КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Справа№ 910/26438/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання: Товстенко О.Ю.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства ,,Сільпо Рітейл"

на рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015

у справі № 910/26438/15 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства ,,Сільпо Рітейл"

до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Дамас Інвест"

про визнання недійсним договору про заснування

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство ,,Сільпо Рітейл" (далі - позивач) звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Дамас Інвест" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору про заснування.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.11.2015р. у справі № 910/26438/15 в позові відмовлено повністю.

Мотивуючи зазначене рішення, суд першої інстанції, пославшись на встановлені ним обставини та умови договору заснування, положення ЦК та ГК України, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у даній справі та відсутність правових підстав для їх задоволення, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015р. у справі № 910/26438/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, оскільки судом першої інстанції не взято до уваги доводи позивача та невірно застосовано норми матеріального права. Зокрема, на думку скаржника, відсутність нотаріального посвідчення підписів учасників означає відсутність його затвердження, а відповідно має наслідком недійсність статуту. Вимога нотаріального посвідчення підпису учасників є тотожною з нотаріальним затвердженням документу. Крім того, позивач вважає, що висновок суду про те, що відсутність у договорі істотних умов щодо строку не є підставою для визнання його недійсності, оскільки договір припиняє свою дію після досягнення мети, не відповідає обставинам справи та договору заснування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 26.01.2016р.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Ухвалою суду від 26.01.2016р. розгляд скарги у справі відкладено на 09.02.2016р. у зв'язку з неявкою представників сторін на підставі ст. 77 ГПК України.

У судове засідання 09.02.2016р. уповноважені представники сторін не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином ухвалою суду від 26.01.2016р., про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення № 937, № 929.

Згідно з п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Заяв про відкладення розгляду справи від сторін не надходило, у зв'язку з цим колегія суддів, враховуючи їх належне повідомлення про час та місце розгляду скарги, вважає за можливе здійснювати апеляційний перегляд за наявними матеріалами справи.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2015р. між Приватним акціонерним товариством ,,Сільпо Рітейл" (далі - засновник 1, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Дамас Інвест" (далі - засновник 2, відповідач) укладено договір про заснування Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Прованс Альянс", за умовами якого цей договір не є установчим документом, та визначає порядок здійснення засновниками спільної діяльності щодо створення товариства та виконання інвестиційних зобов'язань засновниками (п.п.1.1, 1.2).

Засновники дійшли згоди про те, що погоджені ними у статті 4 цього договору умови мають бути включені до статуту товариства (п. 1.5).

Відповідно до п. 1.7. засновники дійшли згоди, що справжність підписів їх повноважних представників на статуті Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Прованс Альянс" обов'язково засвідчується нотаріально.

Засновники за цим договором приймають на себе зобов'язання об'єднати свої зусилля і спільно діяти для досягнення мети - створення Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Прованс Альянс" (п. 2.1 договору).

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що для досягнення мети за цим договором засновники зобов'язуються: обмінюватися наявною в їх розпорядженні інформацією з питань, що складають взаємний інтерес засновників; проводити спільні консультації з узгодженої тематики для обговорення питань спільної діяльності; нести необхідні витрати, пов'язані зі спільною діяльністю щодо створення товариства; у строк до 15.03.2015 року подати державному реєстратору документи, які відповідно до законодавства України необхідні для державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Прованс Альянс".

Згідно з п. 5.1 цей договір припиняється за погодженням засновників або в інших випадках передбачених чинним законодавством України.

Спірний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками товариств.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач, зокрема, зазначає, що на момент укладення договору між сторонами не було досягнуто усіх істотних умов, а сам договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Крім того, на думку позивача, при укладанні договору сторони домовились про те, що справжність підписів повноважних представників сторін на статуті ТОВ ,,Прованс Альянс" обов'язково засвідчується нотаріально (п. 1.7 договору), то і сам договір про заснування ТОВ ,,Прованс Альянс" (як попередній договір) також повинен бути нотаріально посвідченим, що не було зроблено.

З урахуванням встановлених у даній справі обставин та доказів колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, враховуючи таке.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 ,,Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення).

Як на підставу визнання договору про заснування ТОВ ,,Прованс Альянс" недійсним, позивач посилається на ту обставину, що при укладенні договору про заснування сторонами не досягнуто усіх істотних умов - не встановлено строк його дії.

Відповідно до статті 142 Цивільного кодексу України якщо товариство з обмеженою відповідальністю засновується кількома особами, ці особи у разі необхідності визначити взаємовідносини між собою щодо створення товариства укладають договір у письмовій формі, який встановлює порядок заснування товариства, умови здійснення спільної діяльності щодо створення товариства, розмір статутного капіталу, частку у статутному капіталі кожного з учасників, строки та порядок внесення вкладів та інші умови.

Договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю не є установчим документом. Подання цього договору при державній реєстрації товариства не є обов'язковим.

З набранням чинності Цивільного кодексу України (статті 142, 153) договір про створення (заснування) АТ, ТОВ та ТДВ не регулює відносини між учасниками (акціонерами) товариства при здійсненні його діяльності і припиняє свою дію після досягнення мети - створення та державної реєстрації товариства. Зазначені договори мають відповідати загальним вимогам, що пред'являються до правочинів, і при розгляді спорів про визнання їх недійсними суди повинні керуватися відповідними нормами про недійсність правочинів (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України ,,Про практику розгляду судами корпоративних спорів" від 24.10.2008 №13).

При цьому, за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов (п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11).

За таких обставин, відсутність в оспорюваному правочині умови про строк його дії не є достатньою підставою для визнання його недійсним, враховуючи, що він припиняє свою дію після досягнення мети.

Щодо посилання позивача на відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ч. 4 ст. 639 ЦК України).

Отже, нотаріальне посвідчення правочинів (договорів) є обов'язковим лише у передбачених законом випадках або коли сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору.

Пунктом 1.7 договору ПрАТ ,,Сільпо Рітейл" та ТОВ ,,Дамас Інвест" дійшли згоди щодо обов'язкового нотаріального посвідчення справжності підписів їх повноважних представників на Статуті Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Прованс Альянс", а не обов'язкового нотаріального посвідчення засновницького договору чи Статуту.

Не містить відповідного положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення статуту також і ч. 5 ст. 8 Закону України ,,Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", на яку посилається позивач.

За наведених вище обставин, позовні вимоги у даній справі є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного правочину, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги є тотожними доводам позовної заяви, яким надано належну правову оцінку судом першої інстанції, тому такі доводи колегією суддів відхиляються.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду м. Києва від 30.11.2015р. у справі № 910/26438/15 є законним та обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Сільпо Рітейл" - залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015р. у справі № 910/26438/15 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук