ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.02.2016 Справа № 920/58/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Низи», смт.

Низи, Сумський район, Сумська область

до відповідача: Штепівської сільської ради, с. Штепівка, Лебединський район,

Сумська область

про визнання права власності

суддя Лиховид Б.І.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 26/01/2016 від 26.01.2016

від відповідача: не прибув

у судовому засіданні брала участь секретар судового засідання Мітіна Н.М.

Суть спору: позивач у позовній заяві просить суд визнати за ним право власності на наступні об`єкти нерухомості: 1. нежитлова будівля свиноферма, літера «Е», за адресою: Сумська область, Лебединський район, село Руда, вул. Лебединська, 1 «А», загальною площею 1721,4 кв. м., оціночною вартістю 84 500 грн. 00 коп., 1990 року введення в експлуатацію; 2. нежитлова будівля свиноферма, літера «Ж», за адресою: Сумська область, Лебединський район, село Руда, вул. Лебединська, 1 «А», загальною площею 1670,7 кв. м., оціночною вартістю 82 000 грн. 00 коп., 1980 року введення в експлуатацію.

Представником позивача подано суду лист № 5 від 26.01.2016, в якому зазначено, що у зв`язку із зміною керівництва та власників товариства, вважати будь-які довіреності, видані і у 2015 році за підписом колишнього директора ОСОБА_2, недійсними. З 26.10.2015 директором товариства позивача є ОСОБА_3, на підтвердження чого до листа додані копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, копія наказу № 234 від 26.10.2015 та копія протоколу № 1 загальних зборів учасників від 26.10.2015. Вказані документи оглянуті судом та долучаються до матеріалів справи.

Представник відповідача у дане судове засідання не прибув, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення про вручення поштового відправлення представнику відповідача, письмового відзиву на позовну заяву з правовим обґрунтуванням своєї позиції не подав, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору між сторонами по суті та повідомлення відповідача належним чином, який не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами у відповідності до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, дослідивши та оцінивши надані докази по справі в їх сукупності, суд встановив:

31.03.2004 між Колективним сільськогосподарським підприємством «Штепівка» в особі ліквідатора ОСОБА_4, як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою «Низи» (позивач), як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу № 8, згідно умов якого позивач придбав нежитлову будівлю (свиноферму), що знаходиться за адресою: Сумська область, Лебединський район, село Руда, вул. Лебединська, 1 «А», загальною площею 1721,4 кв. м., літ. «Е».

Крім того, 09.07.2004 між Колективним сільськогосподарським підприємством «Штепівка» в особі ліквідатора ОСОБА_4, як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою «Низи», як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу № 10, згідно умов якого позивач придбав нежитлову будівлю (свиноферму), що знаходиться за адресою: Сумська область, Лебединський район, село Руда, вул. Лебединська, 1 «А», загальною площею 1670,7 кв. м., літ. «Ж».

Позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що вище зазначені нежитлові приміщення (свиноферми) після купівлі по договорам № 8 від 31.03.2004 та № 10 від 09.07.2004 були включені на баланс позивача, але правовстановлюючі документи Колективним сільськогосподарським підприємством «Штепівка» йому передані не були, у зв`язку з їх відсутністю, а тому позивач позбавлений можливості здійснити реєстрацію права власності на свиноферми і тому звернувся до суду за захистом права власності.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договорів від 31.03.2004 та від 09.07.2014) , договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Частиною 3 статті 640 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договорів від 31.03.2004 та від 09.07.2014) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

На підставі ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

При цьому, норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Судом встановлено, що укладені між Колективним сільськогосподарським підприємством «Штепівка» в особі ліквідатора ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою «Низи» договори купівлі-продажу № 8 від 31.03.2004 та № 10 від 09.07.2004 нотаріально посвідчені не були і державну реєстрацію не проходили, а тому зазначені договори, на які посилається позивач як на підставу придбання спірного майна та, відповідно, вимог про визнання права власності на нього, в силу вищезазначених норм права, є нікчемними, не створюють будь-яких прав та обов'язків для позивача, тобто позивач не є власником спірного майна. Зазначення ж позивачем, що спірне майно перебуває на його балансі (довідка № 361 від 25.09.15), у розумінні ст. 34 ГПК України, не є доказом приналежності позивачу майна на праві власності. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Статтею 32 ГПК України встановлено, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правопідтверджувальні документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Таким чином, законодавство України саме на позивача покладає обов'язок належними та допустимими доказами довести правомірність набуття ним права власності на певне нерухоме майно.

Враховуючи нікчемність договорів купівлі-продажу № 8 від 31.03.2004 та № 10 від 09.07.2004, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, а будь-яких інших доказів на підтвердження свого права на спірне майно позивачем, у розумінні ст. 34 ГПК України, суду не подано, то позовні вимоги визнаються необґрунтованими, неправомірними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України, при відмові у позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складене 08.02.2016

СУДДЯ Б.І. ЛИХОВИД