РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

10 лютого 2016 року Справа № 902/1334/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Павлюк І. Ю. ,

судді Дужич С.П.

при секретарі судового засідання Вощук О.А.,

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" на рішення господарського суду Вінницької області від 18.11.2015р. у справі № 902/1334/15 (суддя Банаська О.О.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (м.Монастирище, Черкаська область)

до товариства з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" (смт.Дашів, Іллінецький район, Вінницька область)

про стягнення 199 650,79 грн. за договором поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013 р.

за участю представників:

позивача - Кушнір Сергій Володимирович довіреність №3/С/Д/А від 20.05.2015р.);

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" подано позов до товариства з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" про стягнення 199650 грн. 79 коп. заборгованості за договором поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013р., з яких 67 229 грн. 10 коп. - основної заборгованості, 40688 грн. 05 коп. - пені, 39563 грн. 86 коп. - 30% річних та 52169 грн. 78 коп. - інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 18.11.2015р. позов задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" 67 229 грн. 10 коп. - боргу, 40 688 грн. 05 коп. - пені, 39 563 грн. 86 коп. - 30 % річних, 50 056 грн. 46 коп. - інфляційних втрат, 2 963 грн. 06 коп. - відшкодування витрат пов'язаних зі сплатою судового збору, 3 000 грн. 00 коп. - відшкодування витрат на послуги адвоката. В стягненні 2 113 грн. 32 коп. інфляційних втрат відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на наступні обставини:

- договір поставки ЗЗР в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. між сторонами не укладався, оскільки згідно проведеного на підприємстві службового розслідування з'ясовано, що копії чистих аркушів з накладенням печатки та за підписом керівника іншою особою передавались бухгалтером підприємства довіреній особі керівника відповідача - фізичній особі-підприємцю Сніцару Василю Петровичу, з яким у керівника відповідача були партнерські стосунки;

- товарно-матеріальні цінності отримані від позивача для фізичної особи-підприємця Сніцара Василя Петровича перебувають на відповідальному зберіганні на складі відповідача і можуть бути передані власнику товарно-матеріальних цінностей;

- договір поставки ЗЗР в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013р. не відповідає приписам ст.203 ЦК України та ст.ст.180, 181 ГК України;

- укладення договору поставки ЗЗР в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013 р. не мало ніякого сенсу, оскільки підприємство мало свої насіннєві засоби та інших постачальників ЗЗР.

На підставі викладеного просить суд рішення господарського суду Вінницької області від 18.11.2015р. у справі №902/1334/15 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 16.01.2016р. відновлено строк подання апеляційної скарги, розгляд скарги призначено на 10.02.2016р.

Від представника позивача на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу (арк.справи 196-201).

У відзиві позивач зазначає, що господарським судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права до вказаних правовідносин та спору, а відповідачем в свою чергу не було надано до суду першої та апеляційної інстанції допустимих та переконливих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення основного боргу, інфляційних втрат, 30% річних та пені, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів). При цьому позивач посилається на доводи викладені в рішенні суду.

Ухвалою від 27.01.2016р. задоволено клопотання представника ТОВ "Седна-Агро" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з проханням доручити проведення відеоконференції господарському суду Черкаської області (18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307).

У судовому засіданні апеляційної інстанції 10.02.2016р. представник позивача заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Вважає скаргу необгрунтованою та безпідставною, просить залишити рішення господарського суду Вінницької області від 18.11.2015р. у справі №902/1334/15 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник скаржника у судове засідання не з'явився, хоч про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений у встановленому законом порядку (арк.справи 212).

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст.102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

29.07.2013р. товариством з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" (покупець) укладено договір поставки ЗЗР в кредит 2013 №097-ДВ (арк.справи 19-22), згідно п.1.1 якого, постачальник зобов'язується продати та поставити у строки передбачені договором покупцю засоби захисту рослин, а покупець зобов'язується приймати і оплачувати вартість товару згідно прядку визначеного договором. Поставка товару здійснюється за рахунок постачальника згідно замовлень покупця, за умови наявності товару на складі постачальника. Замовлення можуть подаватись шляхом надіслання постачальнику відповідних повідомлень електронною поштою, факсом або поштою.

