КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2016 р. Справа№ 910/27241/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

за участю представників cторін:

позивача: Грищенко О.М., довіреність б/н від 15.10.2015,

відповідача: Шевченко Т.Л., довіреність б/н від 19.01.2016.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КІМЕТ-ПЛЮС"

на рішення Господарського суду м. Києва від 25.11.2015

у справі №910/27241/15 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КІМЕТ-ПЛЮС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кімет-плюс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз" про визнання недійсним з моменту укладення договору безвідсоткової фінансової допомоги від 20.12.2007 № 1/12 та додаткової угоди до нього від 24.12.2007 внаслідок помилки.

Рішенням Господарського суду м. Києва 25.11.2015 у справі №910/27241/15 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, ТОВ "КІМЕТ-ПЛЮС" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати суд рішення Господарського суду м. Києва від 25.11.2015 у справі №910/27241/15 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КІМЕТ-ПЛЮС" передано до розгляду колегії суддів: головуючий суддя Андрієнко В.В., судді Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КІМЕТ-ПЛЮС" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.01.2016.

18.01.2016 через відділ документального забезпечення КАГС від позивача надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи.

19.01.2016 в судове засідання не з'явились представники сторін.

Відповідно 29.12.2015 та 12.01.2016 на адресу КАГС надійшли повідомлення про вручення поштових відправлень (ухвали суду від 18.12.2015) позивачу під №044, 046 та відповідачу під № 042. Суд дійшов висновку, що сторони були повідомлені належним чином про час, дату та місце судового засідання.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Керуючись зазначеною нормою та враховуючи те, що це було перше судове засідання і позивач клопотав про його перенесення, суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016 розгляд справи було відкладено на 11.02.2016.

11.02.2016 через відділ документального забезпечення КАГС від позивача надійшло письмове клопотання про витребування у відповідача наступних документів:

- платіжні документи щодо фінансування будівництва об'єкту по Договору №7/7 дольової участі в будівництві житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщеннями кіноконцертного залу та підземним паркінгом на земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Картвелішвілі, 6, від 13.04.2005 за увесь період дії Договору.

Також, витребувати від Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації):

- розрахунок суми пайових внесків, що були сплачені ТОВ «КІМЕТ-ПЛЮС» по Договору №11/66 пайової участі у створенні соціальної та інженерно- транспортної інфраструктури міста Києва, відповідно до умов якого, взяло на себе зобов'язання по сплаті пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 24.12.2007 протягом 2007 - 2008 років, з розшифровкою формування основної суми, суми штрафів, та пені;

- розрахунок фактично сплачених ТОВ «КІМЕТ-ПЛЮС» грошових коштів по Договору №11/66 пайової участі у створенні соціальної та інженерно- транспортної інфраструктури міста Києва, відповідно до умов якого, взяло на себе зобов'язання по сплаті пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 24.12.2007 з рознесенням даних сум по основним платежам, штрафам, та пеням;

- інформацію щодо законної можливості та порядку повернення грошових коштів із бюджету сплачених по договору пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва;

- положення про Головне управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), та інші нормативно- правові акти які регламентують повноваження та порядок повернення грошових коштів із бюджету сплачених по договору пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

В судове засідання, яке відбулось 11.02.2016 з'явились представник сторін. Головуючи ставив на обговорення клопотання позивача про витребування документів, яке зазначене вище. Представник позивача підтримав заявлене клопотання, представник відповідача заперечував щодо задоволення заявленого клопотання. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача по суті, колегією суддів було відхилено заявлене позивачем клопотання з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частино 1 ст. 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись з позовом до суду, скаржник зазначив, що укладаючи оспорюваний Договір № 1/12 помилково вважав, що за своєю правовою природною даний договір є договором безвідсоткової фінансової допомоги на безповоротній основі, а метою Договору № 1/12 є виконання зобов'язань відповідача передбачених п. 3.3.1.12 Договору № 7/7.

