КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2016 р. Справа№ 910/1704/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників сторін:

від позивача - Святюк С.П., довіреність № 20-01/16 від 20.01.2016; Матвієвський А.О., довіреність № б/н від 10.07.2015; Дзунза В.В., довіреність № б/н від 04.01.2016; Горецький О.В., довіреність № 20-01/16 від 20.01.2016;

від першого відповідача - Музика В.І., довіреність № 06-5/40 від 16.01.2016; Юрко О.Є., довіреність № 06-5/1095 від 24.12.2015;

від другого відповідача - Миронюк О.А., довіреність № 001-3851 від 03.11.2015,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" на рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/1704/15-г (суддя Якименко М.М.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" до комунального підприємства "Київпастранс" та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення 472 397 260,27 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до комунального підприємства "Київпастранс" та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про солідарне стягнення 472 397 260,27 грн., як збитків.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/1704/15-г у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції при прийнятті рішення по даній справі виходив з недоведеності позивачем обставин заподіяння йому збитків.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/1704/15-г скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що внаслідок порушення першим відповідачем зобов'язань за договором №06/62-10 щодо прийняття 77 тролейбусів та бездіяльністю другого відповідача в частині виконання рішень Київської міської ради йому було завдано збитків на загальну суму 472 397 260,27 грн. (346 500 000, 00 грн. - витрати на виготовлення 77 тролейбусів, які також є неодержаним прибутком та 125 897 260,27 грн. - переплата за користування кредитними коштами отриманими для виготовлення даних тролейбусів).

В ході розгляду даної справи позивачем подано до суду клопотання про призначення економічної експертизи, а також клопотання про розгляд справи на підприємстві та дослідження доказів у місці їх знаходження.

Представники відповідачів в судовому засіданні надали пояснення, якими проти заявлених клопотань заперечили повністю.

Колегія суддів, розглянувши подані клопотання, дійшла висновку про відмову у їх задоволенні, з огляду на наступне.

Стосовно клопотання про призначення експертизи.

Так, позивач просить суд призначити експертизу фінансово-господарської діяльності свого підприємства, поставивши на вирішення експерта питання про те, чи підтверджується документально розмір збитків ТОВ "Львівські автобусні заводи".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Водночас, згідно з частиною першою статті 41 Господарського процесуального кодексу України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Зазначена позиція викладена в п. 19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення експертизи".

Вказане питання щодо наявності збитків є правовим та не потребує для вирішення спеціальних знань, отже, його неприпустимо ставити на вирішення експерту.

Стосовно документального підтвердження завдання збитків, то такі обставини мають підтверджуватися позивачем відповідними належними та допустимими письмовими доказами (ст. 34 ГПК), які мають у нього бути у разі дійсної наявності обставин із завдання йому збитків.

За наведених обставин, клопотання про призначення експертизи не підлягає задоволенню.

Щодо клопотання про розгляд справи на підприємстві та дослідження доказів у місці їх знаходження.

Позивач, обґрунтовуючи вказане клопотання, посилається на п.п. 6 та 9 ст. 65 Господарського процесуального кодексу України.

Положеннями вказаної статті передбачено, що з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору суддя вчиняє в необхідних випадках такі дії по підготовці справи до розгляду, зокрема, провадить огляд і дослідження письмових та речових доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про розгляд справи безпосередньо на підприємстві, в організації.

Отже, вказана стаття регламентує процесуальну можливість вчинення місцевим господарським судом певних процесуальних дій на стадії підготовки справи до розгляду.

З відповідним клопотання до суду першої інстанції позивач не звертався, ані на стадії прийняття позовної заяви до розгляду, ані в подальшому.

Наразі справа знаходиться вже на стадії апеляційного провадження.

Статті, яка б передбачала можливість вчинення судом зазначених дій на стадії апеляційного перегляду, процесуальний закон не містить. Керуватися даними нормами на стадії вже розпочатого апеляційного провадження суд не вправі, оскільки вони передбачають можливість вчинення таких дій не лише місцевим господарським судом, а і визначають стадію коли такі дії можуть бути вчинені, а саме - підготовки справи до розгляду.

Крім того, слід зазначити, що раніше можливість розгляду господарським судом справ, що мають важливе громадське значення, безпосередньо на підприємствах та в організаціях була передбачена ст. 76 ГПК. Проте, дана норма була виключена на підставі Закону №2539-III від 21.06.2001.

За дійсної наявності фактичних обставин завдання підприємству позивача збитків, він повинен був мати можливість надати належні письмові докази на підтвердження своїх вимог ще при подачі позову. Такі докази (у разі наявності збитків) мають бути на підприємстві позивача і будь-яких труднощів з їх одержанням виникати не може.

