ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2016 р. Справа №917/2590/15

за позовом Приватного підприємства "Фірма "Принцип", вул. Шевченка, 32, м. Кременчук, Полтавська область,39600

до Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", вул. Івана Приходька, 141, м. Кременчук, Полтавська область,39607

про стягнення 43 792,84 грн.

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: відсутні

від відповідача: відсутні

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення 43 792,84 грн. за договором поставки товару №0717-СН від 16.12.2013 року, з яких: 31513,51 грн. - сума основного боргу, 11400,57 грн. - інфляційні втрати, 878,76 грн. - 3% річних.

В судовому засіданні 21.01.2016 року суд розпочав слухання справи по суті.

Представник позивача виклав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Суд оглянув оригінали документів, вказаних в додатку до позовної заяви, наданих в судовому засіданні представником позивача.

Позивач представництво у судове засідання 11.02.2016 року не забезпечив, його явка в судове засідання судом обов'язковою не визнавалась. Відповідно до пп. 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України та пп. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" останній був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань, про що свідчать матеріали справи.

Відповідач повноважного представника в жодне судове засідання не направив, хоча і був двічі належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання (повідомлення про вручення поштових відправлень в матеріалах справи), відзив на позовну заяву не подав, вимоги п. 4 ухвали суду від 15.12.2015 року та ухвали від 21.01.2016 року не виконав.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд двічі повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчується, відсутність клопотання про його продовження, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

16.12.2013 року між Приватним підприємством "Фірма Принцип" (позивач, постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" (покупець, відповідач) було договору поставки товару № 0717-СН (арк. с. 10-13).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язався поставити і передати у власність покупцю визначений договором товар, а покупець зобов'язався прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату.

У пункті п. 6.1. договору сторони визначили, що розрахунки за товар здійснюються протягом 30 календарних днів з моменту одержання товару.

На виконання умов договору позивачем на адресу відповідача було поставлено товар на загальну суму 32980,69 грн., що підтверджується видатковими накладними: від 08.01.2014 року № 17, від 23.01.2014 року №539 та №540, від 03.02.2014 року №865 та №866, від 11.02.2014 року №1054, від 18.02.2014 року №1403, від 21.02.2014 року №1546, від 02.12.2014 року №9835, від 04.03.2015 року №1492, від 12.03.2015 року №1665 (арк. с. 14-26).

Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого за договором товару здійснив частково в сумі 1467,18 грн., а отже за ним рахується заборгованість в сумі 31513,51 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача 43792,84 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки , яка складається з: основного боргу в сумі 31513,51 грн., 3% річних в сумі 878,76 грн. та інфляційних в сумі 11400,57 грн. нарахованих за періоди : з 07.02.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №17 від 08.01.2014 року); з 22.02.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковими накладними №539 та №540 від 08.01.2014 року); з 05.03.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковими накладними №865 та №866 від 03.02.2014 року); з 13.03.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №1054 від 11.02.2014 року); з 20.03.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №1403 від 18.02.2014 року); з 23.03.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №1546 від 21.02.2014 року); з 01.01.2015 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №9835 від 02.12.2014 року); з 11.04.2015 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №1665 від 12.03.2015 року); з 03.04.2015 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №1492 від 04.03.2015 року) (розрахунок арк. с. 27-28).

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що видатковими накладними: від 08.01.2014 року № 17, від 23.01.2014 року №539 та №540, від 03.02.2014 року №865 та №866, від 11.02.2014 року №1054, від 18.02.2014 року №1403, від 21.02.2014 року №1546, від 02.12.2014 року №9835, від 04.03.2015 року №1492, від 12.03.2015 року №1665 (арк. с. 14-26), підписаними сторонами, підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму 32980,69 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару за договором поставки товару №0717-СН від 16.12.2013 року виконав частково в сумі 1467,18 грн., на момент пред'явлення позову та розгляду справи зобов'язання відповідача в частині сплати 31513,51 грн. ним не виконані.

Отже, відповідач, підписавши договір поставки товару №0717-СН від 16.12.2013 року та видаткові накладні, взяв на себе зобов'язання з оплати товару.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 878,76 грн. та інфляційних в сумі 11400,57 грн. за періоди : з 07.02.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №17 від 08.01.2014 року); з 22.02.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковими накладними №539 та №540 від 08.01.2014 року); з 05.03.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковими накладними №865 та №866 від 03.02.2014 року); з 13.03.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №1054 від 11.02.2014 року); з 20.03.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №1403 від 18.02.2014 року); з 23.03.2014 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №1546 від 21.02.2014 року); з 01.01.2015 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №9835 від 02.12.2014 року); з 11.04.2015 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №1665 від 12.03.2015 року); з 03.04.2015 року по 30.09.2015 року (за видатковою накладною №1492 від 04.03.2015 року) (розрахунок арк. с. 27-28).

Перевіряючи розмір заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних, суд звертає увагу на наступне.

При нарахуванні 3% річних та інфляційних за період 23.03.2014 року по 30.09.2015 року (по видатковій накладній № 1546) позивачем невірно визначено початок перебігу строку прострочення.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частина 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Позивач не врахував вказані приписи законодавства, тому, враховуючи, що останній день строку для оплати припадає на вихідний, то днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

З урахуванням вищевикладеного за перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятору "ЛІГА: ОСОБА_1 9.1.3", до стягнення підлягає 3% річних в сумі 878,66 грн., сума нарахованих інфляційних підлягає стягненню в межах заявленої позивачем суми 11400,57 грн. Однак при їх нарахуванні позивачем були допущені ті самі помилки, що і при нарахуванні 3% річних.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 31513,51 грн. основного боргу, 11400,57 грн. інфляційних та 878,66 грн. 3% річних обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами ( в мат. справи) і підлягають задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст.49 ГПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 33,43,49,75,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (вул. І. Приходька, буд. 141, м. Кременчук, Полтавська обл., 39621, ідентифікаційний код юридичної особи 05756783) на користь Приватного підприємства "Фірма "Принцип" (вул. Шевченка, буд. 32, м. Кременчук, Полтавська обл., 39600, ідентифікаційний код юридичної особи 22522420) 31 513,51 основного боргу, 11400,57 грн. інфляційних втрат, 878,66 грн. 3% річних та 1217,88 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову - відмовити в задоволенні вимог.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 15.02.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.