КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2016 р. справа№ 922/4322/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі Ковальчуку Р.Ю.

за участю

представників: позивача - не з`явилися;

відповідача-1 - не з`явилися;

відповідача-2 - не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на ухвалу Господарського суду м. Києва від 17.12.2015 р.

у справі № 922/4322/15 (суддя - Мандриченко О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до 1. Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції

2. Державної казначейської служби України

про стягнення 3535,08 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася з позовом до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - відповідач-1) про стягнення суми виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій у загальному розмірі 3535,08 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.07.2015 р. порушено провадження у справі № 922/4322/15.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.10.2015 р. залучено до участі у справі Державну казначейську службу України у якості іншого відповідача (далі - відповідач-2), а матеріали справи № 922/4322/15 направлено за виключною підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.10.2015 р. вказану справу прийнято до провадження.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.12.2015 р. провадження у справі № 922/4322/15 припинено на підставі п. 1. ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та передати справу до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що обставини даної справи свідчать про відсутність публічно-правового спору між сторонами та помилковість висновків суду першої інстанції стосовно припинення провадження у справі з підстав непідвідомчості спору господарським судам.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2016 р. порушено апеляційне провадження у справі № 922/4322/15 та призначено її до розгляду на 04.02.2016 р.

У засідання суду, призначене на 04.02.2016 р., представники сторін не з`явивилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень, наявними в матеріалах справи.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що з огляду на приписи ст. 102 ГПК України, апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження. Таким чином, враховуючи обмеження строку розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду досить коротким терміном та відсутність в матеріалах справи будь-яких заяв чи клопотань про продовження строку такого розгляду відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, дана постанова приймається за відсутності представників сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання, а також за наявними в матеріалах даної справи документами. До того ж, подальше відкладення розгляду скарги може призвести до порушення процесуальних строків розгляду такої скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, підставою звернення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з позовними вимогами є неправомірне стягнення з останньої державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції виконавчого збору у розмірі 3472,98 грн та витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 62,10 грн.

Припиняючи провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, суд першої інстанції виходив із того, що даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України та повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Вбачається, що постановами державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 09.12.2014 р. в рамках виконавчого провадження № 45974052 стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (згідно свідоцтва про шлюб від 31.10.2014 р. - ОСОБА_2) 3472,98 грн виконавчого збору та 62,10 грн витрат на проведення виконавчих дій.

Разом з цим, ухвалою Господарського суду Житомирської області від 03.06.2015 р. у справі № 906/845/14, зокрема, визнано протиправними та скасовано вищевказані постанову державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 09.12.2014 р. про стягнення виконавчого збору у розмірі 3472,98 грн та постанову державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 09.12.2014 р. про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 62,10 грн.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 неодноразово зверталася до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції з заявами стосовно повернення на її рахунок незаконно стягнутих сум виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, докази чого наявні в матеріалах даної справи.

Згідно зі ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів;

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи.

Згідно рекомендацій, викладених у п. 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", статті 87 Закону України "Про виконавче провадження", статті 1174 Цивільного кодексу України, маючи на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України, і враховуючи викладене в роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (в редакції роз'яснення президії Вищого господарського суду України № 04-5/239 від 29.12.2007 р.), зокрема в пункті 9 цього роз'яснення.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Також, статтею 87 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

У статті 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як вже було зазначено вище, ухвалою Господарського суду Житомирської області від 03.06.2015 р. у справі № 906/845/14 стягнення з позивача виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 45974052 визнано незаконним, а відповідні постанови державного виконавця скасовані. При цьому, доказів повернення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 грошових коштів у загальному розмірі 3535,08 грн матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що безпідставно стягнуті виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій у даній ситуації є, у розумінні ст. 1174 Цивільного кодексу України, шкодою, завданою посадовою особою органу Державної виконавчої служби України, а відтак, згідно положень законодавства України стосовно виконання рішень суду, підлягають обов`язковому відшкодуванню з боку держави. Крім того, вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання повернути незаконно стягнуті кошти є за своєю суттю позовними вимогами про стягнення безпідставно отриманих коштів і повинні розглядатися в позовному провадженні.

При цьому, колегія суддів враховує позицію, викладену у п. 9 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди", де зазначено, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій державних виконавців при виконанні судового рішення, слід враховувати, що згідно зі статтею 85 Закону України "Про виконавче провадження" на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або відмову від вчинення ними дій може бути подано скаргу до начальника відповідного органу державної виконавчої служби або до відповідного суду. Отже, факт неправомірності дій державного виконавця або інших посадових осіб державної виконавчої служби на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, завдана державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Отже, при вирішенні зазначених спорів господарському суду слід залучати до участі у справі відповідні державні органи, які здійснюють розпорядження бюджетними коштами, як іншого відповідача.

За таких обставин апеляційний суд зазначає, що даний спір за позовними вимогами про стягнення суми виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій у загальному розмірі 3535,08 грн підлягає вирішенню в господарських судах, оскільки підпадає під ознаки спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій державних виконавців при виконанні судового рішення.

Аналогічної позиції дотримується і Вищий господарський суд України у п. 3.2 постанови Пленуму № 10 від 24.10.2011 р. «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», де зазначено, що господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК.

Враховуючи усе вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що ухвала Господарського суду м. Києва від 17.12.2015 р. у справі № 922/4322/15 підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задоволенню.

При цьому, згідно з ч. 7 ст. 106 ГПК України у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Стосовно витрат скаржника по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 49 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111-13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК (п. 4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101, 103-106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду м. Києва від 17.12.2015 р. у справі № 922/4322/15 скасувати та передати вказану справу на розгляд Господарського суду м. Києва.

3. Матеріали справи № 922/4322/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

4. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко