КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2016 р. Справа№ 910/27918/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Ткаченка Б.О.

за участю представників:

Від позивача: представник Чиркін Д.В. - за довіреністю.

Від відповідача: представник не з'явився.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача,: представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Топ Фінанс"

на рішення Господарського суду м. Києва від 20.04.2015 року

у справі № 910/27918/14 (Головуючий суддя Босий В.П., судді: Літвінова

М.Є., Яковенко А.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-

Франко"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія

"Топ Фінанс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання договору недійсним та застосування наслідків

недійсності правочину

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Порто-Франко" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Топ Фінанс" про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що укладений між сторонами договір факторингу №5 від 27.08.2014 року є нікчемним, оскільки вартість відступленого на користь відповідача права вимоги за таким договором є значно нижчою за його ринкову вартість, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати такий договір недійсним та застосувати наслідки його недійсності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.01.2015 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.04.2015 року у справі № 910/27918/14 позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Топ Фінанс" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення застосував Звіт експерта оціночної діяльності, який не пройшов рецензування та виконаний в умовах відсутності всієї необхідної для якісної роботи інформації.

Крім того, апелянт вважає, що дана справа не пов'язана зі здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко", а тому позовна заява Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" не могла бути прийнята Господарським судом м. Києва до розгляду у зв'язку з відсутністю доказів сплати судового збору за подання позовної заяви.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти її вимог заперечує та просить суд залишити її без задоволення.

Представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Топ Фінанс" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, про причини неявки суду не повідомили. Матеріали справи містять докази належного їх повідомлення про час та місце судового засідання.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Топ Фінанс" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши думку представника позивача, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2014 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Порто-Франко" в особі представника ОСОБА_4 (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Топ Фінанс" (фактор) було укладено договір факторингу №5, за умовами якого клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору назва боржника за первинним договором, відносно якого передаються права:

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Нотлексінвест"; місцезнаходження - м. Одеса, вул. Жуковського, 33, оф. 501; ; номер та дата кредитного договору: №759/4-12 від 29.10.2012 р., а також усі додаткові угоди до нього; кінцевий термін погашення кредиту за кредитним договором: 02.03.2015 р.; сума невиконаного грошового зобов'язання за кредитним договором: 479 139,55 дол. США;

- ОСОБА_5; ІНН боржника за кредитним договором: НОМЕР_1; номер та дата кредитного договору: №523/2-08 від 31.03.2008 р.; сума кредиту: 300 000,00 грн.; кінцевий термін погашення кредиту за кредитним договором: 30.03.2018 р.; сума невиконаного грошового зобов'язання за кредитним договором: 143 003,45 грн.

Згідно з п. 2.1 Договору сума фінансування за цим договором визначена сторонами як сума у розмірі 22 000,00 грн.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що фактор здійснює перерахування клієнту суми фінансування напротязі 30 робочих днів з дати підписання цього договору.

Матеріали справи свідчать про те, що 27.08.2014 року між сторонами було підписано акт приймання-передачі прав вимоги за договором факторингу № 5 від 27.08.2014 року, за яким клієнт передав (відступив) право вимоги факторові, а фактор прийняв право вимоги; клієнт і фактор визнали, що відступлення прав вимоги набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ними цього акту.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Як передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач, посилаючись на приписи ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" зазначив, що 26.09.2014 року на підставі постанови Правління Національного банку України від 26.09.2014 року №610 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у Банку №103 від 26.09.2014 року, розпочато з 29.09.2014 року процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, вказує на те, що оскаржуваний правочин є нікчемним.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Як передбачено ч. 1 ст. 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Як зазначалось вище, постановою правління Національного банку України № 610 від 26.09.2014 р. Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Порто-Франко" віднесено до категорії неплатоспроможних.

Керуючись приписами ст. ст. 12, 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 103 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві Акціонерному банку "Порто-Франко", на підставі якого з 29.09.2014 року розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації.

Встановлено, що постановою правління Національного банку України № 67 від 30.01.2015 року "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 19 від 30.01.2015 року "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку".

Частиною 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, в тому числі, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

В силу ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Майном, яке може оцінюватися, вважаються об'єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід'ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери.

Як передбачено ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_6 (сертифікат № НОМЕР_2 від 24.12.2012 року), складеного станом на 27.08.2014 року, ринкова вартість прав грошової вимоги по кредитним договорам № 759/4-12 від 29.10.2012 року, №523/0-08 від 31.03.2008 року станом на дату укладання оспорюваного договору факторингу становила 1 012 101,00 грн.

Статтею 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" передбачено можливість здійснення рецензування звіту про оцінку майна. Зокрема, зазначено, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

Матеріали справи свідчать про те, що Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком "Порто-Франко" на підставі ст. 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" було замовлено рецензування звіту, складеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_7.

Відповідно до рецензії, проведеної суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_8 (кваліфікаційне свідоцтво суб'єкта оціночної діяльності № НОМЕР_3 від 25.02.2005 року) звіт, складений ОСОБА_7, відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

Отже, за результатами проведення оцінки прав вимоги, що є предметом договору факторингу № 5 від 27.08.2014 року, було встановлено, що їх ринкова вартість на момент укладання оспорюваного договору більша ніж вартість за якою банком було відчужено свої майнові права.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази оскарження відповідачем у визначеному законом порядку звіту, на підставі якого було визначено ринкову вартість об'єкту продажу за спірним договором.

Враховуючи викладене вище, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком "Порто-Франко" на підставі договору факторингу № 5 від 27.08.2014 року було відчужено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Топ Фінанс" права вимоги за кредитними договорами, за ціною, що на більш ніж 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна, а саме за 22 000,00 грн, в той час як фактично їх вартість становила 1 012 101,00 грн, що згідно п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" свідчить про нікчемність зазначеного правочину.

Аналогічної правової позиції дотримується вищий господарський суд України у постанові № 910/27916/14 від 16.12.2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у суді першої інстанції було заявлено клопотання про призначення судової експертизи, в якому останній просив на вирішення експерта поставити питання визначення ринкової вартості грошової вимоги за Договором станом на момент його укладення.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" відзначається, що у разі коли наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Враховуючи те, що в матеріалах справи наявний звіт про оцінку права грошової вимоги, яке було відчужено за спірним правочином, матеріали справи містять документи на підтвердження повноважень суб'єкта оціночної діяльності на здійснення такої діяльності, а відповідачем жодних доказів, які б містили суперечливі вказаному звіту відомості щодо вартості відчужених прав вимоги не надано, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання та призначення у справі судової експертизи.

Відповідно до п. 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 р. №11 за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України).

Наявне в матеріалах справи рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2014 р. у справі №522/22217/15-ц про визнання договорів дійсними та визнання прав іпотекодержателя судом не приймається до уваги, оскільки вказане рішення не набрало законної сили у встановленому Цивільним процесуальним кодексом України порядку (ухвала Апеляційного суду Одеської області від 10.02.2015 р. провадження №22-ц/785/2910/15).

Враховуючи встановлену нікчемність оскаржуваного Договору, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання недійсним такого Договору є правомірними та обґрунтованими.

За приписами ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з ч. 5 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Враховуючи визнання Договору факторингу №5 від 27.08.2014 року недійсним, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимоги позивача про зобов'язання відповідача повернути на користь Банку право вимоги за Договором.

При цьому, підстави для зобов'язання позивача повернути на користь відповідача грошові кошти у розмірі 22 000,00 грн. відсутні з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості доказу оплати права вимоги за Договором відповідачем надано суду копію платіжного доручення №3 від 08.09.2014 року на суму 22 000,00 грн. з призначенням платежу "кор. рах. №0. Плата згідно договору-факторингу №5 від 27.08.2014 року без ПДВ".

Пунктом 3.1 Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 передбачено, що платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Відровідно до додатку 2, 8 Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 для заповнення реквізиту № 50 (дата надходження) зазначаються число, місяць та рік отримання банком платника розрахункового документа: цифрами у форматі ДД/ММ/РРРР або число зазначається цифрами ДД, місяць - словом і рік - цифрами РРРР, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку.

Проте, на поданому платіжному дорученні №3 від 08.09.2014 року відсутній підпис відповідального виконавця та відбиток печатки Банку, що свідчить про недоведеність відповідачем факту сплати ним на користь Банку вартості фінансування за Договором у відповідності до його п. 2.1.

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації №34/3720 від 13.01.2015 року, з якої вбачається, що оплата за Договором, укладеним між Банком та Товариством, не здійснювалася.

Враховуючи встановлені вище обставини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи належних доказів виконання відповідачем умов Договору в частині здійснення оплати грошових коштів у розмірі 22 000,00 грн., що зумовлює відсутність зобов'язання останнього в частині повернення таких грошових коштів на користь Товариства.

Судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на те, що дана справа не пов'язана зі здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко", а тому позовна заява Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" не могла бути прийнята Господарським судом м. Києва до розгляду, у зв'язку з відсутністю доказів сплати судового збору за подання позовної заяви, оскільки зазначений довід стосується оскарження ухвали Господарського суду м. Києва від 16.12.2014 року про порушення провадження у справі, тоді як у даному апеляційному провадженні оскаржується рішення Господарського суду м. Києва від 20.04.2015 року.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким позов задоволено, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Топ Фінанс" на рішення Господарського суду м. Києва від 20.04.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 20.04.2015 року у справі № 910/27918/14 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/27918/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.О. Алданова

Б.О. Ткаченко