КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2016 р. Справа№ 910/21734/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

За участю представників сторін:

від позивача: Берегуляк В.Ф. - представник

від відповідача: не з"явився

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Укрветсанзавод"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 09.10.2015р.

у справі № 910/21734/15 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Приватного підприємства "Інвестбуд"

до Державного підприємства "Укрветсанзавод"

про стягнення 108 004, 52 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Інвестбуд" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Державного підприємства "Укрветсанзавод" про стягнення 108 004, 52 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить рішення Господарського суду м. Києва від 09.10.15р. у справі № 910/21734/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В обгрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що в підтвердження позовних вимог (основної суми боргу за двома договорами № 42 від 22.07.2013 р. та № 6 від 02.01.2014 р.) позивачем було надано акти виконаних робіт за серпень, вересень, жовтень, листопад 2013 р. та січень 2014 р., однак, в матеріалах справи не міститься підтвердження існуючої у відповідача по вищезазначеним договорам перед позивачем заборгованості.

Скаржник зазначає, що при дослідженні доказів, судом не було витребувано у позивача підтвердження наявної по договорам заборгованості на дату подання позову, що вказує на неповноту розгляду всіх обставин справи і порушення ст. 43 ГПК України.

Апелянт зауважує, що надання актів виконаних робіт не є ще доказом того, що виконані по ним роботи неоплачені відповідачем. В акті звірки розрахунків від 22.01.2015 р., що надсилався відповідачу, і який підписаний зі сторони позивача, дзеркально відображені суми і зі сторони відповідача, при цьому лишивши його змоги внести дані згідно своїх відомостей.

Згідно акту звірки взаємних розрахунків за серпень-грудень 2014 р., що надсилався позивачу, у відповідача на кінець 2014 р. рахується заборгованість перед позивачем в розмірі 115 грн.

Скаржник зазначає, що стягнення з нього основної суми боргу в розмірі 57 748 грн., а також нараховані пеню в розмірі 4876,77 грн., 3% річних в розмірі 3151,98 грн., інфляційні витрати в розмірі 43 074,75 грн. та покладені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 177,03 грн. незаконними та безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

ДП «УКВЕТСАНЗАВОД» стверджує, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував процесуальне право відповідача, що передбачено п. 3 ч. І ст. 83 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2015 розгляд справи призначено на 28.01.2016 рік.

11.01.2015 року через відділ документального забезпечення суду від представника Приватного підприємства "Інвестбуд" надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якого просить забезпечити у Господарському суді Тернопільської області.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 12.01.2015 року задоволено клопотання Приватного підприємства "Інвестбуд" про проведення відеоконференції.

28.01.2016 року в судове засідання представник відповідача не з'явився про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення, яке є наявним в матеріалах справи (№029).

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати необхідних заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне:

22.07.2013 між Приватним підприємством "Інвестбуд" (позивач, виконавець) та Державним підприємством "Укрветсанзавод" (відповідач, замовник) укладено договір №42 на виконання робіт по монтажу, наладці і технічному обслуговуванню обладнання організацій і підприємств (договір 1).

Відповідно до п. 1.1 договору № 42 замовник пропонує, а виконавець зобов'язується виконати роботи по монтажу технологічного обладнання котла ДЕ4/14 та пусконалагоджувальні роботи котла в період з 29.07.2014 по 01.10.2013 на суму 101000 грн.

Пунктом 2.4.2 договору №42 сторони домовились про проведення щомісячно розрахунків за виконані роботи при представленні акту форми КБ-2 в за фактично виконану роботу протягом 5 днів.

Позивач, відповідно до умов договору № 42 виконав роботи на суму 130264,00 грн., що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт: за серпень 2013, за вересень 2013 року, за жовтень 2013 року, за листопад 2013 року.

Відповідач частково оплатив виконані на його користь роботи в сумі 95131,00 грн, що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача за 25.07.2013, за 19.09.2013, за 11.10.2013, за 17.12.2013, за 19.12.2013.

Таким чином, відповідач заборгував позивачу за договором №42 грошові кошти в сумі 35133,00 грн, що ним не спростовано.