Виходячи з наведеного та з урахуванням принципів належності та допустимості доказів, відсутні як процесуальні підстави, так і необхідність проведення засідання на підприємстві та дослідження доказів у місці їх знаходження при вирішенні даного спору.

Тому, наведене клопотання судом відхилено.

Представники апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 02.02.2016 надали пояснення, якими підтримали апеляційну скаргу.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між комунальним підприємством "Київпастранс" (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" (учасник) 07.12.2010 року укладено Договір про закупівлю товару за державні кошти №06/62-10, за умовами якого (п. 1.1) учасник зобов'язався здійснити поставку і передати у власність замовнику нові тролейбуси ЛАЗ Е-301 в кількості 77 одиниць, а замовник зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умовах наведених у розділі IV цього Договору.

Згідно п. 1.2 договору, найменування та кількість товару визначені специфікацією товару, що поставляється за Договором і наведена в додатку №1, технічні характеристики товару визначені в технічній специфікації, наведеній в додатку №2 цього Договору.

Розрахунки проводяться шляхом попередньої оплати, яка здійснюється замовником у місячний строк з дати укладення Договору на підставі рішення головного розпорядника бюджетних коштів в розмірі 30% вартості першої партії товару, яка буде поставлена у строк, що не перевищує три місяці. Попередня оплата здійснюється за умови наявності на рахунку замовника в ГУ ДКУ в м. Києві бюджетних коштів цільового призначення. (п.п. 4.1.1 договору).

Відповідно до п. п. 4.1.2 договору попередня оплата кожної наступної партії здійснюється в такому ж розмірі, який визначений в підпункті 4.1.1. пункту 4.1. цього Договору, після підписання актів приймання-передачі всіх тролейбусів (у повній кількості) попередньої партії. Попередня оплата кожної партії може здійснюватись частинами.

Підпунктом 4.1.3 договору передбачено, що остаточний розрахунок за поставлений товар здійснюється замовником протягом 5-ти банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі товару представниками учасника та замовника, за умови наявності на рахунку замовника в ГУ ДКУ в місті Києві бюджетних коштів цільового призначення.

Партія товару, за яку сплачена передоплата, повинна бути поставлена учасником в строк, що не перевищує три місяці, з дати отримання попередньої оплати (п. 5.2 договору).

Відповідно до п. 10.1 договору він набирає чинності з дати його укладення і діє до 30.11.2011 року, а в частині виконання учасником зобов'язань по гарантійному ремонту товару діє до їх повного виконання.

Додатком №1 до Договору сторонами визначено специфікацію товару, що поставляється за Договором, а саме: тролейбус ЛАЗ Е-301, кількість - 77 одиниць, вартість з ПДВ - 346 500 000,00 грн.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, зазначає, що внаслідок порушення першим відповідачем зобов'язань за договором №06/62-10 щодо прийняття 77 тролейбусів та бездіяльністю другого відповідача в частині виконання рішень Київської міської ради, йому було завдано збитків на загальну суму 472 397 260,27 грн.

Вказана сума збитків складається з: 346 500 000, 00 грн. витрат на виготовлення 77 тролейбусів, які також є неодержаним прибутком та 125 897 260,27 грн. переплати (процентів) за користування кредитними коштами одержаними нібито для виготовлення даних тролейбусів.

Вказані суми збитків, які загалом складають 472 397 260,27 грн., позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

За змістом статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Підставою для відшкодування збитків відповідно до п. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України є порушення зобов'язання.

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управне на сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує її інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов'язань - причиною.

Чинним законодавством України обов'язок доведення факту наявності порушення відповідачем зобов'язання, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв'язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Якщо позивач пред'являє вимогу про відшкодування реальної шкоди та/або упущеної вигоди, він має надати докази наявності та розміру таких збитків (платіжні або інші документи, що підтверджують витрати, документи, що підтверджують наявність пошкоджень, знищення майна, неодержаного прибутку тощо).

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене є упущеною вигодою.

Особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б нею одержані, якщо б її право не було порушено іншою особою, тобто у разі належного виконання зобов'язання іншою особою і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати прибуток.

Крім того, при визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті особою для їх одержання.

Таким чином, у вигляді втраченої вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 23.04.2013 по справі № 15/5007/38/13.

Позивачем не доведено наявності жодної з передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, що є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України.

Як вже зазначалось, однією з умов покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків.

Позивачем доказів наявності та розміру збитків до суду не надано.

Так, у матеріалах даної справи відсутні будь-які платіжні або інші документи, що підтверджують витрати позивача на придбання матеріалів, комплектуючих необхідних для виготовлення тролейбусів, тощо.

Так само відсутні докази виготовлення цих тролейбусів позивачем.

Наданий позивачем (вже на стадії апеляційного провадження) на підтвердження обставин виготовлення ним тролейбусів висновок Українського центру судових експертиз не може бути належним доказом понесених позивачем збитків, з огляду на наступне.

По перше, позивач не обґрунтував неможливості замовлення такої експертизи на стадії розгляду в місцевому господарському суді та відповідно подання такого висновку до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у ній і додатково наданими доказами.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин (п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України").

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, обґрунтовуючи неподання вказаного висновку до місцевого господарського суду позивач зазначає, що потреба у підтверджені витрат, здійснених ним при виготовленні тролейбусів, виникла лише на стадії апеляційного провадження.

Наведена позивачем обставина жодним чином не свідчить про поважність причин неподання доказів, необхідних для доведення обставин завдання збитків до суду першої інстанції.

Так, позивач, звертаючись з позовом про стягнення збитків в першу чергу повинен довести розмір цих збитків, тобто витрат, які були ним понесені та відповідно одразу (разом із позовом) надати на підтвердження своїх доводів певні докази.

Таким чином, твердження апелянта про те, що тільки зараз постало питання щодо необхідності з'ясування понесених ним витрат у жодному разі не може вважатися поважною причиною неподання певних доказів на підтвердження своїх доводів ще при подачі позову.

Разом з тим, враховуючи, що наданий апелянтом висновок від 01.02.2016 виготовлено після винесення судом оскаржуваного рішення, що виключало можливість його подачі суду першої інстанції, колегія вважає за необхідне прийняти його та зазначити наступне.

Даний висновок не є належним доказом та не може бути підставою для задоволення позову, за наступних підстав.

Питання (яке було поставлено апелянтом на вирішення експерта) щодо суми витрат, понесених позивачем при виконанні договору №06/62-10 не потребує призначення експертизи.

Як вже зазначалось, обов'язок доведення наявності та розміру понесених збитків покладено на позивача, а отже він повинен надати на підтвердження понесених ним витрат певні докази, як то платіжні та інші документи.

Наведені обставини мають доводитися документами підприємства позивача з доданням свого розрахунку.

Наданий висновок вказаного замінити не може.

Більше того, в даному контексті слід зазначити наступне.

Згідно даного висновку, позивачем було надано експерту для дослідження договір №06/62-10 та додатки до нього, а також відомості бухгалтерського обліку ТОВ "Львівські автобусні заводи".

На підставі вказаних документів проводилось експертне дослідження.

Проте, висновок не містить переліку документів бухгалтерського обліку, які використовувалися при дослідженні.

В даному контексті слід також вказати, що у висновку зазначається про встановлення виготовлення позивачем 57 тролейбусів. Така обставина встановлена в одному абзаці із зазначенням - «…відповідно до бухгалтерського обліку…». При цьому, відсутній не лише аналіз, за яким зроблено такий висновок, а навіть не вказано жодного документу бухгалтерського обліку чи ін., на підставі яких можна було це встановити.

Тому, наведений висновок експерта не може вважатися належним та допустимим доказом, як встановлення факту виготовлення тролейбусів, так і розміру понесених ТОВ "Львівські автобусні заводи" витрат.

Слід також зазначити, що питання фактичного виготовлення позивачем тролейбусів вже досліджувалося судами (постанови Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2014 року та Вищого господарського суду України від 03.12.2014 року №910/10938/13).

Так, було встановлено, відсутність витрачання ТОВ "Львівські автобусні заводи" коштів на виробництво товару та наявність виготовленого товару (Тролейбусів марки ЛАЗ моделі Е-301 за тим же договором, правовідносини за яким визначено підставами і даного позову).

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Виходячи з преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, вказана постанова Вищого господарського суду України не може бути поставлена під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть їй суперечити.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено наявності та розміру збитків, що в свою чергу виключає можливість покладення відповідальності на першого відповідача.

В контексті доводів позивача про неправомірне неприйняття першим відповідачем, виготовлених ТОВ "Львівські автобусні заводи" 77 тролейбусів та відповідно при дослідженні питання наявності протиправної поведінки першого відповідача слід проаналізувати умови договору (зокрема, пункти 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3, 4.2 та 5.2).

Оплата за тролейбуси повинна здійснюватися не одразу за усі 77 одиниць, а поетапно, шляхом 30% передоплати за кожну партію та за умови наявності бюджетних коштів цільового призначення.

Здійснення попередньої оплати кожної наступної партії здійснюється після підписання актів приймання-передачі попередньої партії.

Обов'язок поставки товару у позивача виникає відповідно до п. 5.2 договору лише у випадку отримання передплати.

