РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2016Справа №910/23526/15
За позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

до Корпорації «Таско»

про стягнення 772 639,60 доларів США та 2 722 167,06 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Никеруй Т.М. (представник за довіреністю №010-01/2032 від 01.04.2014р.);

від відповідача: Полонська А.Б. (представник за довіреністю №60 від 16.12.2015р.);

Самань В.Г. (представник за довіреністю №61 від 16.12.2015р.).

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Корпорації «Таско» (надалі - відповідач) заборгованості в розмірі 772 639,60 доларів США та 2 722 167,06 грн., в тому числі 505 416,67 доларів США основного боргу, 52 226,40 доларів США несплачених відсотків, 2 126 815,17 грн. комісії, 191 637,15 доларів США пені за невиконання основного зобов'язання, 11 392,36 доларів США пені за несплату відсотків, 474 663,06 грн. пені за несплату комісії, 11 423,80 доларів США 3% річних за невиконання основного зобов'язання, 543,22 доларів США 3% річних за несплату відсотків, 25 456,20 грн. 3% річних за несплату комісії, 95 323,63 грн. інфляційних втрат від несплати комісії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору про надання гарантії від 16.12.2009р. не в повному обсязі здійснив платіж, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував зазначаючи при цьому, що відступлення від умов Договору про надання гарантії сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин, що підтверджується Сертифікатом Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини, який виданий Торгово-промисловою палатою України 29 серпня 2014 року, і зареєстрований за №2676/05-4. Таким чином наявність сертифікату про форс-мажорні обставини звільняє відповідача від виконання усіх зобов'язань. Окрім того, 22 жовтня 2015 року, 27 жовтня 2015 року, 28 жовтня 2015 року та 29 жовтня 2015 року банком самостійно було списано з рахунку відповідача кошти в розмірі 505 416,67 доларів США основного боргу, 52 226,40 доларів США несплачених відсотків, 2 126 815,17 грн. комісії. Таким чином, внаслідок неправомірного самостійного списання банком коштів з рахунку відповідача за Договором про надання гарантії, у останнього відсутня заборгованість перед позивачем.

04.09.2015р. суддею Морозовим С.М. було винесено ухвалу про повернення позивачу позовної заяви без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015р. ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.09.2015р. було скасовано, а позовну заяву і додані до неї документи вирішено передати до Господарського суду міста Києва для розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2015р. прийнято до провадження суддею Морозовим С.М. справу №910/23526/15 та призначено судове засідання на 17.12.2015р.

В судовому засіданні 17.12.2015р. в справі було оголошено перерву до 22.12.2015р.

В судовому засіданні 22.12.2015р. в справі було продовжено строк розгляду спору на 15 днів з моменту його закінчення та оголошено перерву до 26.01.2016р.

В судовому засіданні 26.01.2016р. протокольною ухвалою судом було відмовлено в задоволенні клопотання сторін про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду і оголошено перерву до 02.02.2016р.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які сприяють всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 02 лютого 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.12.2009р. між Корпорацією закордонних приватних інвестицій агенцією Сполучених Штатів Америки («ОПІК») та відповідачем («ТАСКО») укладено Договір відступлення прав (надалі - Договір відступлення прав або Контракт) відповідно до статті 1 якого ОПІК відступає та передає ТАСКО відступлені права та вимоги та вигоди від запевнень, гарантій, зобов'язань та домовленостей інвестора (Компанія «Елаєнт Тексістемз, Інк») щодо відступлених прав, в такому стані, в якому вони є, та незалежно від того, де вони знаходяться, у кожному разі з урахуванням положень статей 7, 8 та 9 цього Договору.

Статтею 2 Контракту встановлено, що купівельна ціна відступлених прав становить 5 000 000,00 доларів США, без урахування та без включення у неї будь-яких українських податків та зборів, і підлягає сплаті у спосіб, визначений у статті 3 нижче, та з урахуванням коригування, передбаченого статтями 3 (b) та (d).