02.01.2014 між позивачем та відповідачем укладено договір №6 на виконання робіт по монтажу, наладці і технічному обслуговуванні обладнання організацій і підприємств (договір 2).

Відповідно до п. 1.1 договору № 6 замовник пропонує, а виконавець зобов'язується виконати роботи по монтажу технологічного обладнання котла ДКВР4/13 на тверде паливо та ремонт обладнання ХВО. Монтаж КВПіА і пусконалагоджувальні роботи котла та ХВО в період з 02.01.2014 по 31.12.2014 на суму згідно акта виконаних робіт.

Пунктом 2.4.2 договору № 6 сторони домовились про проведення щомісячно розрахунків за виконані роботи при представлені акту форми КБ-2в за фактично виконану роботу протягом 5 днів.

Позивач, відповідно до умов договору №6 виконав роботи на суму 22615,00 грн, що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт за січень 2014 року.

Відповідач не оплатив виконані на його користь роботи по договору №6.

Таким чином, відповідач заборгував позивачу за договором №6 грошові кошти у сумі 22615,00 грн, що ним також не спростовано.

Як свідчать матеріали справи, позивачем на адресу відповідача було надіслано претензії (від 04.09.2014 № 26) про сплату боргу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 179 ГК України встановлено, що господарсько-договірними зобов'язаннями є майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів. Частиною 7 вказаної норми передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено, між сторонами було укладено договір № 42 та договір № 6 на виконання робіт по монтажу, наладці і технічному обслуговуванні обладнання організацій і підприємств.

Судом встановлено, що за своєю правовою природою укладені сторонами договори є договорами підряду.

Стаття 837 ЦК України передбачає, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 853 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Тобто, законодавець покладає на підрядника обов'язок виконати роботу, а замовник зобов'язаний її прийняти і оплатити.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 526 ЦК України та ч.1 ст.193 ГК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частина 2 ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст. 218 ГК України передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Пунктом 2.4.2 договору № 42 сторони домовились про проведення щомісячно розрахунків за виконані роботи при представлені акту форми КБ-2в за фактично виконану роботу протягом 5 днів.

Пунктом 2.4.2 договору № 6 сторони домовились про проведення щомісячно розрахунків за виконані роботи при представлені акту форми КБ-2в за фактично виконану роботу протягом 5 днів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та п.п. 2.4.2 договорів, відповідач повинен був здійснити розрахунок з позивачем за виконані роботи за двома договорами згідно актів приймання передачі виконаних робіт за серпень 2013 до 05 вересня 2013, за актом приймання передачі виконаних робіт за вересень 2013 року до 05 жовтня 2013, за актом приймання передачі виконаних робіт за жовтень 2013 року до 05 листопада 2013, за актом приймання передачі виконаних робіт за листопад 2013 року до 05 грудня 2013, за актом приймання передачі виконаних робіт за січень 2014 року до 05 лютого 2014.

Доказів оплати виконаних позивачем робіт в повному обсязі в термін, встановлений судом, відповідачем суду не надано.

Таким чином, відповідачем було порушено умови договору, а також положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Слід зазначити, що матеріали справи свідчать про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем за договорами № 42; № 6 в сумі 57748,00 грн, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості в розмірі 57748,00 грн є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Також, за прострочення оплати виконаних робіт по договору № 42, позивачем заявлено про стягнення з відповідача 3729,14 грн пені за період з 06.09.2013 по 18.06.2014 по кожному простроченому платежу окремо з урахуванням часткових оплат.

За прострочення оплати виконаних робіт по договору № 6, позивачем заявлено про стягнення з відповідача 1952,32 грн. пені за період з 06.02.2014 по 05.08.2014.

Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 ГК України також передбачено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом (неустойка, штраф, пеня), іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.5 договору № 42 сторони визначили, що за несвоєчасне перерахування коштів на рахунок виконавця після закінчення виконаних робіт замовник зобов'язується сплатити пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Пунктом 2.5 договору № 6 сторони визначили, що за несвоєчасне перерахування коштів на рахунок виконавця після закінчення виконаних робіт замовник зобов'язується сплатити пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, суд встановив, що позивач здійснив нарахування пені з урахуванням вимог ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", проте по простроченому платежу за актом приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2013 позивач нарахував пеню у період, який перевищує шестимісячений строк нарахування пені обмежений законом.

Колегія погоджується з розрахуноком пені здійсненим місцевим судом за актом приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2013.

Сума боргу - 4 5616,00 грн.,

період прострочення - 06.11.2013-18.12.2013;

загальна сума пені - 698,61 грн.

Сума боргу - 35 133,00 грн.,

період прострочення - 19.12.2013-05.05.2014;

загальна сума пені - 1848,10 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає пеня за двома договорами у розмірі 4876,77 грн.

Позивач заявив про стягнення з відповідача 2070,18 грн. 3 % нарахованих з 06.09.2013 по 10.09.2015 та 26430,96 грн. збитків від інфляції, нарахованих з жовтня 2013 по липень 2015 по кожному простроченому платежу окремо за договором № 42.

Позивач заявив про стягнення з відповідача 1081,80 грн. 3 % нарахованих за період з 06.02.2014 по 10.09.2014 та 16643,79 грн збитків від інфляції, нарахованих з лютого 2014 по серпень 2015 за прострочення виконання договору № 6.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та збитків від інфляції, наданий позивачем, суд встановив, що позивач здійснив розрахунок 3% річних та збитків від інфляції у відповідності до вимог чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення 3% річних та збитків від інфляції є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в сумі 3151,98 грн. та 43074,75 грн. відповідно до розрахунку позивача по двом договорам.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стосовно доводів, викладених в апеляційній скарзі, слід зазначити наступне, що в матеріалах справи наявний детальний розрахунок заборгованості, здійсненний ТОВ «Інвестбуд», в якому враховані всі оплати здійсненні ДП «УКВЕТСАНЗАВОД» згідно договору на виконання робіт по монтажу, наладці і технічному обслуговуванні обладнання організацій і підприємств № 42 від 22.07.201З та договір на виконання робіт по монтажу, наладці і технічному обслуговуванні обладнання організацій і підприємств № 6 від 02.01.2014р. з посиланням на підставу оплати та платіжний документ, а також надано копії виписок по рахунку ТОВ «Інвестбуд» згідно яких вбачаються оплати здійсненні апелянтом.

Згідно вищевказаного розрахунку, вбачається, що оплата, на яку посилається ДП «УКВЕТСАНЗАВОД» у своїй апеляційній скарзі в сумі 27 631 грн. та 22 500 грн. враховані позивачем при розрахунку заборгованості. З урахуванням усіх оплат сума заборгованості ДП «УКВЕТСАНЗАВОД» перед ТОВ «Інвестбуд» згідно договору на виконання робіт по монтажу, наладці і технічному обслуговуванні обладнання організацій і підприємств № 42 від 22.07.2013р. становить 35 133, 00 грн., а згідно договору на виконання робіт по монтажу, наладці і технічному обслуговуванні обладнання організацій і підприємств № 6 від 02.01.2014р. становить 22 615,00 грн., що разом становить 57 748,00 грн.

Скаржником зазначено, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано процесуальне право відповідача, що передбачене п. 3 ч. І ст. 83 ГПК України.

З цього приводу слід зазначити, що положеннями частини 1 ст. 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Разом з тим, розмір пені, який стягнутий судом становить 4 876,77 грн., а згідно ст. 233 ГК розмір штрафних санкцій підлягає зменшенню, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора.

Збитки товариства полягають в несвоєчасній оплаті за виконанні роботи, а відтак відсутності обігових коштів.

Також, слід зазначити, що три відсотки річних та інфляційні втрати не є за своєю правовою природою штрафними санкціями, а відтак не підлягають до зменшення відповідно із ст. 233 ГК України, ст. 83 ГПК України.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен на вимогу кредитора сплатити борг з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на те, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, положення ст. 233 ГК України не застосовуються до стягнення боргу з урахуванням відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК.

Вищенаведена позиція встановлена у аналізі Верховним судом України практики ст.625 ЦК України в цивільному судочинстві.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Укрветсанзавод" на рішення Господарського суду м. Києва від 09.10.2015р. у справі № 910/21734/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 09.10.2015р. у справі № 910/21734/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/21734/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська