ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року Справа № 914/2393/13
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді:Дроботова Т.Б., Алєєва І.В. (доповідач), Рогач Л.І.
за участю представників:
від прокуратури:Онуфрієнко М.В., посв. №036179 від 04.11.2015р.;
від позивача:не з'явився;
від відповідача:Кіндратів Я.М., дов. б/н від 08.07.2015р.;
від третьої особи:не з'явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуЛьвівської міської ради
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2015р.
у справі господарського суду№914/2393/13 Львівської області
за позовомПрокурора Личаківського району м.Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради
до Приватного підприємства "Бірюза"
третя особаПублічне акціонерне товариство "Концерн "Галнафтогаз"
пророзірвання договору оренди та повернення земельної ділянки
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Львівської області від 22.04.2015р. у справі №914/2393/13 позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Розірвано договір оренди, укладений між Львівською міською радою та Приватним підприємством "Бірюза" від 16.05.2009р. Зобов'язано Приватне підприємство "Бірюза" повернути Львівській міській раді земельну ділянку загальною площею 1,885га, кадастровий №:08:007:0068, яка знаходиться у м. Львів на вул. Б.Хмельницького, 230-а. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2015р. у справі №914/2393/13 вищезазначене судове рішення скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач, Львівська міська рада, з прийнятою постановою апеляційної інстанції не погодився та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою разом з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку на її подання, в якій просить скасувати оскаржувану постанову апеляційної інстанції та залишити без змін судове рішення місцевого господарського суду.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 28.12.2015р. задоволено клопотання позивача про поновлення строку на подання касаційної скарги, відновлено строк на її подання, зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Ухвалою від 12.01.2016р. Вищий господарський суд України відклав розгляд касаційної скарги.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 26.01.2016р. задоволено клопотання відповідача про продовження строку розгляду касаційної скарги по даній справі, продовжено строк її розгляду на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд касаційної скарги.

26.01.2016р. до Вищого господарського суду України від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копій документів, проте суд касаційної інстанції не має повноважень надати останнім відповідну оцінку, оскільки в силу приписів ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права, зокрема, збирати нові докази та з огляду на хронологію прийняття судових рішень та виготовлення цих документів.

Судова колегія касаційної інстанції зазначає, що рішення місцевого господарського прийняте 22.04.2015р., постанова апеляційної інстанції - 27.07.2015р., з касаційною скаргою (№1104вих-696 від 02.11.2015р.) Львівська міська рада звернулась через апеляційну інстанцію 02.11.2015р., що підтверджується реєстраційними даними Львівського апеляційного господарського суду, а всі матеріали, які відповідач просив залучити до матеріалів справи на стадії касаційної інстанції в січні 2016р., мають вихідні дані за період з 25.11.2015р. по 08.12.2015р.

В призначене судове засідання касаційної інстанції 09.02.2016р. з'явився прокурор та представник відповідача. Позивач та третя особа уповноважених представників не направили. Явка не визнавалась обов'язковою.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, проаналізувавши доводи з цього приводу, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Львівської міської ради підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 16.05.2009р. між Львівською міською радою (орендодавець) та Приватним підприємством "Бірюза" (орендар) укладений договір оренди землі, зареєстрований 04.03.2010р. у Державному реєстрі земель №04:10:469:00001 кл. 04-5, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться у м. Львові на вул. Б.Хмельницького, 230-а для будівництва і обслуговування готелю та торгово-сервісного центру загальною площею 1,885га, у тому числі під забудовою - 0,0359га, під твердим покриттям - 0,2305га, інше - 1,6486га (в т.ч. площею 0,4624га у межах червоних ліній без права капітального будівництва і посадки багаторічних насаджень) строком до 19.03.2019р.

Відповідно до п.п. 11 та 12 договору орендна плата вноситься: за базовий звітний період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця; передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами.

Дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (п. 38 договору).

Підставою подання позову прокурором визначено несплату протягом 17 місяців відповідачем орендних платежів та не проведення будівельних робіт з часу передачі земельної ділянки в оренду.

Відхиляючи посилання прокурора та позивача, що невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням (непроведення будівельних робіт) є підставою для дострокового розірвання спірного договору, місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, обґрунтовано зазначив, що підставою для розірвання договору є саме використання орендарем землі не за цільовим призначенням, тобто з іншою метою, ніж та, що встановлена договором, а не той факт, що будівельні роботи не було розпочато.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11.11.2014р. у справі №911/2845/13 та від 21.01.2015р. у справі №910/16306/13.

Скасовуючи судове рішення місцевого господарського суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційна інстанція виходила з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, зокрема, документального підтвердження розрахунку заборгованості по орендній платі на підтвердження систематичності несплати відповідачем орендної плати.

Статтею 792 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відповідно до ст.ст. 509, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Умова про внесення орендної плати за ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" є істотною умовою договору оренди в розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 284 ГК України. Порушення такої умови протягом тривалого часу зумовлює правомірність ініціювання питання про розірвання договору відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі".

За змістом норм п. "д" ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України, статей 24, 25, ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі можливо розірвати в разі систематичної несплати орендної плати в установлений договором строк, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання.

Відповідно до п. 2.23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", розглядаючи справи зі спорів про розірвання договору оренди з підстав заборгованості з орендної плати, потрібно мати на увазі, що згідно зі статтями 1, 13 Закону України "Про оренду землі" основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. Разом з тим, доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватися належними доказами, наприклад, довідкою, виданою державною податковою інспекцією про наявність (або відсутність) заборгованості за земельним податком та орендною платою.

Як вже зазначалось вище, однією з підстав для звернення з даною позовною заявою стало те, що відповідач протягом 17 місяців не сплачував орендні платежі. В підтвердження цих доводів додана довідка ДПІ у Личаківському районі м. Львова №8667/10/19-0 від 01.06.2013р., відповідно до якої податковий борг відповідача станом на 31.05.2013р. становить 646 017,87грн. (в т.ч. основний платіж - 561 757,34грн., штрафна санкція - 58 183,66грн., пеня - 26 076,91грн.) по орендній платі з юридичних осіб, який виник 09.11.2011р. у зв'язку із несплатою самостійно задекларованих сум відповідно до договору оренди №Л-1012 від 16.05.2009р.

Отже, висновок апеляційного господарського суду, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази підтвердження систематичної несплати відповідачем орендної плати є необґрунтованим.

Також, поза увагою апеляційної інстанції залишена постанова Львівського апеляційного господарського суду від 28.01.2015р. у справі №914/2298/14 (на яку посилався місцевий господарський суд), якою відмовлено у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "Бірюза" до Львівської міської ради про звільнення від сплати орендної плати за користування вищезазначеною земельною ділянкою з підстав недоведеності позовних вимог.

Посилання апеляційної інстанції на відсутність акту приймання-передачі спірної земельної ділянки від орендодавця до орендаря спростовуються матеріалами справи.

Отже, місцевий господарський суд встановивши, що відповідач всупереч умовам договору та вищенаведеним нормам чинного законодавства не виконував свої зобов'язання щодо своєчасної сплати орендної плати дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, як під час розгляду справи у місцевому господарському суді, так і під час перегляду судового рішення в апеляційному порядку, доказів сплати заборгованості - не надавалось.

Відповідно до ст. 1115 ГПК України у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням.

Касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Приписами ст. 1117 ГПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що постанова Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2015р. у справі №914/2393/13 підлягає скасуванню, а рішення господарського суду Львівської області від 22.04.2015р. у справі №914/2393/13 - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Львівської міської ради - задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2015р. у справі №914/2393/13 - скасувати.

Рішення господарського суду Львівської області від 22.04.2015р. у справі №914/2393/13 - залишити без змін.

Головуючий суддя Т.Б. Дроботова
Суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя Л.І. Рогач