ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2016 р.Справа № 922/1255/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Терновій М.П.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
проповернення майна та відшкодування доходів
за участю представників сторін:

від позивача: Мех Д.В. (дов. № 08-11/7212/2-15 від 26.11.2015 року);

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада (позивач) звернулась до господарського суду Харківської області із позовом до фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 (відповідач) про зобов'язання повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,0445 га по АДРЕСА_1 та стягнення із фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради доходів, отриманих від безпідставно набутого майна у розмірі 62 376,38 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.05.2015 року у позові відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 року рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.10.2015 року касаційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 року у справі №922/1255/15 та рішення господарського суду Харківської області від 12.05.2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 62 376,38 грн. і в цій частині направлено справу на новий розгляд до господарського суду Харківської області. В іншій частині постанову Харківського апеляційного господарського суду у справі №922/1255/15 залишено без змін.

Після повернення матеріалів справи № 922/1255/15 до суду першої інстанції, 20.11.2015 року автоматизованою системою документообігу господарського суду Харківської області справу призначено для розгляду судді Ємельяновій О.О.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.11.2015 року призначено справу № 922/1255/15 до розгляду у судовому засіданні на 7.12.2015 року.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи неодноразово відкладався.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.01.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів у порядку статті 69 господарського процесуального кодексу України та відкладено розгляд справи на 2.02.2016 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 2.02.2016 року відкладено розгляд справи на 04.02.2016 року.

Відповідач у призначене судове засідання 4.02.2016 року не з'явився, про причини неявки на час розгляду справи суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до телефонограми № 75 від 3.02.2016 року.

Присутній у судовому засіданні 4.02.2016 року позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі із підстав викладених у позовній заяві та наданих додаткових пояснень.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 4-3 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 Господарського процесуального кодексу України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 4.02.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи № 922/1255/15 передані на новий розгляд Вищим господарським судом в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 62 376,38 грн., заслухавши пояснення позивача, всебічно та повно дослідивши надані докази і таким чином з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, судом встановлено наступне.

31.10.2007 року між Харківською міською радою в особі міського голови (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) на підставі рішення Харківської міської ради від 23.12.2005 року № 257/05, укладений договір оренди землі площею 0,1548 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень строком до 1.04.2012 року, зареєстрований у Харківській регіональній філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в Державному реєстрі земель 20.12.2007 року за № 98 (т. 1, а.с. 51-55).

Згідно акту приймання-передачі земельної ділянки від 24.12.2007 року за № 89, відповідачу передано земельну ділянку в оренду до 1.04.2012 року площею 0,1548 га. (т. 1, а.с.58).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.06.2011 року у справі № 2-5300/11, яке набрало законної сили (т. 1, а.с. 43-44), визнано за відповідачем право власності на реконструйовану нежитлову будівлю літ. "А-1" з цокольним поверхом загальною площею 662,2 кв.м. по АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.09.2014 року (індексний номер документу 27404764) (т. 1, а.с. 27-29).

Як зазначає відповідач, що після припинення орендних відносин він вирішив викупити вказану земельну ділянку, для чого 12.08.2013 року звернувся до позивача з відповідною заявою (т. 1, а.с. 59).

Рішенням Харківської міської ради від 29.10.2014 року № 1681/14 відповідачеві надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова із земель житлової та громадської забудови площею, орієнтовно, 0,0569 га за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "А-1" (спортивно-оздоровчий комплекс з підсобними приміщеннями).

30.09.2014 року головним спеціалістом відділу контролю за використанням земель Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради були здійснені відповідні заходи контролю за додержанням вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 в місті Харкові, про що складений акт (т. 1, а.с. 16-17).

Актом обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що відповідач з 24.10.2013 року та по теперішній час використовує зазначену земельну ділянку без виникнення права власності, користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статті 125 Земельного кодексу України.

У зв'язку із виявленими обставинами, позивач звернувся до державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про надання інформації відносно оплати відповідачем земельного податку за використання спірної земельної ділянки.

10.10.2014 року листом № 5166/9/20-30-15-03-24 (т. 1, а.с. 21) на вказане звернення було надано відповідь, що актом приймання-передачі № 269/13 від 23.10.13 року земельна ділянка передана відповідачем до земель запасу міста. З 24.10.13 року відповідач плату за землю не нараховує та не сплачує.