Підпунктами 1.2, 3.1 договору сторони погодили, що асортимент, номенклатура, кількість, ціна, яка визначається в національній валюті України та характеристика товару визначається сторонами на підставі замовлення покупця та виходячи з наявності товару на складі і вказується у відповідній специфікації та видаткових накладних. Кожна специфікація підписується сторонами, додається до договору та є його невід'ємною частиною.

Згідно п.п.3.2 договору сторони домовились, що остаточна ціна договору визначається виходячи із загальної вартості замовленого і поставленого товару, згідно підписаних сторонами специфікацій та видаткових накладних на товар і період дії договору.

У разі приймання покупцем товару, що не вказаний в договорі, покупець тим самим надає згоду, щодо ціни, кількості та асортименту прийнятого ним товару зазначеної в видатковій накладній (п.3.5 договору).

Пунктом 4.1 договору сторони домовились, що оплата товару покупцем здійснюється у безготівковій формі, за ціною та у строки, вказані в специфікації, видаткових накладних шляхом перерахування вартості товару на поточний банківський рахунок постачальника в термін зазначений в специфікації до договору. Остаточний розрахунок за весь поставлений по договору товар покупець зобов'язаний здійснити не пізніше як до 30 вересня 2013 року.

У разі прострочення строків товару відповідно до п.4.1 договору покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочки до повного виконання стороною своїх зобов'язань (п.7.3 договору).

Пунктом 7.5 договору сторони погодили, що відповідно до ст.625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання, покупець зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки та 30 % річних від простроченої (неоплаченої) суми.

Згідно п.7.8 договору, нарахування штрафних санкцій (неустойки) за цим договором не обмежується строком, встановленим ч.6 ст. 232 ГК України. До вимог про стягнення штрафних санкцій за цим договором не застосовується строк спеціальної позовної давності, передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, а кредитор за зобов'язанням може звернутись з вимогою про стягнення штрафних санкцій за договором в межах строку загальної позовної давності передбаченої ст.257 ЦК України.

Разом з підписанням договору сторонами було підписано специфікацію №1 від 29.07.2013р. відповідно до якої постачальник зобов'язаний поставити покупцю засоби захисту рослин на загальну суму 67 229,10 грн. з ПДВ зі сплатою вартості поставленого товару до 30.09.2013 р. (арк.справи 23).

Покупець на умовах договору поставки ЗЗР в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013р. отримав від постачальника на підставі довіреності №14 від 29.07.2013р. на головного агронома Якубу В.Г. товар на загальну суму 67229,10 грн., що підтверджується обопільно підписаними сторонами видатковими накладними №5064 від 29.07.2013р. на суму 2666,70 грн., №5065 від 29.07.2013 р. на суму 64562,40 грн. (арк.справи 24, 25, 27).

19.08.2013р. постачальник поставив покупцю товар на суму 67229,10 грн., що підтверджується видатковою накладною від 19.08.2014р. №5420 та довіреністю №17 від 19.08.2013р. (арк.справи 26, 28).

19.08.2013р. покупець за видатковими накладними (повернення) №ВП-0000007 від 19.08.2013р. та №ВП-0000008 від 19.08.2013 р. повернув постачальнику товар на загальну суму 67 229,10 грн. (арк.справи 30, 31).

Отже, постачальником загалом було поставлено покупцю товар на суму 134458,20 грн., який було частково повернуто останнім на суму 67229,10 грн. (2666,70 + 64652,40 + 67229,10 - 64652,40 - 2666,70).

У зазначених видаткових накладних було зазначено, що товар було поставлено на умовах договору поставки ЗЗР в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013 р. та специфікації №1 від 29.07.2013 р.

Таким чином, за умовами договору поставки ЗЗР в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013р. відповідач в строк до 30.09.2013р. повинен був оплатити позивачу вартість отриманого товару на загальну суму 67229,10грн. Докази оплати в матеріалах справи відсутні.

07.08.2015р. позивач звернувся до відповідача з претензією №1-2015/А/П від 15.07.2015р. з вимогою сплатити заборгованість, яка виникла на підставі договору поставки ЗЗР в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013р., яка за твердженням позивача останнім залишена без відповіді та оплати (арк.справи 32-35).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з моменту укладення сторонами договору поставки ЗЗР в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013р. між ними виникли зобов'язання, які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1,2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було зазначено, умовами договору поставки ЗЗР в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013р., а саме п.4.1 передбачено, що остаточний розрахунок за весь поставлений по договору товар покупцем зобов'язаний здійснити не пізніше як до 30 вересня 2013 року.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, кінцевий строк проведення розрахунків за отриманий по договору товар становить 29.09.2013р. Так як відповідач не здійснив розрахунку у встановлений договором строк починаючи з 30.09.2015 р. останній є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частинні стягнення 67229,10 грн. основної суми заборгованості.

Позивачем також були заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 40688 грн. 05 коп. - пені та 39563 грн. 86 коп. - 30 % річних за період з 30.09.2013 р. по 15.09.2015 р. і 52 169 грн. 78 коп. - інфляційних втрат за період з жовтня 2013 року по червень 2015 року.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі прострочення строків товару відповідно до п.4.1 договору покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочки до повного виконання стороною своїх зобов'язань (п.7.3 договору).

Пунктом 7.5 договору сторони погодили, що відповідно до ст.625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання, покупець зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки та 30 % річних від простроченої (неоплаченої) суми.

Згідно п.7.8 договору, нарахування штрафних санкцій (неустойки) за цим договором не обмежується строком, встановленим ч.6 ст. 232 ГК України. До вимог про стягнення штрафних санкцій за цим договором не застосовується строк спеціальної позовної давності, передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, а кредитор за зобов'язанням може звернутись з вимогою про стягнення штрафних санкцій за договором в межах строку загальної позовної давності передбаченої ст.257 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, враховуючи ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України та пункти 7.3, 7.5, 7.8 договору, погоджується з висновком, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 30 % річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Перевіривши правильність розрахунку 30% річних, колегія погоджується з висновком про відсутність помилок у проведеному обрахунку, що свідчить про обґрунтованість заявленої до стягнення суми в цій частині з врахуванням положення п.4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" відповідно до якої якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Здійснивши в апеляційному провадженні перевірку правильності нарахування сум пені та інфляційних втрат, здійснених позивачем, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо наявності помилок, які полягають у невірному визначенні позивачем кінцевих сум за вказаними вимогами. Зокрема, перевіривши розрахунок пені колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено суму пені - 41153,42 грн., в той час як позивачем заявлено до стягнення 40688,05 грн.

Враховуючи, що визначення ціни позову належить до виключної прерогативи позивача, а заява про збільшення розміру позовних вимог в матеріалах справи відсутня, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду про задоволення зазначеної вимоги в розмірі заявленому позивачем.

Щодо заявлених інфляційних втрат нарахованих позивачем за період з жовтня 2013 року по червень 2015 року в сумі 52169 грн. 78 коп. колегія суддів зазначає.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (п.2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

Як вбачається з статистичних даних індекс інфляції за період липень-серпень 2015 року становив менше одиниці, тобто мала місце дефляція, однак позивач, всупереч п.3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 не включив вказані місяці до періоду прострочення у своєму розрахунку інфляційних втрат, що відповідно до вказаних вище приписів чинного законодавства є не вірним.

Перевіривши в апеляційному провадженні заявлений позивачем в позовній заяві розрахунок інфляційних втрат за весь період прострочки: з 01.10.2013р. по 15.09.2015р. (оскільки кінцевою датою заявленої прострочки позивачем в розрахунку вказано 15.09.2015р.) колегія суддів погоджується з результатом суду першої інстанції - сума інфляційного збільшення боргу становить 50 056,46 грн. Таким чином, інфляційні втрати в сумі 2113,32 грн. заявлені безпідставно та з порушенням норм чинного законодавства, а тому в їх задоволенні в цій частині відмовлено правомірно.

В матеріалах справи відсутні допустимі та переконливі докази в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, інфляційних втрат, 30 % річних та пені, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Викладені в апеляційній скарзі посилання товариства з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" про те, що договір поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013 р. між сторонами не укладався, а отримання товарно-матеріальних цінностей здійснювалось для фізичної особи - підприємця Сніцара В.П. грунтується виключно на твердженнях відповідача, які не обгрунтовані жодними доказами.

Як вбачається з наявних в справі матеріалів, товар отримувався безпосередньо товариством з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" на підставі довіреностей виданих відповідачем на ім'я його головного агронома Якуби В.Г. згідно видаткових накладних від 29.07.2014р. та від 19.08.2014р. (в яких одержувачем товару зазначено саме Якубу В.Г.), які засвідчують встановлений факт здійснення господарських операцій та договірних відносин.

Зазначені довіреності і видаткові накладні містять всі необхідні реквізити встановлені частиною 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а також, крім підписів уповноважених осіб, містять відбитки гербових печаток контрагентів.

В матеріалах справи відсутні докази того, що даний товар було передано чи планувалось передати фізичній особі-підприємцю Сніцару В.П., а також перебування товару на його відповідальному зберіганні. При цьому, зобов'язаними сторонами у спірному правовідношенні згідно умов договору являються товариство з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (постачальник) та товариство з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" (покупець).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість посилання відповідача на невідповідність договору поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013р. вимогам ст.203 ЦК України та ст.ст.180, 181 ГК України.

Згідно ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В п.2.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

Пунктом 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що суд з урахуванням практики розгляд спорів про визнання правочинів недійсними зазначає, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (ч.1 ст. 236 ЦК України).

За змістом ч.3 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

За приписами ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Статтями 655, 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення, а не за наслідками виконання його сторонами.

Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 р. у справі № 3-502гс15.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами за договором поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 №097-ДВ від 29.07.2013 р. було безпосередньо вчинено дії щодо передачі та прийняття товару, а тому відсутні підстави для оцінки вказаного договору як неукладеного.

Слід зазначити, що зважаючи на те, що договір поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. належить до категорії оспорюваних, матеріали справи не містять судового рішення щодо визнання останнього недійсним.

Щодо доводів скаржника з посиланням на відсутність пронумерованих сторінок в договорі, підписів уповноважених представників сторін та про відсутність печаток сторін на кожній сторінці, слід зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.ч.1,2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Як вбачається із наявного у справі договору поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р. останній скріплено гербовими печатками сторін, містить підписи із зазначенням посад підписантів (директор ТОВ "Седна Агро" Малярчук Д.В. та директор ТОВ "ДСП "Відродження" Головченко В.А.).

Крім цього, нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку сторін за правочином вчинення дій щодо нумерації сторінок договору, проставляння підписів та печаток на кожній сторінці договору, який містить більше ніж одну сторінку. Таке оформлення договору є їх правом та вчинюється за обопільною домовленістю.

Виходячи з аналізу наведених вище норм чинного законодавства суд приходить до переконливого висновку про те, що відсутність такого оформлення зі сторони контрагентів договору не тягне за собою його недійсності, неукладеності чи нікчемності.

Також не приймається судом до уваги твердження скаржника про відсутність необхідного інтересу в укладенні договору поставки засобів захисту рослин в кредит 2013 № 097-ДВ від 29.07.2013 р., позаяк вказане не спростовує факт його укладення, отримання за ним товару та наявності боргу перед позивачем.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ДСП Відродження" на рішення господарського суду Вінницької області від 18.11.2015р. у справі №902/1334/15 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Дужич С.П.