РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2016Справа №910/171/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/171/16

за позовом концерну «Міські теплові мережі» в особі Філії концерну «Міські теплові

мережі» Жовтневого району;

до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України;

про стягнення 1 802,82 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Іванчик О.М., довіреність № 51/20-19 від 05.01.2016р.;

від відповідача: не з'явився.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернувся концерн «Міські теплові мережі» в особі Філії концерну «МТМ» Жовтневого району (надалі - позивач) з позовом до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України (надалі - відповідач) про стягнення 1 802,82 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 600393 від 01.08.2014р. у визначений строк не розрахувався за одержану теплову енергію, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 1802,82 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2016р. порушено провадження у справі № 910/171/16 та призначено її розгляд на 04.02.2016р.

Присутній у судовому засіданні 24.09.2015р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки господарський суд не повідомив, проте через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2014р. між позивачем (за договором - теплопостачальна організація) та відповідачем (за договором - споживач) було укладено Договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 600393.

Договір укладено згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 02.04.2015р. у справі № 910/28586/14, з урахуванням ухвали Господарського суд міста Києва від 23.11.2015р. про виправлення описки в резолютивній частині рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2015р., яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015р.

У відповідності з п. 1.1. договору, позивач зобов'язується відпускати теплову енергію в гарячій воді відповідачу, а відповідач зобов'язався приймати та оплачувати її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

Відповідно до п. 5.1 договору, облік споживання теплової енергії на потреби опалення та гарячого водопостачання проводиться за приладам комерційного обліку або розрахунковим способом.

При відсутності приладів комерційного обліку або якщо вони вибули з ладу, обсяг теплової енергії визначається позивачем, як виняток, розрахунковим способом згідно з договірними тепловими навантаженнями, з урахуванням середньомісячної температури зовнішнього повітря, холодної води та кількості годин (діб) роботи тепловикористовуючого обладнання відповідача у розрахунковому періоді (п.5.5 договору).

Відповідно до п.10.1 договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до моменту укладення угоди про його розірвання. У відповідності до ст. 631 Цивільного кодексу України, умови договору застосовуються до відносин між Споживачем і Теплопостачальною організацією, які виникли до його укладання - з 01.01.2013 року.

Умовами п.3.2.26 договору встановлено обов'язок відповідача сплатити 472,54 грн. - вартість теплової енергії, поставленої на об'єкти нерухомості споживача за період з грудня 2011 року по грудень 2012 року на виконання умов договору № 601181 від 01.11.2006 року «Купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді», що було укладено між Концерном «МТМ» та Державною інспекцією з енергозбереження, правонаступником якої являється Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження (згідно наданому розрахунку).

Як встановлено судом, за період з грудня 2011 року по квітень 2015 року позивачем було поставлено відповідачу теплову енергію на загальну суму 1802,82 грн., про що позивачем було складено та підписано акт приймання-передачі теплової енергії від 05.10.2015р., який надіслано відповідачу цінним листом з описом вкладення 07.10.2015р., одночасно з рахунком від 05.10.2015р. на оплату за спожиту теплову енергію на суму 1802,82 грн.

Таким чином, факт, обсяги та вартість переданої енергії підтверджується актом приймання-передачі теплової енергії від 05.10.2015р., копія якого залучена до матеріалів справи, а оригінал оглянуто в судовому засіданні.

Відповідно до п.6.2. договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Підставою для розрахунків Споживача з Теплопостачальною організацією є рахунок та акт приймання-передачі (п.6.3 договору).

За умовами п.6.7 договору, споживач з 10 по 12 число місяця, наступного за

розрахунковим, повинен отримати від Теплопостачальної організації за адресою: вул. Артема, буд. № 79 а, тел. 764-36-30, документи за розрахунковий період: рахунок; акт приймання-передачі теплової енергії; податкову накладну (платникам ПДВ).

Однак, судом встановлено, що акт приймання-передачі теплової енергії від 05.10.2015р. не підписано відповідачем.

Умовами п..6.7.2 договору визначено, що уразі неотримання позивачем підписаного акту приймання-передачі, або обґрунтованих заперечень в його підписанні, у термін, встановлений п.6.7.1 договору, акт підписується позивачем з позначенням про відмову у підписанні його відповідачем, та оформлений таким чином акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому розрахунковий період.

При цьому, судом встановлено, що відповідачем не надано вмотивованої письмової відмови від їх підписання, у зв'язку з чим теплова енергія згідно з актом приймання-передачі теплової енергії від 05.10.2015р. вважається переданою відповідачу та прийнятою останнім.

Відповідно до умов п.6.4. договору, відповідач зобов'язаний до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, перерахувати на користь позивача суму заборгованості за спожиту теплову енергію.

Судом встановлено, що споживач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов'язання по оплаті отриманої теплової енергії за період з грудня 2011 року по квітень 2015 року, у зв'язку з чим в останнього, станом на день подання позову, виникла заборгованість перед позивачем за спожиту теплову енергію у розмірі 1802,82 грн.

Отже, на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар становить 1802,82 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує на те, що договір № 600393 ним не було підписано у наданій позивачем редакції, оскільки він суперечить вимогам бюджетного законодавства. З огляду на що, договір № 600393 не може бути прийнятий судом як належний доказ виникнення зобов'язань між позивачем та відповідачем. Крім того, відповідач вважає договір № 600393 неукладеним, відтак таким, що не може нести відповідальність відповідачем за невиконання умов неукладеного договору. До того ж, відповідач зазначає, що позивачем не було вжито заходів досудового врегулювання спору.

В силу ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства та організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав; встановлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Суд відхиляє заперечення відповідача з огляду на те, що спірний договір було укладено згідно з рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року у справі № 910/28586/14, з урахуванням ухвали Господарського суд міста Києва від 23.11.2015р. про виправлення описки в резолютивній частині рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2015р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015р. Відтак, станом на момент розгляду справи, рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року у справі № 910/28586/14 є чинним, таким, що відповідає нормам закону, та є обов'язковим на всій території України для виконання. А отже договір № 600393 є укладеним з дати набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року у справі № 910/28586/14 законної сили.

Щодо заперечень відповідача відносно не дотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору, суд зазначає наступне.

Досудове врегулювання господарських спорів передбачено статтею 5 ГПК України, згідно якої сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою. Порядок досудового врегулювання спорів визначається цим Кодексом, якщо інший порядок не встановлено діючим на території України законодавством, яке регулює конкретний вид господарських відносин.

Однак, Закон, не позбавляє права однієї із сторін права на звернення до суду за захистом свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу.

Так, Рішенням Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України від 9.07.2002 р. N15-рп/2002 встановлено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не надано доказів повної оплати спожитої енергії на суму 1802,82 грн. відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 1802,82 грн. підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України (юридична адреса: 04112, м. Київ, вул. І. Гонти, 1; фактична адреса: 01001, м. Київ, пров. Музейний, 12; ) на користь концерну «Міські теплові мережі» в особі Філії концерну «МТМ» Жовтневого району (юридична адреса: 69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137; фактична адреса: 69002, м. Запоріжжя, вул. Артема, 79-а; ) 1802 грн. 82 коп. - основного боргу та 1218 грн. - витрат по сплаті судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 09.02.2016р.

Суддя А.І. Привалов