ТАСКО сплачує купівельну ціну ОПІК десятьма рівними частинами, кожна у сумі 500 000,00 доларів США, без процентів. Перший платіж у розмірі 500 000,00 доларів США здійснюється не пізніше 15 жовтня 2010 року. Кожний наступний платіж здійснюється 15 жовтня кожного з наступних дев'яти років. Якщо вартість всіх витрат ТАСКО щодо страхового полісу або банківської гарантії, що мають бути надані ТАСКО згідно зі статтею 9, включаючи будь-які інші необхідні витрати, прямо пов'язані з таким страховим полісом або банківською гарантією, у сукупності є меншою ніж 3 200 000,00 доларів США, то купівельна ціна збільшується на суму, що дорівнює 50% різниці між зазначеною вище вартістю та фактичною сумою таких витрат. Усі платежі на користь ОПІК мають здійснюватись у доларах США шляхом безготівкового переказу за рахунок наявних коштів без зустрічної вимоги, взаємозаліку або відрахувань, через місцевий банк США за вказаними реквізитами. (стаття 3 Контракту).

Статтею 9 Контракту передбачено, що починаючи з дати підписання цього Договору несплата чи прострочення сплати ТАСКО купівельної ціни, включаючи будь-які належні проценти за простроченими платежами та будь-яке збільшення в рахунок Українських податків відповідно до статті 11, мають бути забезпечені страховим полісом або банківською гарантією які, у кожному випадку, видані установою, прийнятою для ОПІК, та є безумовними і такими, що не можуть бути скасовані, та інші умови яких є прийнятими та схвалені ОПІК та ТАСКО.

16.12.2009р. між позивачем (банк за Договором) та відповідачем (принципал за Договором) (разом - сторони) укладено Договір про надання гарантії (надалі - Договір), відповідно до умов п. 3.1. якого за погодженням між сторонами та на умовах Договору банк, після отримання висновку бенефіціара (Корпорація закордонних приватних інвестицій - п. 1.4. Договору) щодо відповідності бізнес-плану принципала стандартам бенефіціара та спроможності принципала виконати фінансові зобов'язання перед бенефіціаром, а також після отримання листа НБУ щодо підтвердження можливості здійснення принципалом перерахування валютних коштів на користь бенефіціара за Контрактом (Договір відступлення прав від 16.12.2009р., що укладений між принципалом і бенефіціаром - п. 1.8. Договору), здійснює гарантійну операцію з надання гарантії на користь бенефіціара за заявою принципала, а принципал зобов'язується виконати всі свої зобов'язання за цим Договором та Контрактом. Вид гарантії: платіжна гарантія.

Гарантія видається з метою забезпечення виконання платіжних зобов'язань принципала по оплаті суми, що не перевищує у сукупності:

- купівельної ціни відступлених прав з Контрактом, яка складає 5 000 000,00 доларів США;

- будь-яких процентів, які підлягають сплаті та несплачені протягом місяця відповідно до статті 3 (е) Контракту;

- будь-яких сум, що підлягають сплаті та несплачені відповідно до статті 11 Контракту в рахунок Українських податків. При цьому принципал усвідомлює, що гарантія (платіжна гарантія, згідно з якою банк безвідклично та безумовно гарантує та зобов'язується сплатити бенефіціару кошти за принципала у разі пред'явлення бенефіціаром вимоги відповідно до умов гарантії - п. 1.1. Договору), яка надається за цим Договором, є незалежною від основного зобов'язання за Контрактом (його припинення або недійсності) та такою, що має бути виконана банком на вимогу бенефіціара у всіх випадках, та банк жодною мірою не пов'язаний та не зобов'язаний займатися таким Контрактом. (п. 3.1.3. Договору).

Пунктом 3.2.1. Договору встановлено, що загальна сума гарантії не перевищує сукупності:

- 5 000 000,00 доларів США купівельної ціни;

- будь-яких процентів, які підлягають сплаті та несплачені протягом місяця відповідно до статті 3 (е) Контракту;

- будь-яких сум, що підлягають сплаті та несплачені відповідно до статті 11 Контракту в рахунок Українських податків.

Гарантія припиняється:

- 31 грудня 2019 року включно, або

- після повного виконання банком своїх зобов'язань за гарантією, або

- у день одержання банком від бенефіціара оригіналу гарантії, або

- у день отримання банком від бенефіціара письмової заяви бенефіціара про звільнення банку від обов'язків за гарантією, - в залежності від того, яка з цих дат настане раніше; за умови, що банк не звільняється від своїх зобов'язань щодо будь-яких вимог, висунутих до настання такої найбільш ранньої дати. (п. 3.3.2. Договору).

Позивач, на виконання умов Договору, за заявою про надання гарантії №1 (вих. 979 від 15.12.2009р.) видав на користь бенефіціара платіжну гарантію №20109G249 від 16.12.2009р., за якою банк, як гарант, відмовляючись від усіх прав на заперечення та захист, які виникають з Контракту, та незалежно серед іншого, від дійсності Контракту або невиплати пример гаранту принципалом за цією гарантією, безвідклично та безумовно гарантує та зобов'язується сплатити бенефіціару суму, що не перевищує сукупності: (а) 5 000 000,00 доларів США купівельної ціни; (б) будь-яких процентів, які підлягають сплаті та несплачені протягом місяця відповідно до статті 3 (е) Контракту; (в) будь-яких сум, що підлягають сплаті та несплачені відповідно до статті 11 Контракту в рахунок Українських податків; після отримання письмової вимоги бенефіціара за формою, наведеною у Додатку А, підписаної повноважною особою бенефіціара, в якій буде вказано, що бенефіціар відступив та передав на користь принципала відступлені права відповідно до Контракту і не отримав від принципала у встановлені Конрактом строки оплати, передбаченої умовами Контракту, із зазначенням суми коштів, несплачених принципалом бенефіціару згідно з Контрактом. Для уникнення сумнівів, якщо принципал не здійснює вчасно будь-який платіж за Контрактом, бенефіціар має право негайно вимагати сплати суми такого платежу від гаранта (позивача) за цією гарантією.

Згідно з п. 3.1.7. Договору гарантійним випадком за цим Договором буде вважатись отримання банком від бенефіціара вимоги, за якою банк зобов'язаний протягом 5 робочих днів після отримання вимоги здійснити платіж на користь бенефіціара у сумі коштів, що вимагається бенефіціаром та не перевищує суми, гарантованої гарантією станом на дату виставлення бенефіціаром вимоги за формою, наведеною у Додатку А до гарантії.

У випадку настання гарантійного випадку та/або події невиконання зобов'язань банк повідомляє принципала, як це зазначено у п. 9.3. цього Договору, про отримання вимоги та надає копію вимоги разом з копіями доданих до неї документів. (п. 5.2.2. Договору).

У відповідності до матеріалів справи, 14.11.2014р. позивачем отримано від бенефіціара вимогу про здійснення платежу за гарантією на суму в розмірі 505 416,67 доларів США.

Згідно умов Договору, а саме п. 5.2.2. Договору, позивач у зв'язку з настанням гарантійного випадку, повідомив відповідача про отримання вимоги, що підтверджується наявною в справі копією письмового повідомлення від 20.11.2014р. №194-01/328.

Як підтверджується наявними в справі копіями платіжного доручення №5729 від 26.11.2014р. та меморіального ордеру №5729 від 26.11.2014р. на суму 505 416,67 доларів США, банком було здійснено сплату зазначених коштів за гарантією на користь бенефіціара.

У зв'язку з несплатою відповідачем на користь банку коштів у сумі 505 416,67 доларів США, які були перераховані банком на користь бенефіціара у зв'язку з настанням гарантійного випадку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, зазначити наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором гарантії.

Відповідно до статті 560 Цивільного кодексу України, за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до статті 562 Цивільного кодексу України, зобов'язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов'язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов'язання.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред'являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. (ст. 563 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що позивач на виконання вимог Договору за заявою про надання гарантії №1 (вих. 979 від 15.12.2009р.) видав на користь бенефіціара платіжну гарантію №20109G249 від 16.12.2009р.

Надалі, у зв'язку з отриманням 14.11.2014р. від бенефіціара вимоги про здійснення платежу за гарантією на суму в розмірі 505 416,67 доларів США, повідомив про це відповідача (копія письмового повідомлення від 20.11.2014р. №194-01/328 міститься в справі) та здійснив сплату 505 416,67 доларів США за гарантією на користь бенефіціара, що підтверджується наявними в справі копіями платіжного доручення №5729 від 26.11.2014р. та меморіального ордеру №5729 від 26.11.2014р. на вказану суму.

Таким чино, судом встановлено, що відповідно до умов Договору, гарантійний випадок настав.

Однак, відповідач в порушення умов Договору, своє зобов'язання щодо сплати платежу на суму в розмірі 505 416,67 доларів США, відсотків та комісії, виконано не було.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що відступлення від умов Договору сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин, що підтверджується Сертифікатом Торгово-промислової палати України, який виданий 29 серпня 2014 року, і зареєстрований за №2676/05-4. На думку відповідача, наявність сертифікату про форс-мажорні обставини звільняє відповідача від виконання усіх зобов'язань.

Так, з наявної в справі копії вказаного сертифікату, вбачається, що Указом Президента України від 14.04.2014р. №405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Прийняття вищевказаного Указу Президента зумовило проведення антитерористичної операції (АТО) на сході України. За інформацією Служби безпеки України (листи від 13.06.2014р. №33/2117, 04.07.2014р. №16/3105) та Міністерства внутрішніх справ України (лист від 26.06.2014р. №12/3-2428) 7 квітня 2014 року згідно з вимогами чинного законодавства України (ст. 10, 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом») прийнято рішення щодо проведення антитерористичної операції (далі - АТО) в Донецькій, Луганській і Харківській областях. Станом на 29 серпня АТО триває, рішення про її припинення не прийнято. У проведенні АТО, в установленому законом порядку, задіяні сили (особовий склад, спеціалісти) і засоби (зброя, транспортні, спеціальні та інші матеріально-технічні засоби) суб'єктів боротьби з тероризмом та інших суб'єктів, відповідно до законів України. При цьому, в ході проведення АТО уповноваженими правоохоронними органами виявляються та розслідуються численні кримінальні правопорушення, які мають ознаки терористичних актів, диверсій, умисних вбивств, захоплень будівель і споруд, незаконного заволодіння транспортними засобами, незаконного позбавлення волі, захоплення заручників, блокування і пошкодження об'єктів транспортної системи тощо. Зазначені правопорушення, вчинювані озброєними організованими злочинними угрупованнями та окремими фізичними особами, створюють загрозу життю і здоров'ю людей, збереженню їх майна, обмежують свободу пересування територією зазначених областей. У зв'язку проведенням антитерористичної операції потреба Збройних Сил України в боєприпасах змінилася, тому в липні 2014 року Департамент утилізації компонентів ракетного палива та ракет і боєприпасів Міністерства оборони України призупинив передачу Міністерством оборони України непридатних та надлишкових боєприпасів, що підлягають утилізації, корпорації «ТАСКО» (лист Департаменту утилізації компонентів ракетного палива та ракет і боєприпасів Міністерства оборони України від 15.07.2014р. №274/3/2553). Призупинення видачі боєприпасів корпорації «ТАСКО» з 15 липня 2014 року призвело до відсутності відремонтованих боєприпасів і, як наслідок, неможливості виконувати зобов'язання перед ОПІК, а також укладати договори реалізації відремонтованих виробів. Розділом 9 Договору про надання гарантії №151109G107 («Форс-мажорні обставини») передбачено, що жодна із Сторін не несе відповідальності за невиконання будь-якого з положень Договору, якщо це невиконання є наслідком надзвичайних обставин, що знаходяться поза контролем Сторони та унеможливлюють чи роблять вкрай обтяжливим належне виконання обов'язків Сторони за Договором. Форс-мажорними обставинами по Договору є такі обставини, як стихійні лиха, воєнні дії, громадські безпорядки, втручання органів державної влади та/або місцевого самоврядування. Сторони домовились, що підтвердженням дії форс-мажорних обставин є довідка Торгово-промислової палати України чи іншого органу, на який покладено такі повноваження. Розділом 13 Договору №274/П/7-09 («Форс-мажор») передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове чи повне невиконання зобов'язань, якщо вони трапились внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажор). Форс-мажорними обставинами, зокрема, визнаються: стихійні лиха, пожежі, диверсії, війна та військові дії, рішення органів влади та інших компетентних органів. Належним доказом форс-мажорних обставин буде документ, виданий органами місцевої влади або Торгово-промисловою палатою України.

Таким чином, Торгово-промисловою палатою України на підставі викладеного підтверджено, що вищевказані події є обставинами форс-мажору, передбаченими умовами Договору про надання гарантії №151109G107 від 16.12.2009р. та умовами Договору №274/П/7-09 від 06.10.2009р., укладеного між Міністерством оборони України та корпорацією «ТАСКО». Початок дії обставин форс-мажору - 15 липня 2014 року, які продовжують діяти по теперішній час. Дату закінчення терміну дії обставин форс-мажору на момент видачі даного висновку встановити неможливо.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, інших законів, нормативно-правових актів та свого Статуту.

Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. (ст. 14-1 вказаного Закону).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Відповідно до п. 9.9.1. Договору, сторони погодили, що жодна із сторін не несе відповідальності за невиконання будь-якого з положень цього Договору, якщо це невиконання є наслідком надзвичайних обставин, що знаходяться поза контролем сторони та унеможливлюють (фактично чи юридично) чи роблять вкрай обтяжливим належне виконання обов'язків сторони за Договором.

Настання форс-мажорних обставин призупиняє дію цього Договору. Після усунення обставин строк дії цього Договору автоматично продовжується на відповідний строк. Сторони домовились, що підтвердженням дії форс-мажорних обставин є довідка Торгово-промислової палати України чи іншого органу, на який покладено такі повноваження. (п. 9.9.3. та п. 9.9.4. Договору).

Таким чином, у зв'язку з тим, що Торгово-промислову палату України уповноважено, згідно закону, на встановлення факту настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) і видачу відповідних сертифікатів, то наявна в справі копія Сертифікату Торгово-промислової палати України, виданого 29 серпня 2014 року, і зареєстрованого за №2676/05-4 є доказом існування форс-мажорних обставин в період на який його було видано. Тобто, з 15.07.2014р. по день його видачі - 29.08.2014р., оскільки зазначеним сертифікатом не засвідчено наявність форс-мажорних обставин на майбутнє.

Отже, дія обставин непереборної сили, у зв'язку з наявністю якої відповідач відступив від виконання своїх обов'язків передбачених Договором, мала місце з 15.07.2014р. по 29.08.2014р.

Як зазначалось вище, позивач отримав від бенефіціара вимогу про здійснення платежу за гарантією на суму в розмірі 505 416,67 доларів США 14.11.2014р., та здійснив сплату цих коштів на користь бенефіціара 26.11.2014р.

Таким чином, обов'язок відповідача з повернення суми гарантії, відсотків та комісії виник та повинен був бути виконаний 26.11.2014р., тобто поза межами дії Сертифікату Торгово-промислової палати України від 29 серпня 2014 року №2676/05-4.

Отже, судом встановлено допущення відповідачем порушення умов Договору.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Позивачем було надіслано на адресу відповідача вимоги та претензії №195-01/200 від 14.01.2015р., №195-01/1121 від 18.02.2015р., №195-00/4754 від 09.07.2015р., якими позивач вимагав від відповідача погашення простроченої заборгованості, що виникла при настанні гарантійного випадку.

Однак відповідач кошти на рахунок позивача не перерахував.