Отже, закупівля нової партії мала здійснюватися лише за наявності передбачених договором умов, а саме:

- надходження бюджетних коштів;

- проведення передоплати;

- поставка та прийняття попередньої партії тролейбусів.

Таким чином, у позивача, враховуючи не сплату йому першим відповідачем (у зв'язку з відсутністю бюджетного фінансування) коштів попередньої оплати, не було обов'язку виготовляти одразу всі партії тролейбусів.

Проте, як зазначає позивач, не дивлячись на відсутність грошових надходжень від першого відповідача, він продовжував виготовляти вказаний товар.

При цьому, за положеннями ч. 3 ст. 226 Господарського кодексу України сторона господарського зобов'язання має вчинити необхідні дії для запобігання виникнення збитків.

Отже, слідуючи доводам позивача, щодо продовження виготовлення ним тролейбусів за відсутності коштів попередньої оплати, він не лише не вчинив дій для запобігання виникнення збитків, а й навпаки.

З огляду на викладене, протиправність дій першого відповідача, як одна із необхідних умов покладення на сторону відповідальності, позивачем також не доведена.

Також, відповідно, не доведено позивачем і наявність вини першого відповідача, адже за умовами договору він мав здійснювати оплату лише після надходження на його рахунок бюджетних коштів відповідного цільового призначення. Факту отримання таких коштів першим відповідачем позивач також не довів.

При цьому, під час розгляду справи №910/10938/13 судами було встановлено, що коштів на оплату за договором №06/62-10 у 2011 році від розпорядника бюджетних коштів першому відповідачу не надходило, а тому КП "Київпастранс" не мав можливості здійснити, як попередню оплату, так і остаточний розрахунок.

Наведені обставини, свідчать про відсутність вини у діях першого відповідача щодо невиконання умов договору №06/62-10.

Не доведено також позивачем і наявність складу правопорушення (як позадоговірної шкоди так і збитків завданих за зобов'язальними правовідносинами) і з боку виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який не виступав стороною по договору.

Зокрема, не доведено, що останній володів коштами для перерахування їх першому відповідачу з метою здійснення розрахунків за договором, але внаслідок своєї протиправної поведінки цього не зробив.

Так, зокрема, відсутні докази, що могли б свідчити про протиправність дій другого відповідача та його вини.

Стосовно включення позивачем до складу збитків 125 897 260,27 грн., як переплати за користування кредитними коштами слід зазначити наступне.

Так, позивач, обґрунтовуючи вказану вимогу, зазначає про те, що для виконання своїх зобов'язань за договором щодо виготовлення тролейбусів він отримав від ПАТ "Український професійний банк" кредитні кошти в сумі 165 000 000, 00 грн. під 25 % річних.

При цьому, кредитний договір, на який посилається позивач, укладено ще у 2008 році, тобто за два роки до укладення договору №06/62-10 від 07.12.2010 року, на підставі якого, як зазначає позивач, ним було виготовлено 77 тролейбусів.

Крім того, у договорі про надання кредиту №58 зазначено лише про отримання кредиту на поповнення обігових коштів. Отже, ці кошти могли використовуватися не лише для виготовлення тролейбусів.

У будь-якому разі, на день укладення кредитного договору, ще не було укладено договір №06/62-10 від 07.12.2010 року, на підставі якого пред'явлено даний позов. Жодних доводів стосовно того, що вже на той час позивач знав про укладення ним в майбутньому даного договору не наведено та доказів з цього приводу не надано.

Не надано також і жодних доказів спрямування даних кредитних коштів на закупівлю комплектуючих чи здійснення інших витрат пов'язаних безпосередньо з виготовленням саме тролейбусів на підставі договору №06/62-10 від 07.12.2010 року.

Слід також зазначити, що пред'являючи вимоги про стягнення 125 897 260,27 грн. збитків, якими позивач вважає суму нарахованих йому банком відсотків за кредитом, суду не надано жодних доказів отримання кредиту, напрямів використання кредитних коштів, сплати банку відсотків за кредитом, тощо.

За наведених обставин, збитки в наведеній частині також є недоведеними позивачем.

Крім того, стосовно солідарного пред'явлення вимог про стягнення збитків, як до контрагента за договором - комунального підприємства "Київпастранс", так і до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який не виступав стороною по договору, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Укладеним між позивачем та першим відповідачем договором не передбачено солідарного обов'язку відповідачів.

За умовами договору встановлена відповідальність лише його сторін. Жодних обов'язків та/або відповідальності Київської міської державної адміністрації договір не містить, як не містить він і положень про солідарну відповідальність.

На підставі викладеного позовні вимоги є необґрунтованими та не підляають задоволенню.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/1704/15-г - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №910/1704/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко