ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.02.16 Справа № 904/10772/15

За позовом Комунальної установи "Адміністративне управління Дніпропетровської обласної ради", м. Дніпропетровськ

до Дніпропетровського регіонального центру з ліцензування, атестації та сертифікації у будівництві, м. Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості за договором про відшкодування витрат

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. № 9 від 28.08.15

від відповідача: ОСОБА_2 - в.о. керівника

СУТЬ СПОРУ:

Комунальна установа "Адміністративне управління Дніпропетровської обласної ради" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпропетровського регіонального центру з ліцензування, атестації та сертифікації у будівництві про стягнення 52829, 71 грн. основної заборгованості, 26840, 33 грн. збитків від інфляції, 1707, 07 грн. трьох відсотків річних та 27262, 41 грн. пені.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 76 від 01.07.2012 в частині повної та своєчасної оплати отриманих послуг.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 18.01.2016.

Ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області розгляд справи відкладався 18.01.2016 на 01.02.2016 та з 01.02.2016 на 16.02.2016.

12.02.2016 через канцелярію Господарського суду Дніпропетровської області від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій він просить стягнути з відповідача 52722, 26 грн. основного боргу, 30421, 36 грн. інфляційних втрат, 2355, 57 грн. трьох відсотків річних та 17387, 96 грн. пені.

Відповідності до ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Щодо поданої позивачем уточненої позовної заяви, то судом враховано п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011, де зазначено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Таким чином, подана позивачем заява про уточнення позовних вимог, розцінюється судом як заява про зменшення розміру позовних вимог та, оскільки дана заява не порушує чиї-небудь права та інтереси, вона прийнята судом до розгляду.

12.02.2016 позивач одав до суду клопотання про залучення до матеріалів справи доказів часткової оплати, а саме копії банківських виписок від 19.05.2015 та від 10.08.2015.

15.02.2016 через канцелярію суд у від відповідача надійшли заперечення на позов, в яких він не визнає позов з огляду на надмірно велике нарахування позивачем штрафних санкцій, які не можуть бути сплачені відповідачем у зв'язку із тяжким фінансовим становищем.

Також, у запереченнях на позов відповідач зазначає, що правильність нарахування пені повинна бути перевірено, як і правильність використання термінів позовної давності.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 16.02.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.07.2012 між Комунальною установою "Адміністративне управління Дніпропетровської обласної ради" (далі - позивач, балансоутримувач) та Дніпропетровським регіональним центром ліцензування, атестації та сертифікації у будівництві (далі - відповідач, орендар) було укладено договір № 76 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору балансоутримувач забезпечує технічне обслуговування, та утримання в належному стані систем внутрішньобудинкових мереж тепло-, водо-, електропостачання та водовідведення, тощо, та вивезення побутових відходів, дезінсекцію та дератизацію приміщень, технічне обслуговування ліфтів, утримання в чистоті будівель (приміщень), прибудинкової території, тощо (далі експлуатаційні послуги) за адресою: просп. Кірова, 2 м. Дніпропетровськ (далі - будівля), загальною площею 12 178,0 кв. м, а також здійснює від свого імені оплату за спожиті комунальні послуги (теплопостачання, водопостачання і водовідведення, електропостачання), а орендар відшкодовує балансоутримувачу фактичний обсяг спожитих експлуатаційних та комунальних послуг пропорційно площі орендованого приміщення в загальній площі всієї будівлі, та пропорційно кількості працівників Орендаря в загальній чисельності працівників, які працюють у будівлі.

Орендар згідно ст. 48 Бюджетного кодексу України бере бюджетні зобов'язання та здійснює платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, установлених кошторисами, ураховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих, на облік органами Державного казначейства України.

Орендар користується приміщенням, загальною площею 114, 48 кв. м (додаток 1).

Орендоване приміщення використовується для розміщення Дніпропетровського регіонального центру ліцензування, атестації та сертифікації у будівництві.

