РІШЕННЯ

04.02.2016Справа №910/29703/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/29703/15

за позовом комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», м. Київ,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Злагода ЛТД», м. Київ,

про стягнення 84 448,20 грн.,

за участю представників:

позивача - Поліщук Л.П. (довіреність від 11.01.2016 № 09-Д);

відповідача - не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Злагода ЛТД» (далі - Товариство): 72 104,54 грн. основного боргу, який виник у зв'язку з неоплатою комунальних послуг; 7 434,04 грн. втрат від інфляції; 4 909,60 грн. 3% річних, а всього 84 448,20 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 12.01.2016.

28.12.2015 позивач подав суду клопотання про долучення до матеріалів справи витребуваних ухвалою суду документів.

Представник позивача у судовому засіданні 12.01.2016 подав суду клопотання про продовження строку вирішення спору.

Суд визнав клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 розгляд справи було відкладено на 28.01.2016, у зв'язку з неявкою представників відповідача; продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

28.01.2016 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, та вказав таке: позивач не підтвердив користування нежитловим приміщенням, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мала Житомирська, 18-А, саме Товариством та не подав суду жодного доказу; разом з тим, з відповіді від 27.01.2016 № 267/3 на адвокатський запит від 26.01.2016 комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва») зазначило, що житловий будинок № 18-А на вул. М.Житомирській закріплено на праві господарського відання за ним, договірні орендні відносини за вказаною адресою на КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» відсутні; також, Товариство заявило про застосування строків позовної давності, оскільки заборгованість визначена за період з 13.09.2010 по 30.06.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 розгляд справи було відкладено на 04.02.2016.

03.02.2016 позивач подав суду письмові пояснення та документи для долучення до матеріалів справи.

04.02.2016 відповідач подав суду заяву про перенесення розгляду вказаної справи, у зв'язку з необхідністю повноважному представнику бути присутнім у іншому судовому засіданні. Також, клопотання мотивоване тим, що прибувши в засідання призначене на 16 год. 40 хв. представник дізнався, що слухається ще справа призначена на 16 год. 00 хв.

Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно зі статтею 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до частини першої статті 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Належних доказів участі представника відповідача у розгляді іншої справи не надано (як-то повістка, ухвала суду, виклик, тощо ) також, заявник не вказав найменування суду та номер справи.

Крім того, відповідно до частин першої - третьої статті 28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Таким чином, стаття 28 ГПК України не обмежує коло осіб, які можуть представляти інтереси юридичної особи в суді.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

Отже, відкладення розгляду справи є недоцільним і таким, що суперечить принципу розумності строку вирішення спору.

Слід зазначити, що необхідні для розгляду справи документи подані сторонами до дня судового засідання і господарським судом забезпечувалось право сторін на своєчасне ознайомлення з матеріалами справи і подання доказів які їх представники вважали б за доцільне.

Також суд вважає за доцільне вказати, що не є наперед визначеною тривалість судового засідання і тому немає підстав вважати, що така обставина є незабезпеченням права сторони на представництво.

Представник позивача у судовому засіданні 04.02.2016 надав пояснення по суті спору; просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представники відповідача у судове засідання 04.02.2016 не з'явилися.

За таких обставин процесуальна поведінка представника відповідача вбачається не відповідною приписам ст. 22 ГПК України щодо добросовісності.

Ухвали Господарського суду міста Києва було надіслано учасникам процесу на адреси, зазначені у позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що також підтверджується відмітками канцелярії на звороті таких ухвал.

Про відкладення судового засідання на 04.02.2016 представники сторін були повідомлені під розпис, що підтверджується розпискою від 28.01.2016.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд визнав наявні в матеріалах справи документи достатніми для вирішення спору та відповідно до статті 75 ГПК України розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 04.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (далі - Підприємство) відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011 № 24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» перейменоване з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради (далі - КП УЖГ), зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 31.10.2001.

Відповідно до Рішення Шевченківської районної у м. Києві Ради від 04.10.2001 № 18 з моменту створення та до лютого 2007 року КП УЖГ було виконавцем всіх житлово-комунальних послуг в Шевченківському районі міста Києва.

З лютого 2007 року КП УЖГ на підставі Рішення Шевченківської районної у м. Києві ради від 19.02.2007 №187 «Про вдосконалення системи управління житлово-комунальним господарством Шевченківського району м. Києва» стало виконавцем тільки комунальних послуг.

Позивач здійснює облік, нарахування та збір платежів від мешканців та власників житлових приміщень за спожиті комунальні послуги проводить контроль своєчасності виконання споживачами зобов'язань з оплати комунальних послуг.

У період із квітня 2007 року по жовтень 2010 року облік, нарахування та збір платежів від власників (орендарів) нежитлових приміщень від імені КП УЖГ здійснювали КП «ЖЕКи», що діяли на підставі договорів доручення.

З метою виконання статутних завдань та на підставі статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) Підприємством та комунальним підприємством «Керуюча дирекцій Шевченківського району» було укладено договір від 01.01.2009 № 5 про забезпечення надання комунальних послуг, відповідно до умов якого Підприємство мало право надавати комунальні послуги та виступати в якості виконавця комунальних послуг в межах переліку будинків які відображені в додатку № 1 до договору від 01.09.2009 № 5.

Позивач як виконавець комунальних послуг (централізованого опалення, холодного та гарячого водопостачання та водовідведення) в 2007 році делегувало повноваження щодо здійснення нарахувань за комунальні послуги КП «ЖЕК «Михайлівська» Шевченківської районної у м. Києві ради».

Відповідно до пункту 1.1.2 договору доручення від 30.03.2007 № 2 КП «ЖЕК «Михайлівська» Шевченківської районної у м. Києві ради мало укладати договори з власниками, орендарями нежилих приміщень на транзитний збір платежів за надані комунальні послуги на користь виробників таких послуг.

Враховуючи викладене, КП «Керуюча компанія Шевченківської районної у м. Києві ради» не було виконавцем комунальних послуг, а є балансоутримувачем житлового та не житлового фонду Шевченківського району і згідно статті 24 Закону балансоутримувач має право укладати договори на надання житлово-комунальних послуг.

Крім того, 10.09.2010 Першим заступником голови Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації Пахачук Г.Д. було надано окреме доручення № 905 відповідно до якого, з метою підвищення контролю за рівнем платіжної дисципліни і недопущенням безоплатного використання теплової енергії та водопостачання Підприємство було зобов'язано заключити прямі договори з орендарями та власниками нежитлових приміщень Шевченківського району.

КП ЖЕКи було зобов'язано передати КП УЖГ всю первинну документацію, провести звірку з орендарями та власниками нежитлових приміщень Шевченківського району, скласти акти звіряння станом на 01.10.2010.

На виконання даного окремого доручення КП «Житлово-експлуатаційна контора «Михайлівська» було складено зведений перелік сальдо актів звірок станом на 01.10.2010 та передано до Підприємству первинну документацію для подальшого здійснення нарахувань вартості спожитих комунальних послуг по всім категоріям споживачів в тому числі і відповідача.

Позивач зазначає, що Товариство користується нежитловим приміщенням за адресою: м. Київ, вул. М.Житомирська, 18А, та споживає комунальні послуги, які надає Підприємство.

В період з 13.09.2010 по 30.06.2012 відповідачем фактично спожито комунальні, які надані позивачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи табуляграмами.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідач користується вказаним нежитловим приміщенням та фактично споживає і не оплачує комунальні послуги, які надає позивач, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь 72 104,54 грн. основного боргу.

Відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

У свою чергу, позивач проти доводів відповідача, заперечив, посилаючись на відсутність пропуску строку позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

У абзаці третьому підпункту 1.1 пункту 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) зазначено, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 Постанови № 10 зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Якщо відповідачів у справі два чи кілька, суд вправі відмовити в задоволенні позову за наявності згаданої заяви лише одного з них, оскільки позовну давність законом визначено саме для позивача у справі як строк, у межах якого він може звернутися до суду.

Пунктом 2.2 Постанови № 10 визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до статті 1 Закону комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно з пунктами 1, 5 частини третьої статті 20 Закону споживач зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (пункт 3 частини другої статті 21 Закону).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частинами першою-другою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частин першої-другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідач вказував на те, що Підприємством не доведено факту використання саме Товариством приміщень за адресою: м. Київ, вул. М.Житомирська, 18А.

Разом з тим, позивач подав суду копію договору 2008 року № 324/1101 про нарахування та збір платежів з власників (орендарів) за спожиті комунальні послуги на користь виробників, з якого вбачається, що Товариство користується приміщенням згідно Розпорядження Шевченківської районної у м. Києві ради від 10.09.2003 № 1476 на підставі договору оренди від 20.11.2003 № 6633/1 загальною площею 41,10 кв.м. за адресою: Мала Житомирська, 18 А.

Відповідачем не подано належних доказів розірвання чи припинення договору оренди від 20.11.2003 № 6633/1 та звільнення приміщення за вказаною адресою.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем комунальних послуг та користування приміщенням відповідачем, суд дійшов до висновку про існування між сторонами фактичних (бездоговірних) правовідносин у сфері житлово-комунальних послуг.

Таким чином, у відповідача виникло зобов'язання з оплати вартості фактично наданих позивачем комунальних послуг.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Підприємство 18.08.2015 надіслало відповідачу претензію від 16.07.2015 про сплату заборгованості та виставило відповідні рахунки на оплату. Також, до претензії було додано два примірники акта звірки взаєморозрахунків.

Факт надсилання вказаних документів підтверджується копією списку згрупованих поштових відправлень та інформацією із сайту Укрпошта.

Товариство отримало поштове відправлення № 054 Підприємства 20.08.2015, що підтверджується інформацією із сайту Укрпошта.

Підприємство у позові вказує на неодноразові звернення з вимогами до відповідача, проте документального підтвердження викладеному, окрім претензії від 16.07.2015, суду не подало.

У свою чергу, відповідач відповіді на претензію не надав і рахунки не оплатив.

Отже, Підприємство дізналося про порушення свого права у серпні 2015 року, а тому трирічний строк позовної давності станом на дату звернення до суду (23.11.2015) не сплинув.

З огляду на викладене, підстав для застосування наслідків передбачених статтею 267 ЦК України немає.

Таким чином, заборгованість за фактично спожиті комунальні послуги у сумі 72 104,54 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім суми основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 7 434,04 грн. втрат від інфляції та 4 909,60 грн. 3% річних за період з 13.09.2010 по 01.07.2014.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до пункту 1.7 постанова пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Судом встановлено, що відповідач отримав вимогу 20.08.2015, а тому прострочення слід відраховувати у порядку статті 530 ЦК України, починаючи з 28.08.2015.

Разом з тим, позивач нараховує 3% річних і втрати від інфляції з 13.09.2010 по 01.07.2014.

Таким чином, підстав для стягнення вказаних сум з відповідача не вбачається, а тому у позові в цій частині слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували заперечення проти задоволення позовних вимог. Посилання відповідача на неналежну сплату судового збору не спростовує доводів позову в принципі, а посилання відповідача на відсутність доказів зайняття відповідного приміщення не спростовують обов'язку відповідача, як споживача та сторони за дійсним зобов'язанням.

За таких обставин, позов визнається судом доведеним, обґрунтованим, та таким, що підлягає частковому задоволенню.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Злагода ЛТД» (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 10, кв.12; 01001, м. Київ, вул. М. Житомирська, 18-а; ідентифікаційний код: 30371673) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (03190, м. Київ, вул. М.Кирпоноса, 10/8; ідентифікаційний код: 31731838): 72 104 (сімдесят дві тисячі сто чотири) грн. 54 коп. заборгованості та 1 081 (одну тисячу вісімдесят одну) грн. 57 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 09.02.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук