ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"26" січня 2016 р. Справа № 911/5098/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Союзенергомаш», м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго», с. Проців, Бориспільський р-н

про стягнення 3 320 341,54 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників:

позивач ОСОБА_1 предст. дов. №399 від 09.10.2015;

відповідач ОСОБА_2 предст. дов. №1-3/04.01-2016 від 04.01.2016;

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Союзенергомаш» (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» (відповідач) про стягнення 2 987 866,84 грн. заборгованості за договором № 20/4-2015 від 24.04.2015р., яка складається з 2 654 348,16 грн. основного боргу, 276 150,73 грн. пені, 33 876, 60 грн. 3% річних та 23 491,35 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.11.2015 у справі №911/5098/15 порушено провадження та призначено до розгляду на 11.01.2016 року.

11.01.2016 року через канцелярію суду позивач, в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 2 886 553,94 грн. основного боргу, 343 685,62 грн. пені, 46 669,16 грн. 3% річних та 43 432,82 грн. інфляційних втрат.

Заява обґрунтована тим, що відповідно до специфікації, додаток №1 до договору № 20/4-2015 від 24.04.2015р., сума, що підлягає сплаті в гривнях, коригується у відповідності до офіційного курсу НБУ гривні до долара США на дату фактичної оплати, у звязку з чим, позивачем було здійснено коригування суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних.

Відповідно до ч. 4 статті 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 55 ГПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошей - стягуваною сумою або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) поряду.

Враховуючи те, що у відповідності до вищезазначених норм законодавства, ціну позову вказує позивач, суд зазначає, що має місце нова ціна позову 3 320 341,54 грн. (2 886 553,94 + 343 685,62 грн. + 46 669,16 грн. + 43 432,82 грн.), виходячи з якої й вирішується спір.

Відповідач у своєму відзиві та письмових поясненнях на заяву про збільшення позовних вимог проти позову заперечував, посилаючись на те, що бухгалтерська документація (видаткові накладні) не відповідають вимогам ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а отже не є належними доказами поставки товару. Крім того, позивачем не надано доказів узгодження сторонами ціни за поставлений товар в іноземні валюті, не визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, а у договорі № 20/4-2015 відсутня формула для розрахунку або переведення суми боргу в гривні в долар США. Також відповідач, посилаючись на абз.7 п.8.1. постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про порушення грошових зобовязань» зазначає, що стягнення інфляційних нарахувань на скориговану суму основного боргу, розраховану позивачем з урахуванням курсу гривні до долару США, є неправомірним, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України гривні.

11.01.2016р. відповідачем подане клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, нарахованих позивачем. Дане клопотання було прийнято судом до розгляду та залучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 11.01.2016 року оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 18.01.2016 року.

Присутній у судовому засіданні 18.01.2016р. представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, в свою чергу, присутній представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві.

18.01.2016р. в судовому засіданні було оголошено перерву на 26.01.2016р.

26.01.2016 року в судовому засіданні на підставі 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача та відповідача, суд

встановив:

24.04.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СОЮЗЕНЕРГОМАШ» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» (Покупець) укладено Договір № 20/4-2015 від 24.04.2015р.

Відповідно до положень п.1.1 Договору, Постачальник зобовязався поставити у власність Покупця товар на умовах визначених в Специфікаціях або рахунках до Договору, а Покупець зобовязався прийняти та сплатити Товар у встановлені Договором строки.

Пунктом 4.1. Договору, строк поставки товарів та/або кожної окремої партії товарів за договором складає два календарних дні з моменту здійснення оплати передбаченої п. 7.2. договору, якщо інше не вказано у Специфікації.

Відповідно до положень Специфікації № 1 від 24.04.2015, підписаної та скріпленої печатками сторін, строк поставки товару до 08.05.2015 року, термін оплати встановлений до 05.06.2015 року.

Крім того, Специфікацією № 1 від 24.04.2015 передбачено, що оплата здійснюється в національній валюті України. Сума, що підлягає сплаті в гривнях, корегується у відповідності до офіційного курсу НБУ у гривні до долара США на дату фактичної оплати.

На виконання умов Договору та Специфікації № 1 від 24.04.2015року (яка є невід'ємною частиною Договору № 20/4-2015 від 24.04.2015р.) позивач поставив відповідачу товар на суму 2 704 348,16 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 97 від 29.04.2015 на суму 1 036 387,44 грн., № 98 від 30.04.2015 на суму 543 568,74 грн., № 108 від 13.05.2015 на суму 609 063,98 грн., № 109 від 13.05.2015 на суму 515 328,00 грн.

В свою чергу, як стверджує позивач, та не заперечується самим відповідачем, зобовязання з оплати товару останнім виконані частково 05.10.2015 року у розмірі 50 000,00 грн.

Таким чином, на момент звернення позивача з позовом до суду за відповідачем рахувалась заборгованість у розмірі 2 654 348,16 грн.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься в статті 193 Господарського кодексу України.

Стаття 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано доказів які б свідчили про те, що заборгованість у розмірі 2 654 348,16 грн. на час прийняття рішення погашена.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач не виконав належним чином свої зобовязання з оплати поставленого за Договором № 20/4-2015 від 24.04.2015 товару, у звязку з чим за ним рахується заборгованість у розмірі 2 654 348,16 грн.

В подальшому в заяві про збільшення позовних вимог, позивач збільшив суму основного боргу відповідача до 2 886 553, 94 грн., провівши коригування суми боргу в гривні до долару США за офіційним курсом НБУ станом на 24.12.2015р.

Зокрема, позивач здійснив коригування наступним чином: встановив, що станом на 05.10.2015 (дата часткової оплати) заборгованість в розмірі 2 654 348,16 грн. в перерахунку за офіційним курсом НБУ гривні до долару США (2114,7443 за 100 доларів США) становить 125 516,27 доларів США, після цього позивач взяв офіційний курс долара США по відношенню до гривні станом 24.12.2015 (2299,7289 грн. за 100 доларів США) та помножив на 125 516,27 доларів США, в результаті чого отримав збільшену суму заборгованості станом на 24.12.2015 року в розмірі 2 886 553,94 грн.

Суд дослідивши умов договору поставки, специфікацію, а також видаткові накладні, за якими був поставлений товар, прийшов до висновку, що позивач безпідставно здійснив вищезазначене коригування заборгованості відповідача, що призвело до її збільшення, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на наведене, виконання грошового зобов'язання з урахуванням офіційного курсу відповідної валюти в порядку ст. 533 ЦК України, здійснюється у разі наявності таких обовязкових елементів, як: по-перше, визначення грошового еквіваленту відповідного зобов'язання в іноземній валюті, по-друге, визначеність порядку сплати проіндексованої суми, в тому числі дня (моменту), за який береться офіційно встановлений курс відповідної валюти.

Судом встановлено, що сторонами у додатку №1 до договору (специфікація) була визначена вартість обладнання, що поставляється позивачем, у гривні, а саме: 2 958 895,83 грн., яка станом на 24.04.2015р. була еквівалентна 131 325 доларів США (курс НБУ 2253,1063 за 100 доларів США), а також передбачено, що оплата здійснюється в національній валюті України, сума, що підлягає сплаті в гривнях, корегується у відповідності до офіційного курсу НБУ у гривні до долара США на дату фактичної оплати.

Однак, сторонами не було встановлено та погоджено, шляхом укладання додаткових угод, як це вимагає п.6.2. договору, що остаток заборгованості відповідача в сумі 2 654 348,16 грн. станом на 05.10.15р. є еквівалентом 125 516,27 доларів США.

До того ж, сторонами у договорі та додатках до нього не було передбачено порядок (формула) за яким має здійснюватись коригування вартості товару у гривні до долару США на дату фактичної оплати, а отже, розрахунок позивача, викладений вище, судом до уваги не береться, як такий, що суперечить умовам договору.

Варто зазначити, що товар поставлявся позивачем 29.04.2015, 10.04.2015, 13.05.2015, що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними за № 97,98, 108, 109, та був поставлений на суму 2 704 348,16 грн.

При дослідженні видаткових накладних судом було встановлено, що вартість товару була визначена у гривні без зазначення еквіваленту в доларах США на кожну відповідну дату поставки.

Враховуючи, що в специфікації еквівалент до долару США був визначений сторонами із розрахунку вартості товару на суму 2 958 895, 83 грн. станом на 24.04.2015, а товар був поставлений на суму 2 704 348,16 грн. 29.04.2015, 10.04.2015, 13.05.2015, суд приходить до висновку, що фактично сторонами за договором не було здійснено визначення грошового еквіваленту відповідного грошового зобов'язання в іноземній валюті на дату конкретної поставки та на конкретну суму.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач безпідставно та необґрунтовано здійснив збільшення суми заборгованості позивача з 2 654 348,16 грн. до 2 886 553,94 грн., у звязку з чим позовна вимога про стягнення 2 886 553,94 грн. основного боргу підлягає частковому задоволенню в розмірі з 2 654 348,16 грн.

Щодо посилань відповідача на те, що видаткові накладні не можуть вважатись належним доказом поставки товару, оскільки не відповідають вимогам ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме що товар був отриманий невідомою особою, довіреність на отримання матеріальних цінностей підприємством не виписувалась, а підписи та печатки на видаткових накладних містять невідомі відповідачу, суд вважає за необхідне зазначити наступне, дослідивши наявні в матеріалах справи належним чином завірені копії видаткових накладних та довіреностей суд встановив, що підписи на видаткових накладних належать уповноваженій особі інженеру з технічного нагляду ОСОБА_3, на імя якого були видані підприємством довіреності на отримання товару, що стосується печатки, то на видаткових накладних стоїть відтиск печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго», доказів втрати або викрадення печатки відповідачем суду не надано. До того ж, відповідач фактично не заперечує факт отримання ним товару, а ставить під сумнів лише оформлення первинної бухгалтерської документації.

З мотивів викладених вище, суд не бере до уваги дані доводи відповідача.

Окрім суми основного боргу позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 343 685,62 грн. за період 06.06.2015 року по 05.12.2015 року.

Положеннями п.8.3 Договору встановлено, у випадку прострочення строків оплати товарів, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,067 % від неоплаченої вартості (ціни) Товару, за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов'язання.

Частинами 4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов'язання застосовуються у розмірі, передбаченому сторонами у договорі.

Також частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи вищевикладене, а також встановлений судом факт прострочення виконання грошового зобовязання, суд прийшов до висновку, що вимога про стягнення з відповідача пені є правомірною.

Разом з тим, з розрахунку позивача вбачається, що при нарахуванні пені він використовував 0,067% та обраховував пеню наступним чином:

- на скореговану відносно офіційного курсу НБУ суму заборгованості у розмірі 2 704 348,16 грн. за період з 06.06.2015 по 04.10.2015 позивач нарахував 223 778,17 грн. пені.

- на скореговану відносно офіційного курсу НБУ суму заборгованості у розмірі 2 886 553,94 грн. за період з 05.10.2015 по 05.11.2015 позивач нарахував 119 907,45 грн. пені.

З даного приводу суд зазначає, що відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за порушення грошових зобовязань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Судом встановлено, що ставка пені у розмірі 0,067 % не перевищує подвійної облікової ставки НБУ у період, за який позивачем нараховано пеню.

Як свідчить наведений позивачем розрахунок пені, фактичне нарахування пені проведено позивачем у розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, у звязку з чим суд прийшов до висновку, що використання відсоткової ставки у розмірі 0,067% позивачем здійснено правомірно.

Разом з тим, як вже зазначалося вище у позивача відсутні правові підстави здійснювати коригування заборгованості з урахування курсу долару.

З огляду на вказані обставини, судом було здійснено перерахунок пені з урахування що сума основного боргу складає 2 654 348,16 грн., застосовуючи визначену у договорі відсоткову ставку пені - 0,067% та періоди визначені позивачем в заяві про збільшення позовних вимог:

- пеня за період з 06.06.2015 по 04.10.2015 нарахована на суму 2 704 348,16 грн. складає 219 241,51 грн.

- пеня за період з 05.10.2015 по 05.12.2015 нарахована на суму 2 654 348,16 грн. (2 704 348,16 грн. 50 000,00 грн. часткової оплати) складає 110 261, 62 грн.

За розрахунком суду загальний розмір пені складає 329 503,13 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, слід зазначити наступне.

В обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру пені відповідач посилається на те, що сума штрафних санкцій є не співрозмірною з сумою основного боргу.

Крім того відповідач зазначає, що основним видом діяльності ТОВ «Біогазенерго» є виробництво та продаж електроенергії.

Втім, з огляду на зменшення генерування електричної енергії у другій половині 2015 року та у звязку з особливостями законодавчого врегулювання ринку електроенергетики, згідно яких відповідач має право продавати електроенергію лише в оптовий ринок виключно одній особі ДП «Енергоринок» за регульованим державою тарифом, які останнім часом були значно зменшені, відповідач не з власної волі здійснював прострочення оплати.

Також, відповідач стверджує, що вказані обставини в подальшому унеможливлять сплату пені у нарахованому позивачем розмірі.

Однак, відповідно пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Вирішуючи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України, яка викладена у пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції .

Оскільки обставини, на які посилається відповідач у клопотанні, не є винятковими в розумінні суду, а також зважаючи на відсутність будь-яких доказів винятковості даного випадку та враховуючи майновий стан обох сторін, суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені.

Разом з тим, враховуючи те, що розрахунок пені був здійснений позивачем невірно, суд прийшов до висновку, що вимога про стягнення з відповідача 343 685,62 грн. пені підлягає задоволенню частково у розмірі 329 503,13 грн.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача 46 669,16 грн. 3% річних та 43 432,82 грн. інфляційних втрат за період з 06.06.2015 року по 24.12.2015 року, обраховуючи їх із суми заборгованості 2 886 553,94грн. замість 2 654 348,16 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розрахунку позивача нарахування 3% річних та інфляційних було здійснено ним на скореговану вартість поставленого товару, однак як вже зазначено вище, в даному випадку позивачем неправомірно було скореговано вартість товару відповідно до офіційного курсу долару США.

З огляду на вказані обставини, судом було здійснено власний розрахунок 3% річних за періоди, заявлені позивачем в заяві про збільшення позовних вимог з урахуванням суми заборгованості в розмірі 2 654 348,16 грн., а саме:

- за період з 06.06.2015 по 04.10.2015 на суму 2 704 348,16 грн. розмір 3% річних складає 26 895,30 грн.

- за період з 05.10.2015 по 24.12.2015 на суму 2 654 348,16 грн. розмір 3% річних складає 17 671,41 грн.

Загальний розмір 3% річних за розрахунком суду складає 44 566,71 грн.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимога про стягнення з відповідача 46 669, 16 грн. 3% річних підлягає задоволенню частково у розмірі 44 566,71 грн.

Аналогічно розрахунку 3% річних судом був здійснений перерахунок інфляційних:

- за період з 06.06.2015 по 04.10.2015 на суму 2 704 348,16 грн. розмір інфляційних складає 24 339,13 грн.

- за період з 05.10.2015 по 24.12.2015 на суму 2 654 348,16 грн. розмір інфляційних складає 37 160,87 грн.

Загальний розмір інфляційних за розрахунком суду складає 61 500,00 грн.

Водночас, суд зазначає, що у заяві про збільшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 43 432,82 грн. інфляційних втрат, тоді як за розрахунком суду розмір інфляційних є більшим і становить 61 500,00 грн., проте, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

З аналізу даної норми вбачається, що господарський суд не має права з власної ініціативи виходити за межі заявлених позовних вимог. Відтак, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 43 432,82 грн. обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 654 348,16 грн. основного боргу, 329 503,13 грн. пені, 44 566,71 грн. 3% річних та 43 432,82 грн. інфляційних втрат, в іншій частині позову слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Київської області

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» (08344, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Проців, вул. Леніна, 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Союзенергомаш» (49127, м. Дніпропетровськ, Гаванська, 8, ) - 2 654 348 (два мільйона шістсот пятдесят чотири тисячі триста сорок вісім) грн. 16 коп. основного боргу, 329 503 (триста двадцять девять тисяч пятсот три) грн. 13 коп. пені, 44 566 (сорок чотири тисячі пятсот шістдесят шість) грн. 71 коп. 3% річних, 43 432 (сорок три тисячі чотириста тридцять дві) грн. 82 коп. інфляційних втрат та 46107 (сорок шість тисяч сто сім) грн. 25 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення 10.02.2016р.

Суддя О.В. Щоткін