.2016 року розгляд справи відкладено до 05.02.2016 року, в звязку з відсутністю представника відповідача.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 11.12.2015 року, про відкладення від 17.12.2015 року, від 04.01.2016 року, від 13.01.2016 року, від 22.01.2016 року, від 29.01.2016 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

28.12.2015 року на адресу Господарського суду Львівської області надійшло клопотання від Державного підприємства «Вигодське лісове господарство» (позивача у справі) про участь у судовому засідання в режимі відеоконференції, в якому просить суд забезпечити його участь в судовому засідання в режимі відеоконференції та доручити проведення відеоконференції Господарському суду Івано-Франківської області (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Шевченка, 16).

11.01.2016 року за вх. № 757/16 позивач подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

13.01.2016 року за вх. № 1315/16 позивач подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

22.01.2016 року за вх. № 2525/16 позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

26.01.2016 року за вх. № 2925/16 позивач подав клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

28.01.2016 року за вх. № 3303/16 позивач подав клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

01.02.2016 року за вх. № 3771/16 позивач подав клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи, згідно якого долучив оригінали товарно-транспортних накладних, претензій, акту звірки, супровідного листа та квитанції про відправлення.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 11.12.2015 року, про відкладення від 17.12.2015 року, від 04.01.2016 року, від 13.01.2016 року, від 22.01.2016 року, від 29.01.2016 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, що підтверджується копією Списку № 97 згрупованих внутрішніх поштових відправлень рекомендованих листів 01.02.2016 року, а явка відповідача була визнана судом та визначена в ухвалах суду обовязковою.

24.12.2015 року за вх. № 56126/15 відповідач подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому просить суд застосувати до позовних вимог строки позовної давності.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 05.02.2016 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, ДП «Вигодське лісове господарство» (надалі позивач) відпускало ТзОВ «Енерголіс» (надалі відповідач) лісопродукцію, про підтвердження одержання якої свідчать товарно-транспортні накладні, а саме:

- згідно товарно-транспортної накладної № 0135371 від 10.12.2009 р. було відпущено лісопродукцію кількістю 20,64 м3 на суму 2996,93 грн.;

- згідно товарно-транспортної накладної № 0135288 від 14.02.2009 р. було відпущено лісопродукцію кількістю 19,56 м3 на суму 4454,83 грн.;

- згідно товарно-транспортної накладної № 0135378 від 16.12.2009 р. було відпущено лісопродукцію кількістю 20,20 м3 на суму 2933,04 грн.

Всього, за твердженням позивача, відповідачу в грудні 2009 року було реалізовано лісопродукцію на загальну суму 10384,80 грн. Оплата за дану лісопродукцію була проведена частково і станом на 31.10.2015 року заборгованість становить 10181,22 грн.

ДП «Вигодське лісове господарство» неодноразово надсилало відповідачу претензії, зокрема № 41 від 26.12.2014 р., яку відповідач отримав 09.01.2015 р., та № 89 від 17.09.2015 р., яку відповідач отримав 22.09.2015 р., із проханням погасити дебіторську заборгованість в сумі 10181,22 грн. (за поставлену лісопродукцію). Проте, відповідач на зазначені претензії не реагує, відповіді не надсилає, кошти не повертає.

За твердженням позивача, відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Згідно із ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач зазначає, що у відповідності до ст. ст. 193 ГК України, ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ГК України. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За твердженням позивача, сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача за прострочення оплати за отриману лісопродукцію за період з 16.01.2015 р. по 31.10.2015 р., становить 3 879,04 грн. Сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача за прострочення оплати за отриману лісопродукцію за період з 16.01.2015 р. по 31.10.2015 р., становить 241,00 грн. Отже, заборгованість відповідача станом на 31.10.2015 р. складає 14301,26 грн. (10181,22 грн. заборгованість + 3879,04 грн. сума інфляційних збитків + 241,00 грн. сума процентів).

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позовні вимоги стосуються реалізації позивачем лісопродукції відповідачеві в грудні 2009 року на загальну суму 10384,80 грн., оплата за яку проведена частково.

За твердженням відповідача, на даний час на підприємстві не зберіглося ні копій, ні оригіналів, які підтверджують придбання вищезазначеного товару. Посадові особи, які фігурують в наданих позивачем копіях первинних документів на підприємстві не працюють. Зазначені обставини унеможливили підписання ТзОВ «Енерголіс» акту звірки взаємних розрахунків з відповідачем. Крім цього, відповідач зазначає, що, як вбачається з позовної заяви, між сторонами склалися відносини на підставі укладеного у спрощений спосіб договору купівлі-продажу, за яким сторони не визначали строк здійснення відповідачем оплати за отриманий товар. У зв'язку з чим, покупець був зобов'язаний оплатити товар після його прийняття, чого зроблено не було. Тобто, накладні, за якими відповідач отримав товар, є самостійними підставами виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Тому, за твердженням відповідача, загальні положення ч. 2 ст. 530 ЦК України не можуть бути застосовані, в даному випадку, до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко встановлений спеціальною нормою права ст. 692 ЦК України, відповідно до якої, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Оскільки інший строк оплати товару сторонами у видаткових накладних встановлений не був, то відповідач мав розрахуватись з позивачем після отримання товару, або товаророзпорядчих документів.

Відповідач наголошує, що, згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За таких обставин, відповідач вважає, що право пред'явити вимогу про оплату переданого товару у позивача виникло у грудні 2009 року, а тому, строк позовної давності, згідно з приписами ч. 5 ст. 261 ЦК України, для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у позивача закінчився наприкінці 2012 року.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. N 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується (див. постанову Вищого господарського суду України від 28.02.2012 р. N 5002-8/481-2011).

На підставі вищенаведеного, відповідач заперечує позовні вимоги і просить відмовити у їх задоволенні.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, ДП «Вигодське лісове господарство» (надалі позивач) зазначає, що воно відпускало ТзОВ «Енерголіс» (надалі відповідач) лісопродукцію, про підтвердження одержання якої позивачем долучено до матеріалів позовної заяви копії, а також на вимогу суду надано оригінали товарно-транспортних накладних, а саме:

- згідно товарно-транспортної накладної № 0135371 від 10.12.2009 р. було відпущено лісопродукцію кількістю 20,64 м3 на суму 2996,93 грн.;

- згідно товарно-транспортної накладної № 0135288 від 14.12.2009 р. було відпущено лісопродукцію кількістю 19,56 м3 на суму 4454,83 грн.;

- згідно товарно-транспортної накладної № 135378 від 16.12.2009 р. було відпущено лісопродукцію кількістю 20,20 м3 на суму 2933,04 грн.

Однак, незважаючи на вимоги суду, позивачем не надано належно оформлених належних та допустимих доказів в підтвердження своїх позовних вимог.

Щодо копій товарно-транспортних накладних № 0135371 від 10.12.2009 р., згідно якої, за твердженням позивача, було відпущено лісопродукцію кількістю 20,64 м3 на суму 2996,93 грн., № 0135288 від 14.02.2009 р., згідно якої, за твердженням позивача, було відпущено лісопродукцію кількістю 19,56 м3 на суму 4454,83 грн., № 135378 від 16.12.2009 р., згідно якої, за твердженням позивача, було відпущено лісопродукцію кількістю 20,20 м3 на суму 2933,04 грн., оригінали яких були додані позивачем згідно клопотання від 01.02.2016 року за вх. №3771/16, то суд не може їх прийняти як належні та допустимі докази, що підтверджують наявність боргу відповідача перед позивачем, оскільки із них не вбачається, що саме повноважний представник відповідача прийняв товар, зазначений у цих товарно-транспортних накладних, оскільки, позивачем, незважаючи на вимоги суду не надано належних та допустимих доказів того, що особи, на які посилається позивач, стверджуючи, що ними отримано зазначену в накладних продукцію, уповноважені саме відповідачем на її отримання, зокрема, не надано належно оформлених довіреностей відповідача на отримання зазначеної у накладних продукції для відповідача, відсутні печатки відповідача, які б підтверджували підпис особи, що отримала товар. Також, відсутні будь-які документи, які б підтверджували повноваження особи, що підписалася у товарно-транспортній накладній, на отримання даного товару від імені відповідача. відсутній підпис особи, яка зазначена в товарно-транспортній накладній, як така, що уповноважена отримати від позивача товар.

Так, оглянувши оригінали доказів, що отримані судом на неодноразові вимоги до позивача, судом встановлено, що у товарно-транспортних накладних № 0135371 від 10.12.2009 р. та № 0135378 від 16.12.2009 р., при заповненні позивачем зазначено, що особою відповідача, яка одержала вантаж, є «Сухаревич». Однак, на обох накладних в графі «Вантаж одержав» перед надписом «Сухаревич» відсутній будь-який підпис відповідальної особи. Крім того, незважаючи на неодноразові вимоги суду, позивачем не надано оригіналу довіреності на представника відповідача, зокрема, Сухаревича, на одержання товару, стягнення заборгованості за який є предметом позову.

В оригіналах товаро-транспортної накладної № 0135288 від 14.12.209 р., а також специфікації накладній б/н від 14.12.2009 р. до вищезазначеної товарно-транспортної накладної не зазначено особу, чий підпис проставлено в графі «Вантаж одержав». Крім того, незважаючи на вимоги суду, позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які би свідчили про наявність у даної особи повноваження отримати у позивача для відповідача товар, що зазначений у цих документах.

Також, позивач звертає увагу на те, що між сторонами склалися відносини на підставі укладеного у спрощений спосіб договору купівлі-продажу, за яким сторони не визначали строк здійснення відповідачем оплати за отриманий товар. У зв'язку з чим, покупець (відповідач у даному випадку) був зобов'язаний оплатити товар після його прийняття, чого зроблено не було. Тобто, як стверджено позивачем, накладні, за якими відповідач отримав товар, є самостійними підставами виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Однак, відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. N 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується, що, зокрема, також зазначено у постанові Вищого господарського суду України від 28.02.2012 р. N 5002-8/481-2011.

Тому, загальні положення ч. 2 ст. 530 ЦК України не можуть бути застосовані в даному випадку до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко встановлений спеціальною нормою права ст. 692 ЦК України, відповідно до якої, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Оскільки інший строк оплати товару сторонами у видаткових накладних встановлений не був, то відповідач мав розрахуватись з позивачем одразу після отримання товару.

Разом з тим, згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України визначено початок перебігу позовної давності, зокрема, ч. 1 вказаної статті встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до пп. 4.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Згідно ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до з ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з пп. 5.3. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).

Згідно з пп. 2.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з обєктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Відповідно до п.п. 4.1. даної Постанови, господарськими судами не можуть братися до уваги також доводи новопризначеного (новообраного) керівника підприємства, установи, організації про те, що він дізнався про порушене право очолюваної ним юридичної особи лише з часу свого призначення (обрання), оскільки позовна вимога заявляється про захист прав саме юридичної особи, а не прав її керівника.

Всього, за твердженням позивача, відповідачу в грудні 2009 року було реалізовано лісопродукцію на загальну суму 10384,80 грн. Оплата за дану лісопродукцію була проведена частково і станом на 31.10.2015 року заборгованість становить 10181,22 грн.

Оскільки, позовну заяву з додатками зареєстровано в канцелярії суду за вх. № 4346 від 09.12.2015 р., позивачем пропущено строк позовної давності стягнення зазначеної в позовній заяві заборгованості. Будь-які належні та допустимі докази, що підтверджують наявність об'єктивних, незалежних від позивача, обставин які унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, незважаючи на вимоги суду, учасниками процесу не представлено.

За таких обставин, право пред'явити до відповідача вимогу про оплату переданого товару у позивача виникло у грудні 2009 року, а тому строк позовної давності, згідно з приписами ч. 5 ст. 261 ЦК України, для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у позивача закінчився наприкінці 2012 року.

Отже, керуючись ст.ст. 216, 253-266 ЦК України, слід застосувати строк позовної давності до вимог Державного підприємства «Вигодське лісове господарство» (смт. Вигода, Івано-Франківська обл.) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерголіс» (м. Червоноград, Львівська обл.) про стягнення 10181,22 грн. суми основного боргу, 3879,04 грн. інфляційних втрат, 241,00 грн. 3% річних та 1218,00 грн. судового збору, та відмовити повністю у позові.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з пп. 2.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Відповідно до ч. 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги заперечив та спростував, суд прийшов до висновку, що позов Державного підприємства «Вигодське лісове господарство» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерголіс» про стягнення 10181,22 грн. суми основного боргу, 3879,04 грн. інфляційних втрат, 241,00 грн. 3% річних та 1218,00 грн. судового збору є необґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 1218,00 грн., та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 5254 від 04.12.2015 року на суму 1218,00 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід залишити за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя Пазичев В.М.

Повний текст рішення виготовлено 09.02.2016 року.