ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року Справа № 910/8779/15-г
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна В.Е.,
суддівКорнілової Ж.О., Чернова Є.В.,
за участю представників:
позивача - не з'явився,
відповідача- не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ПАТ "Страхова компанія "АХА Страхування"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 01.12.2015
у справі№910/8779/15-г
за позовом ПАТ "Страхова компанія "Інгосстрах"
доПАТ "Страхова компанія "АХА Страхування"
про стягнення 13392,45 грн. страхового відшкодування в порядку регресу
встановив:

Рішенням господарського суду м.Києва від 13.10.2015 (суддя Чинчин О.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 (судді: Баранець О.М., Сітайло Л.Г., Пашкіна С.А.), позов задоволено повністю у зв'язку з обґрунтованістю позовних вимог.

ПАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.22,29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст.ст.33,34,36,43,81 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що суд не мав права приймати до уваги в якості достовірного доказу наявну у справі копію висновку експертного автотоварознавчого дослідження №182 від 16.11.2012 у зв'язку з ненаданням позивачем оригіналу цього висновку.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувана постанова - залишенню без змін з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про задоволення позову, апеляційний господарський суд виходив з того, що:

17.06.2009р. між ПАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" (страховик) та ОСОБА_4 (страхувальник) було укладено договір страхування наземного транспорту №ABZ2AK79260693, предметом якого є страхування транспортного засобу "Део", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Додатковою угодою №1 від 17.06.2012 до договору страхування наземного транспорту №ABZ2AK79260693 від 17.06.2009 сторони визначили, що вигодонабувачем є ПАТ КБ "Приватбанк".

Як вбачається з матеріалів справи, 11.11.2012 року по вул.Ільїна-Рябоконя у м.Черкаси відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Део", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, та транспортного засобу "Део", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, що підтверджується довідкою №9104985 про ДТП.

В результаті вказаної ДТП було пошкоджено застрахований позивачем автомобіль "Део", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до інформації, наданої МТСБУ на запит суду, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Део", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на момент настання страхової події була застрахована у відповідача на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АВ/6754817.

Постановою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 23.11.2012 у справі №2314/9161/12 ОСОБА_5 (водія транспортного засобу "Део", державний реєстраційний номер НОМЕР_2) визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стосовно нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Таким чином, враховуючи приписи ч.4 ст.35 ГПК України, вина особи, яка керувала транспортним засобом "Део" (державний реєстраційний номер НОМЕР_2), встановлена постановою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 23.11.2012 у справі №2314/9161/12.

Висновком експертного автотоварознавчого дослідження №182 від 16.11.2012, складеного приватним підприємцем ОСОБА_6, встановлено, що сума матеріальних збитків, нанесених власнику автомобіля "Део", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, без урахування втрати товарної вартості в результаті його пошкодження при ДТП з ПДВ 20% складає 36925 грн. 84 коп.

На підставі страхового акту №И-4068 від 06.12.2012 позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь вигодонабувача (ПАТ КБ "Приватбанк") в розмірі 36665 грн. 84 коп., що підтверджується платіжним дорученням №11874 від 07.12.2012 з призначенням платежу: "виплата страх.відшк.ОСОБА_4. (дог. №ABZ2AK79260693 від 17.06.2012р.)".

05.09.2013 року позивач звернувся до відповідача з претензією №05-09/02-08, в якій вимагав відшкодувати в порядку регресу суму в розмірі 36665 грн. 84 коп., у відповідь на яку відповідач листом від 09.12.2013 №7536/12цв повідомив про виплату страхового відшкодування в розмірі 23273 грн. 39 коп.

Платіжним дорученням №77_100 від 11.12.2013 відповідач перерахував на рахунок позивача страхове відшкодування згідно з актом №VESKO43183/2013 в розмірі 23273 грн. 39 коп.

Статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування" передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з п.22.1 ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання зобов'язань за договором страхування наземного транспорту №ABZ2AK79260693 від 17.06.2009, предметом якого є страхування транспортного засобу "Део", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, було відшкодовано на користь страхувальника 36665 грн. 84 коп. Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до ПАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" як особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідач, не погоджуючись з розміром страхового відшкодування у розмірі 36925 грн. 84 коп., визначеного на підставі висновку експертного автотоварознавчого дослідження №182 від 16.11.2012, складеного приватним підприємцем ОСОБА_6, заявив клопотання про призначення у справі судової автотехнічної експертизи.

Судом першої інстанції вказане клопотання задоволено та ухвалою від 28.05.2015 призначено судово-автотехнічну експертизу.

24.09.2015 року на адресу господарського суду м.Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення №10170/15-54 від 10.09.2015 про неможливість надання висновку у зв'язку з відсутністю задоволення клопотання експерта, а саме ненаданням на огляд автомобіля.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно розглянув спір на підставі наявних в матеріалах справи доказів, дійшовши вірного висновку про те, що реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Згідно зі ст.228 ГК України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Отже, враховуючи визначені полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АВ/6754817 ліміти відповідальності та розмір франшизи, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про обов'язок відповідача відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 13392 грн. 45 коп., яка є різницею між загальним розміром страхового відшкодування (36665 грн. 84 коп.) та сумою страхового відшкодування (23273 грн. 39 коп.), добровільно перерахованою відповідачем в порядку регресу.

Колегія погоджується з висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, розмір регресного відшкодування, право вимоги виплати якого відповідачем виникло у позивача, обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (позивача), здійсненими на користь страхувальника, чим спростовується твердження заявника про необхідність зменшення заявленої позивачем до стягнення суми регресного відшкодування з врахуванням зносу транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач, виконуючи свої зобов'язання перед страхувальником за договором добровільного страхування наземного транспорту №ABZ2AK79260693 від 17.06.2009, на підставі страхового акту №И-4068 від 06.12.2012 виплатив вигодонабувачу (третій особі) суму страхового відшкодування в розмірі 36665,84 грн. (з урахуванням зносу), що підтверджується платіжним дорученням №11874 від 07.12.2012.

У відповідності до п.36.4 ст.36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином, особою, відповідальною за завдані у даному випадку збитки, згідно з положеннями Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, є саме відповідач.

З врахуванням приписів ст.ст.993,1191 ЦК України слід зазначити, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, переходить право вимоги до страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу, у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Тобто визначальним моментом для звернення з такою вимогою є сам факт виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

В основу заперечень заявника покладено твердження про недоведеність вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту його фізичного зносу з огляду на ненадання позивачем до суду та до КНДІСЕ оригіналу висновку експертного автотоварознавчого дослідження №182 від 16.11.2012.

Однак, з урахуванням вимог п.36.4 ст.36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" судами попередніх інстанцій правильно взято до уваги наявність страхового акту №И-4068 від 06.12.2012, платіжного доручення №11874 від 07.12.2012 та калькуляції №182 від 16.11.2012, що в сукупності є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які (витрати) виникли внаслідок ДТП, що сталася за участю водія транспортного засобу "Део" (державний реєстраційний номер НОМЕР_2) ОСОБА_5, вина якого у скоєнні ДТП встановлена постановою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 23.11.2012 у справі №2314/9161/12 про адміністративне правопорушення та цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем (поліс №АВ/6754817).

Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Колегія суддів враховує, що наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень у справах зі спорів про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, що виникають з правовідносин страхування (постанова ВСУ від 15.04.2013 у справі №910/7163/14).

Дійсно, нормою ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Проте, здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (з урахуванням зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки, по-перше, вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за договором добровільного страхування наземного транспорту №ABZ2AK79260693 від 17.06.2009, а Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить. Адже, з приписів вищевказаних норм Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, не стосуються позивача (страховика за договором добровільного страхування майна), дії якого не регулюються цим Законом, а тому в даній правовій ситуації відсутні правові підстави перекладати на позивача обов'язки відповідача, який є страховиком за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, Законом України "Про страхування" не передбачено обов'язкового проведення суб'єктами оціночної діяльності незалежної професійної оцінки шкоди, завданої транспортному засобу внаслідок ДТП, тобто необхідність відшкодування шкоди не ставиться у залежність від попереднього проведення такої оцінки.

В свою чергу, Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регулює не спірні регресні правовідносини у даній справі, а правовідносини, у яких обов'язок проведення професійної оцінки встановлюється для відповідача саме у разі виконання ним зобов'язання безпосередньо відшкодувати шкоду потерпілій особі, взятого за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Разом з тим, наявні заперечення заявника зводяться виключно до посилань на неналежну оцінку судами доказів по справі та до намагань встановити достовірність певного доказу (висновок експертного автотоварознавчого дослідження №182 від 16.11.2012), проте, згідно імперативних приписів ч.2 ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Зважаючи на вищенаведене, колегія не вбачає підстав для скасування постанови.

Натомість слід зазначити, що у разі встановлення факту підробки висновку експертного автотоварознавчого дослідження №182 від 16.11.2012 у порядку кримінального судочинства та набрання відповідним вироком законної сили, заінтересована сторона не позбавлена права ініціювати перегляд судових рішень у даній справі за нововиявленими обставинами.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 у справі №910/8779/15-г залишити без змін, а касаційну скаргу ПАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" - без задоволення.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: Ж.Корнілова

Є.Чернов