Разом з тим, відповідно до умов п. 5.2.6. Договору передбачено, що у разі настання гарантійного випадку, банк нараховує на основі банківського року проценти за користування сплаченими банком коштами за гарантією у розмірі 15% річних від суми поточної заборгованості принципала перед банком до часу її погашення. Проценти за здійснене користування сплачених банком коштів за гарантією нараховуються щомісяця на суму фактичної заборгованості за гарантією із розрахунку фактичної кількості днів у періоді нарахування процентів на основі банківського року і підлягають сплаті у тій валюті, в якій банком здійснено перерахування коштів за гарантією, з 1 по 7 число кожного місяця (у січні та травні - до 15 числа) на рахунок, що буде вказаний додатково. Протягом всього періоду сплачуються проценти за попередній місяць.

Комісію за управління гарантією у розмірі 4% річних від суми гарантії, яка нараховується щомісячно з дати надання гарантії на суму поточних зобов'язань принципала із розрахунку фактичної суми, кількості днів періоду користування гарантією на основі банківського року. (п. 4.1.2. Договору).

З метою своєчасного забезпечення виконання грошових зобов'язань за цим Договором у випадку настання строків виконання будь-яких грошових зобов'язань, у тому числі внаслідок подій, визначених у пп. 8.3., ст. 4, 5, строк сплати яких настав за цим Договором на підставі положень законодавства України про договірне списання, відповідач доручає позивачу здійснити договірне списання грошових коштів у розмірі сум, що підлягають сплаті за цим Договором на користь позивача, з поточних рахунків, зазначених у п. 2.12. цього Договору у національній та/або іноземній валютах. (п. 5.4.5. Договору).

Як встановлено судом, під час перебування справи в провадженні, позивачем на підставі п. 5.4.5. Договору було здійснено самостійне списання з рахунку відповідача коштів в розмірі 505 416,67 доларів США основного боргу, 52 226,40 доларів США несплачених відсотків, 2 126 815,17 грн. комісії, що було здійснено 22 жовтня 2015 року, 27 жовтня 2015 року, 28 жовтня 2015 року та 29 жовтня 2015 року (докази наявні в справі).

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, враховуючи викладене, провадження в справі в частині стягнення з відповідача 505 416,67 доларів США основного боргу, 52 226,40 доларів США несплачених відсотків та 2 126 815,17 грн. комісії підлягає припиненню, оскільки списання вказаних коштів відбулось в період коли дана справа перебувала в провадженні суду.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 191 637,15 доларів США пені за невиконання основного зобов'язання, 11 392,36 доларів США пені за несплату відсотків, 474 663,06 грн. пені за несплату комісії, згідно наведеного в справі розрахунку.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 8.3. Договору встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання принципалом своїх зобов'язань за цим Договором, пов'язаних з наданням та управлінням гарантією, принципал сплачує на користь банку пеню. Пеня нараховується на суму невиконаних або неналежним чином виконаних принципалом зобов'язань із розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується та сплачується пеня, за кожен день прострочки.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частиною шостою статті 232 ГК України. Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України. (п. 4 Оглядового листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 29.04.2013 р. №01-06/767/2013).

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. (п. 2.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року №14).

Відповідно до п. 4 ст. 55 Господарського процесуального кодексу ціна позову визначається у позовах про стягнення іноземної валюти - в іноземній валюті та у карбованцях відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами частиною 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Частиною 3 статті 533 Цивільного кодексу України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Як вже зазначалось судом, відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Відповідно до частини 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2014 року у справі № 909/660/14.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» №01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Таким чином, суд, перевіривши розрахунок пені, вважає, що він є вірним, з врахуванням того, що станом на 03.09.2015 (день звернення позивача до суду) курс гривні по відношенню до долару США становив 21,988664 грн. за 1 долар США, а тому, до стягнення з відповідача підлягають 4 213 844,90 грн. пені за невиконання основного зобов'язання, 250 502,77 грн. пені за несплату відсотків та 474 663,06 грн. пені за несплату комісії.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за невиконання основного зобов'язання в розмірі 11 423,80 доларів США, 3% річних за несплату відсотків в розмірі 543,22 доларів США, 3% річних за несплату комісії в розмірі 25 456,20 грн., та інфляційні втрати від несплати комісії в розмірі 95 323,63 грн., згідно наведеного в позовних матеріалах розрахунку.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. №23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997р. №62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012р. №52/30).

Окрім того, індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосуванні індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

У постанові Вищого господарського суду України №37/327 від 20.01.2011р. викладена позиція, якою стверджується, що реалізація позивачем права кредитора на стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення передбачає необхідність застосування індексу інфляції за весь час прострочення як від'ємного, так і позитивного значення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України №40/487 від 02.02.2012 р. та №15/065-11 від 01.02.2012р.

Зокрема, в постанові Вищого господарського суду України №15/065-11 від 01.02.2012р. зазначено, що за приписами ст. 625 ЦК України, боржник зобов'язаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що він відповідає встановленим законодавством порядку та способу нарахування та є обґрунтованим, у зв'язку з чим позовні вимоги в справі №910/23526/15 в цій частині підлягають задоволенню та стягненню з відповідача 3% річних за невиконання основного зобов'язання в розмірі 11 423,80 доларів США, що станом на 03.09.2015р. еквівалентно 251 194,09 грн., 3% річних за несплату відсотків в розмірі 543,22 доларів США, що еквівалентно 11 944,68 грн., 3% річних за несплату комісії в розмірі 25 456,20 грн., та інфляційні втрати від несплати комісії в розмірі 95 323,63 грн.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/23526/15 підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача 4 213 844,90 грн. пені за невиконання основного зобов'язання, 250 502,77 грн. пені за несплату відсотків та 474 663,06 грн. пені за несплату комісії, 3% річних за невиконання основного зобов'язання в розмірі 11 423,80 доларів США, що станом на 03.09.2015р. еквівалентно 251 194,09 грн., 3% річних за несплату відсотків в розмірі 543,22 доларів США, що еквівалентно 11 944,68 грн., 3% річних за несплату комісії в розмірі 25 456,20 грн., та інфляційні втрати від несплати комісії в розмірі 95 323,63 грн. Позовні вимоги в справі №910/23526/15 щодо стягнення з відповідача 505 416,67 доларів США основного боргу, 52 226,40 доларів США несплачених відсотків та 2 126 815,17 грн. комісії підлягають припиненню.

Судовий збір позивача у розмірі 73 080,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Провадження в справі №910/23526/15-г в частині стягнення з Корпорації «Таско» 505 416,67 доларів США основного боргу, 52 226,40 доларів США несплачених відсотків та 2 126 815,17 грн. комісії припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

3. Стягнути з Корпорації «Таско» (, адреса: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 5/2-Б) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Горького, 127) пеню за невиконання основного зобов'язання в розмірі 4 213 844,90 грн. (чотири мільйони двісті тринадцять тисяч вісімсот сорок чотири гривни 90 копійок), пеню за несплату відсотків в розмірі 250 502,77 грн. (двісті п'ятдесят тисяч п'ятсот дві гривни 77 копійок), пені за несплату комісії в розмірі 474 663,06 грн. (чотириста сімдесят чотири тисячі шістсот шістдесят три гривни 06 копійок), 3% річних за невиконання основного зобов'язання в розмірі 11 423,80 доларів США (одинадцять тисяч чотириста двадцять три долари США 80 центів), що станом на 03.09.2015р. еквівалентно 251 194,09 грн. (двохсот п'ятдесяти одній тисячі ста дев'яноста чотирьом гривнам 09 копійкам), 3% річних за несплату відсотків в розмірі 543,22 доларів США (п'ятсот сорок три долари США 22 центи), що станом на 03.09.2015р. еквівалентно 11 944,68 грн. (одинадцяти тисячам дев'ятсот сорока чотирьом гривням 68 копійка), 3% річних за несплату комісії в розмірі 25 456,20 грн. (двадцять п'ять тисяч чотириста п'ятдесят шість гривень 20 копійок), інфляційні втрати від несплати комісії в розмірі 95 323,63 грн. (дев'яносто п'ять тисяч триста двадцять три гривни 63 копійки) та судовий збір в розмірі 73 080,00 грн. (сімдесят три тисячі вісімнадцять гривень 00 копійок).

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.02.2016р.

Суддя С.М. Морозов