Відповідно до листа Управління Держземагенства у м. Харкові Харківської області від 13.10.2014 року № 4581/08, станом на 29.12.2012 року, в Управлінні Держземагенства у м. Харкові Харківської області не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування не земельну ділянку по АДРЕСА_1. (т. 1, а.с. 22).

У зв'язку із вищезазначеним позивач наполягає на безпідставному користуванні відповідачем спірною земельною ділянкою, що стало підставою для звернення позивача до господарського суду із позовом.

Позивач зазначає, що наявність на земельній ділянці об'єктів нерухомості, які належать на праві власності відповідачу, робить неможливим використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних або інших цілей.

Вказане свідчить про фактичне вибуття із володіння й користування міської ради зазначеної земельної ділянки.

Позивач посилається, що речові права відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1, а тому використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав, що підтверджується листами Управління Держземагентства у м. Харкові Харківської області від 13.10.2014 року № 4581/08 та Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 12.12.2014 року № 12671/0/225-14 (т. 1, а.с. 22-23).

Відповідач в період з 1.11.2013 року по 31.12.2014 рік не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі.

На думку позивача, не здійснення відповідачем плати за землю у законодавчо встановленому (по звичайним цінам) за використання земельної ділянки призвело до фактичного безоплатного отримання відповідачем послуг з користування земельною ділянкою та, як наслідок - одержання доходів в результаті використання цієї земельної ділянки.

Розмір доходу (реального набуття відповідача) від безпідставно набутого майна, який підлягає відшкодуванню з боку відповідача, розрахований міською радою в сумі 62 376,38 грн., виходячи з розміру орендної плати за землю та підтверджується наступним.

Відповідно до листа Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова від 10.10.2014 року № 5166/9/20-30-15-03-24 відповідач, за використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 з 24.10.2013 року плату за землю не нараховує та не сплачує (т. 1, а.с. 21).

У визначених законом випадках застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Плата за земельні ділянки державної та комунальної власності нараховуються та сплачуються за регульованою ціною.

На підставі викладених обставин, позивач наполягає на безпідставному користуванні відповідачем спірної земельної ділянки, у зв'язку із чим звернувся з відповідним позовом та просить суд стягнути з відповідача доходи отримані від безпідставно набутого майна у розмірі 62 376,38 грн.

Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.10.2015 року касаційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 року у справі №922/1255/15 та рішення господарського суду Харківської області від 12.05.2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 62 376,38 грн. і в цій частині направлено справу на новий розгляд до господарського суду Харківської області. В іншій частині постанову Харківського апеляційного господарського суду у справі №922/1255/15 залишено без змін.

В даній постанові зазначено про те, що судами не дано оцінки доводам позивача про те, що внаслідок використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів, Харківська міська рада фактично була позбавлена права одержати дохід у вигляді орендної плати, який вона могла би отримати в разі своєчасного укладення договору оренди, що завдало їй шкоди у спірній сумі.

Відповідно до статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи вказівки Вищого господарського суду України в постанові від 29.10.2015 року у справі № 922/1255/15 суд, вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви визначена позивачем сума яка підлягає стягненню, нарахована як доходи, отримані або які можна було б отримати від безпідставно набутого майна, в порядку статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Разом з цим, об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у iншої особи (потерпілого);3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відтак, зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, суд зазначає, що визначальною підставою для застосування положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України є той факт, що майно набуте особою без достатньої правової підстави повинно в обов'язковому порядку вибути з його володіння.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.06.2011 року набув право власності на реконструйоване нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке розташоване на спірній земельній ділянці, у зв'язку з чим має законодавчо визначене право на земельну ділянку, на якій розташовані його будівлі (т. 1, а.с. 43-44).

На підставі рішення Харківської міської ради від 23.12.2005 року № 257/05, між Харківською міською радою та відповідачем укладений договір оренди землі площею 0,1548 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень строком до 01.04.2012 року.

Після припинення орендних відносин відповідач здійснював дії, направлені на викуп спірної земельної ділянки.

25.09.2013 року Харківською міською радою надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова із земель житлової та громадської забудови площею, орієнтовно, 0,0569 га за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "А-1" (спортивно-оздоровчий комплекс з підсобними приміщеннями).