Згідно з п. 2.1.1 договору балансоутримуча зобов'язується забезпечити надання всього комплексу послуг, пов'язаних з обслуговуванням та утриманням в чистоті будівлі і прибудинкової території, та створення необхідних умов і здійснення господарської діяльності, тому числі орендарю і його співробітникам згідно з вимогами чинного законодавства про користування будівлями. Перелік таких послуг надається (додаток 2).

Розмір плати за експлуатаційні послуги залежить від складу послуг, які надаються балансоутримувачу організаціями та іншими суб'єктами господарювання, а також від складу послуг, які безпосередньо надає балансоутримувач і визначається розрахунком щомісячних платежів за обслуговування будівлі, комунальні та інші послуги балансоутримувача.

Не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним, надавати орендареві рахунки та акти приймання-передачі на відшкодування спожитих послуг балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та комунальних послуг. До рахунку на відшкодування експлуатаційних послуг надавати розрахунок тарифу на послуги з утримання будівлі.

Пунктом 2.2.3 договору встановлено, що орендар зобов'язаний не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на рахунок балансоутримувача будівлі, за експлуатаційні послуги, а також за комунальні послуги.

На виконання умов договору, за період серпень 2012 - грудень 2013 років між позивачем та відповідачем підписано акти прийому-передачі щодо відшкодування витрат та виставлені рахунки на оплату вищевказаних послуг (арк. с. 36-86), які були сплачені відповідачем частково (арк. с. 39, 74, 100-101). У зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 52722, 26 грн., про що сторони дійшли згоди, підписавши акт звірки взаєморозрахунків станом на 23.12.2015 (арк. с. 87).

Відповідач витрати з оплати наданих послуг позивачу не відшкодував, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 52722, 26 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Присутній у судовому засіданні 16.02.2016 представник відповідача визнав суму основного боргу у розмірі 52722, 26 грн.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем не заперечено факт отримання послуг за представленими рахунками та не надано доказів повного відшкодування витрат на суму 52722, 26 грн., а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню в розмірі 52722, 26 грн.

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг, позивач нарахував відповідачу пеню, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, у сумі 17387, 96 грн. за період з 20.05.2015 по 31.12.2015.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 2.2.3 договору орендар зобов'язаний при несвоєчасному внесенні плати за експлуатаційні послуги, сплачувати пеню, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З матеріалі справи вбачається, що зобов'язання з оплати останніх у заявленому періоді актів прийому-передачі щодо відшкодування спожитих послуг за грудень 2013 року, відповідно до п. 2.2.3 договору, повинно було бути виконано до 25.01.2014 включно. Тобто, прострочка з оплати актів за грудень 2013 року почалась з 26.01.2014.

Враховуючи наведене, господарський суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у сумі 17387, 96 грн., оскільки позивачем при нарахуванні пені не враховано положення ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Зважаючи на посилання відповідача у заперечення на позов щодо неправильності використання терміну позовної давності до нарахування пені, встановленого ст. 268 ЦК України, господарський суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 255 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, зокрема, про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

У пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи встановлену судом вище необґрунтованість позовної вимоги позивача про стягнення пені та відмову у її задоволенні, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування спеціальної позовної давності до вимог позивача про стягнення пені у сумі 17387, 96 грн.

Також, за порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, нараховано три відсотки річних за період з 16.08.2014 по 31.12.2015 у розмірі 2355, 57 грн. та інфляційні втрати за період серпень 2014 - грудень 2015 у сумі 30421, 36 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат, задовольняє дані вимоги повністю, а саме три відсотки річних у розмірі 2355, 57 грн. та інфляційні втрати у розмірі 30421, 36 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 1282, 49 грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 78, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дніпропетровського регіонального центру ліцензування, атестації та сертифікації у будівництві (49004, м. Дніпропетровськ, пр. Кірова, 2; ідентифікаційний код 20234160) на користь Комунальної установи "Адміністративне управління Дніпропетровської обласної ради" (49004, м. Дніпропетровськ, пр. Кірова, 2; ідентифікаційний код 04011638) основний борг у розмірі 52722, 26 грн., інфляційні втрати у сумі 30421, 36 грн., три відсотки річних у розмірі 2355, 57 грн. та 1282, 49 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 17.02.2016

Суддя ОСОБА_3