РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2016Справа №910/31482/15

За позовомВиробничого кооперативу «Технічний центр»
доКомунального підприємства «Київський метрополітен»
провизнання договору продовженим
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Асатрян О.В.
від відповідача:Швед Я.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Виробничий кооператив «Технічний центр» (надалі - «Кооператив») звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Київський метрополітен» (надалі - «Підприємство») про визнання договору продовженим.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю, на думку позивача, підстав для визнання продовженим договору оренди №370-Упр(ДВ)-09 від 05.03.2009 р. на строк до 04.03.2017 р. у зв'язку з відсутністю заяви орендодавця про припинення дії такого договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 20.01.2016 р.

20.01.2016 р. представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому Підприємство проти задоволення позовних вимог заперечувало з огляду на те, що листом №12-НДД від 23.03.2015 р. позивача було повідомлено про відмову від продовження дії спірного договору оренди, а тому підстави для визнання такого договору продовженим відсутні.

Судове засідання 20.01.2016 р. не відбулося та було перенесено на 08.02.2016 р.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, вимоги ухвали суду виконала, надала пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.03.2009 р. між Підприємством (орендодавець) та Кооперативом (орендар) був укладений договір оренди №370-Упр(ДВ)-09 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець на підставі рішення Київради від 16.10.2008 р. №516/516 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю, переходу), визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроет», тимчасовими огороджуючи ми конструкціями (кіосками) орендаря) (об'єкт оренди) за адресою: станція метро «Дружби Народів», для торгівлі непродовольчими товарами.

За змістом п. 2.1 Договору об'єктом є частина вестибюлю (переходу) визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроет», тимчасовими огороджуючи ми конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 155,0 кв., з викопіюванням з схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього договору.

Згідно з п. 9.1 Договору він вступає в силу з моменту підписання його сторонами і відповідно до рішення Київради від 16.10.2008 р. №516/516 діє з 06.03.2009 р. до 04.03.2012 р. (2 роки 364 дні).

На виконання умов Договору орендодавець передав а позивач прийняв в орендне користування об'єкт оренди за Договором, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується представниками сторін.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання Договору продовженим на той самий строк, на який його було укладено.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди комунального майна, а між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Глави 30 Господарського кодексу України, а також Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Згідно зі ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За приписами ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Як вбачається із п. 9.1 Договору він є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 06.03.2009 р. до 04.03.2012 р. (2 роки 364 дні).

Факт передачі приміщення в оренду та користування ним позивачем, а також продовження дії Договору на новий строк не заперечується сторонами.

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності , їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулює Закон України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним для даних правовідносин.

Статтею 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Статтею 26 цього ж Закону визначено, що договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

З наведених вище норм законодавства випливає, що можливість продовження дії договору оренди на той же термін і на тих же умовах законодавець поставив у залежність, зокрема, від відсутності волевиявлення однієї із сторін про припинення цього договору у зв'язку із закінченням терміну його дії, та зазначив про те, що таке волевиявлення має відбуватись у відповідні строки.

Тому, будь-яке документальне підтвердження факту здійснення такої заяви на адресу контрагента припиняє договір оренди, без урахування того, чи отримано іншою стороною цю заяву, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку орендодавців доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень тощо) про припинення дії договорів оренди або ж пересвідчуватися в тому, чи отримував орендар повідомлення (заяви тощо) про припинення дії договору, які надсилаються, зокрема, в порядку ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а передбачений лише обов'язок довести факт належного направлення такого повідомлення-заяви орендарю, яке буде свідчити про відсутність волевиявлення на продовження орендних правовідносин.

В даному випадку, орендодавець (Підприємство) висловив заперечення щодо продовження терміну дії договору на новий термін, шляхом направлення на адресу позивача повідомлення №12-НДД від 23.03.2015 р., копія якого наявна в матеріалах справи.

Відтак, з урахуванням того, що дія Договору закінчилася в березні 2015 року, відповідачем були дотримані вимоги ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в частині вчасного попередження орендаря про закінчення строку дії договору.

Більш того, відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» за згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Пунктом 9.3 Договору визначено, що після закінчення строку дії цього договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

Суд відзначає, що позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів того, що Київрадою прийняте відповідне рішення про продовження дії Договору.

Статтею 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що договір оренди припиняється (у тому числі) в разі закінчення строку, на який його було укладено.

За таких обставин суд приходить до висновку, що Договір припинився у зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 12.11.2015 р. у справі № 910/27874/14.

Крім того, як роз'яснено в п.4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» від 29.05.2013 р. №12, господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 ГК України, стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України) способам захисту порушеного права. Господарський суд відмовляє в позові і в тому разі, коли з'ясує, що договір оренди є поновленим (продовженим) на строк, який був раніше встановлений договором. При цьому у відповідних випадках господарський суд не повинен відмовляти у прийнятті позовної заяви або припиняти провадження у справі з тієї підстави, що відповідні вимоги не підлягають розгляду господарськими судами.

Таким чином, предмет позову про визнання договору оренди продовженим не відповідає способам захисту права, передбаченим законом.

Зокрема, такий спосіб захисту не міститься в переліках способів захисту права, визначених статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України. З матеріалів справи також не вбачається встановлення такого способу захисту прав орендаря у договорі, укладеному між сторонами.

Обраний позивачем спосіб захисту не є визнанням права, оскільки останній спосіб захисту застосовується в разі необхідності підтвердження в судовому порядку наявності у певної особи конкретного, визначеного за змістом і за обсягом суб'єктивного права.

Отже, спір про визнання договору продовженим не є спором про наявність чи відсутність цивільного права, а заявлена позовна вимога не є позовом про визнання, у зв'язку з чим не може бути предметом спору та розглядатися самостійно.

Аналогічні висновки містяться в постанові Вищого господарського суду України від 11.08.2014 р. у справі №920/197/14.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог Виробничого кооперативу «Технічний центр» у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Виробничого кооперативу «Технічний центр» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.02.2016 р.

Суддя В.П. Босий