З наявних у матеріалах справи документів свідчить, що відповідач враховуючи погіршення фінансового стану, вирішив придбати у власність лише частину спірної земельної ділянки, площею 0,0569 га., у зв'язку із чим рішенням 35 сесії Харківської міської ради №1681 від 29.10.2014 року були частково змінені пункти рішення №1267/13 від 25.09.2013 року та надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням нової площі.

Станом на час розгляду справи, відповідачем відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки № 52/15 від 28.10.2015 року придбано у власність земельну ділянку площею 0,0569 га. за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 234-238).

Відповідно до частини 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено визначення реального розміру неодержаного прибутку.

Для застосування положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України необхідно довести відсутність правових підстав для набуття або зберігання майна.

Як вбачається зі змісту статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України, зокрема, із вжитого в них терміну "потерпілий", ці статті застосовуються до деліктних правовідносин, коли фізичній або юридичній особі завдано шкоди шляхом порушення їх охоронюваних законом прав, зокрема, - майнових.

Отже, для застосування вищезазначених норм Цивільного кодексу України має бути доведено факт протиправності дій відповідача.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, яким у постанові від 06.11.2014 року у справі №922/1087/14 вказано, що вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України. Для застосуванні такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Проте, позивачем не доведено наявність вищевказаних елементів цивільного правопорушення в діях відповідача. Більш того, позивач у свої позовній заяві зазначає, що дії відповідача з набуття земельної ділянки, як наслідок придбання у власність будівлі, не порушують норми права, передбачені чинним законодавством, а тому ці дії з набуття земельної ділянки не є протиправними.

Враховуючи вищевикладене, застосування 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України в даному випадку є неправомірне.

Крім того, відповідно до статті 14 Податкового кодексу України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача спірних коштів в якості доходу останнього, що передбачено статтею 1214 Цивільного кодексу України, а не коштів, безпідставно збережених за його рахунок.

Проте, позивачем не надано доказів виникнення у відповідача такого доходу в результаті збільшення активів або зменшення зобов'язань внаслідок користування спірною земельною ділянкою.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.

Згідно статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до листа від Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова від 10.10.2014 року листом № 5166/9/20-30-15-03-24 (т. 1, а.с. 21) що актом приймання-передачі № 269/13 від 23.10.13 року земельна ділянка передана відповідачем до земель запасу міста. З 24.10.13 року відповідач плату за землю не нараховує та не сплачує.

Як вбачається з розрахунків безпідставно отриманих доходів у розмірі 62 376,38 грн. доданих до позовної заяви (т. 1, а.с. 14-15), сума грошових коштів розрахована позивачем, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового Кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Договір оренди на спірну земельну ділянку між позивачем та відповідачем не укладався, тобто розрахунок позивача про отримані доходи відповідачем оснований на припущеннях тому не приймається судом.

У розгляді таких справ господарські суди мають докладно з'ясовувати причини неоформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов'язані із вжиттям господарюючими суб'єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право землекористування. При цьому суду слід враховувати вимоги частини другої статті 120 Земельного кодексу України, якою передбачено що у разі коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

На підставі статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відповідно до статті 126 Земельного кодексу України.

Таким чином, розрахунок позивача про отримані доходи відповідачем оснований на припущеннях та є недоведеним.

Крім того, Харківською міською радою не доведено безпідставного збагачення у розмірі 62 376, 38 грн. за період з 01.11.2013 року до 31.12.2014 року користування спірною земельною ділянкою, при цьому позивачем, всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України, не надано доказів, чому саме 01.11.2013 року позивач дізнався або міг дізнатися про безпідставність володіння земельною ділянкою відповідачем, на якій розташований об'єкт нерухомості, придбаний відповідачем у власність.

У відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Аналогічна правова позиція викладено у постановах Вищого господарського суду України при розгляді тотожних справ: від 25.08.2015р. у справі №922/913/15; від 27.08.2015р. у справі №922/211/15; від 17.09.2015р. у справі №922/4927/14; ввід 21.10.2015р. у справі №922/5468/14; від 04.11.2015р. у справі №922/2645/14.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна у розмірі 62 376,38 грн. не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір у разі відмові у позові покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 111-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.02.2016 р.

Суддя О.О. Ємельянова