Тобто, предметом даного позову є саме визнання недійсним з моменту укладення Договір № 1/12 та додаткову угоду до нього від 24.12.2007 внаслідок помилки, а не визначення суми пайових внесків, що були сплачені позивачем та фактично сплачені ним грошові кошти по Договору №11/66 пайової участі у створенні соціальної та інженерно- транспортної інфраструктури міста Києва.

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, так як предметом позову в даній справі є саме визнання недійсним з моменту укладення договору безвідсоткової фінансової допомоги від 20.12.2007 № 1/12 та додаткової угоди до нього від 24.12.2007 внаслідок помилки.

Відповідно до ч. 3 ст. 101 ГПК України, в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення заявленого позивачем клопотання.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню у зв'язку з таким.

Як вбачається з матеріалів справи та рішення суду, позов був мотивований тим, що 13.04.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кімет-плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз" було укладено договір № 7/7 дольової участі в будівництві житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщеннями кіноконцертного залу та підземним паркінгом на земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Картвелішвілі, 6, далі Договір № 7/7, згідно з яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз" зобов'язалося здійснити організацію фінансування та здійснити будівництво об'єкту на вказаній земельній ділянці.

Відповідно до п. 3.3.1.12 Договору № 7/7 Товариство з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз" зобов'язалося профінансувати пайову участь на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, відшкодування відновлюючої вартості зелених насаджень та інших необхідних відрахувань.

Отже, з метою фінансування пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, 20.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кімет-плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз" було укладено договір безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12, далі Договір № 1/12, та додаткову угоду до нього від 24.12.2007.

Згідно з п.п. 1.1, 1.2 Договору № 1/12 ТОВ "Стиль-Блюз" зобов'язується в порядку та на умовах цього договору надати ТОВ "Кімет-плюс" безвідсоткову фінансову допомогу на умовах повернення в сумі 4 823 860 грн, а ТОВ "Кімет-плюс" зобов'язується повернути фінансову допомогу у встановлені цим договором строки.

Відповідно 24.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кімет-плюс" та Головним управлінням економіки та інвестицій, виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було укладено договір № 1166 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, відповідно до якого позивач взяв на себе зобов'язання по сплаті пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

Позивач стверджує, що укладаючи оспорюваний Договір № 1/12 помилково вважав, що за своєю правовою природною даний договір є договором безвідсоткової фінансової допомоги на безповоротній основі, а метою Договору № 1/12 є виконання зобов'язань відповідача передбачених п. 3.3.1.12 Договору № 7/7.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів та господарських договорів встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Правила, встановлені вказаними нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Таким чином, при прийнятті рішень про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що за змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Аналогічні рекомендації містяться в постанові пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, необхідно зазначити, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що відповідно договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, згідно з нормами цивільного кодексу, договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Помилка є підставою для визнання недійсними правочинів як фізичних, так і юридичних осіб.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх істотних умов. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Отже зміст господарського договору складає сукупність умов, на яких він укладений, умови можуть узгоджуватися сторонами за вільним волевиявленням або прийматися як обов'язкові відповідно до законодавства. За юридичним значенням усі умови договору поділяються на істотні та неістотні (звичайні та випадкові). Договір вважається укладеним, якщо сторони у передбачених законом порядку і формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, внаслідок його укладення порушені права або охоронювані законом інтереси позивача, а також, що помилка щодо фактичних обставин правочину має істотне значення і дійсно мала місце саме в момент його укладення.

А саме те, що скаржником було зазначено в апеляційній скарзі, що при укладенні Договору № 1/12 та додатку до нього ним неправильно сприймалися фактичні його обставини, у випадку належного сприйняття яких Договір № 1/12 не був би укладений в обумовленій двосторонньою домовленістю сторін редакції.

Відповідно матеріали справи містять докази виконання Договору № 1/12, що підтверджується виписками банку з особового рахунку позивача за січень-липень 2008 року, в яких у графі "призначенні платежу" зазначено "безвідсоткова фінансова допомога № 1/12 від 20.12.2007р." (т. 1, а.с. 31, 32, 34, 35, 37).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 у справі №910/27241/15 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КІМЕТ-ПЛЮС" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 у справі №910/27241/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 у справі №910/27241/15 залишити без змін.

3. Справу №910/27241/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов