УХВАЛА

04 лютого 2016 року Справа № 913/2496/13

Провадження №2/913/2496/13

Суддя господарського суду Луганської області Драгнєвіч О.В., розглянувши матеріали скарги ОСОБА_1 акціонерного товариства Лисичанський склозавод Пролетарій №19/13 від 16.11.2015 на дії та рішення органу державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області при виконанні наказу господарського суду Луганської області від 08.11.2013 у справі №913/2496/13

за позовом Заступника прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Луганській області, м.Сєвєродонецьк

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Лисичанський склозавод Пролетарій, м.Лисичанськ Луганської області

про стягнення 4620207 грн 13 коп.

Орган виконання рішення Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, м. Сєвєродонецьк Луганської області;

Секретар судового засідання Дмітрієва К.С.

У засіданні брали участь:

від позивача (стягувача) представник не прибув;

від відповідача (боржника) ОСОБА_2, начальник юридичного відділу ОСОБА_1 акціонерного товариства Лисичанський склозавод Пролетарій, за довіреністю № 1 від 04.01.2016;

від прокуратури ОСОБА_3, прокурор відділу прокуратури Харківської області, посвідчення №006809 від 28.09.2012;

від органу виконання рішення - представник не прибув.

В С Т А Н О В И В :

20.11.2015 до господарського суду Луганської області звернувся відповідач у справі (боржник) Публічне акціонерне товариство Лисичанський склозавод Пролетарій зі скаргою №19/13 від 16.11.2015 на дії та рішення органу державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області (з урахуванням поданих в подальшому та прийнятих судом до розгляду заяви про уточнення позовних вимог №19/13 від 30.12.2015; заяви про відмову від частини вимог, заявлених у скарзі на дії та рішення органу державної виконавчої служби №19/13 від 18.01.2016) в якій просив суд:

- визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Луганської області №913/2496/14 від 08.11.2013 та проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні;

- визнати недійсною постанову державного виконавця Відділу від 22.10.2015 про відкриття виконавчого провадження;

- визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Відділу від 05.11.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору;

- визнати недійсною постанову державного виконавця Відділу від 05.11.2015 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій;

- визнати недійсною постанову державного виконавця Відділу від 05.11.2015 про арешт коштів боржника (т.1 а.с.57-62, 121-122, 163-164; т.2 а.с.145-151).

Ухвалою господарського суду Луганської області від 20.11.2015 скаргу прийнято до розгляду, розгляд скарги призначено на 10.12.2015.

Ухвалами господарського суду Луганської області від 10.12.2015, 11.01.2016, 25.01.2016, розгляд скарги неодноразово відкладався в звязку з неявкою в судові засідання представників учасників судового процесу та ненадання всіх необхідних документів для розгляду скарги.

У поданій скарзі та додатково наданих боржником письмових поясненнях в обґрунтування заявлених вимог останній послався на допущення державним виконавцем порушень під час проведення виконавчих дій, неврахування наданої судом розстрочки виконання рішення суду та здійснених часткових проплат згідно наданого графіку розстрочки, що суперечить, зокрема, п.3.4.3. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (надалі Інструкція), яким передбачено відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, яким надана розстрочка, в частині, за якою настав строк виконання. Постанова про стягнення виконавчого збору в такому разі виноситься у розмірі 10% суми, яка підлягає примусовому стягненню; п.3.7.2. Інструкції, згідно якого у разі виконання боржником частково рішення до початку його примусового виконання, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником самостійно.

Зокрема, відповідач вказує на те, що на час відкриття виконавчого провадження 22.10.2015 на виконання графіку розстрочки останнім сплачено 22550 грн, відповідно залишок непогашеної суми, що підлягала стягненню (без урахування розстрочки) складала 4474719 грн 55 коп.; станом на 01.11.2015 залишок несплачених згідно графіку розстрочки платежів, строк виконання по яким настав становив 1701403 грн 27 коп., а тому саме в цій частині державним виконавцем мало бути відкрито виконавче провадження, стягнуто виконавчий збір та накладено арешт.

Окрім неправомірного накладення державним виконавцем арешту на грошові кошти боржника на більшу суму 13522407 грн 87 коп. (без врахування розстрочки), останній, за твердженнями відповідача не мав права накладати арешт на грошові кошти, що містяться на наступних рахунках №10, №, №, які у відповідності до вимог Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" в редакції ст.34 Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" є рахунками із спеціальним режимом використання; а також на грошові кошти, що містяться на поточних рахунках №10, №10, №7, №8, які зокрема, використовуються для виплати заробітної плати працівникам, для виплати єдиного соціального внеску та інших обовязкових зборів та податків.

В порушення вимог п.3.13.1 Інструкції в оскаржуваній відповідачем постанові про стягнення виконавчих витрат не наведено перелік та суми витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Зазначене не було враховано державним виконавцем під час прийняття постанов про відкриття виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору, виконавчих витрат та накладення арешту, що призводить до недійсності таких постанов. Також відповідач поставив під сумнів повноваження Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Луганській області з посиланням на ліквідацію Державної виконавчої служби України у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 №17 Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції (т.1 а.с. 57-62 т.2 а.с. 197-199)

Прокурор в судових засіданнях заперечив проти задоволення вимог скарги з посиланням на правомірність вчинених державним виконавцем дій з винесення відповідних постанов. Також прокурор зазначив про неналежне виконання відповідачем зобовязань та не дотримання встановленого рішенням суду графіку розстрочення, відсутність проведених відповідачем платежів. Крім того, вказав на те, що саме ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» вміщує перелік спеціальних рахунків, кошти на яких згідно вимог окремих спеціальних Законів не підлягають стягненню оскільки є рахунками із спеціальним режимом використання. Тому доводи боржника про спеціальний статус вказаних рахунків в силу інших нормативних актів чи використання коштів на виплату заробітної плати є необґрунтованими та не звільняє їх від можливості використання на задоволення вимог кредиторів.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Луганській області не забезпечило явку в судові засідання повноважного представника, в письмових клопотаннях просило розглянути скаргу без участі його представника у звязку із неможливістю забезпечити явку представника в судові засідання через відсутність належного фінансування (т.1 а.с.117, т.2 а.с.158).

Стягувач вимог ухвал суду виконав не повністю, зокрема, даних щодо здійснені боржником платежі на виконання графіку розстрочки суду не представив. Надав письмові пояснення, згідно яких стягувач вважає, що вчинені державним виконавцем дії та прийнятті постанови відповідають вимогам чинного законодавства; правомірним прийняття постанови про накладення арешту на кошти боржника, що містяться на відомих рахунках боржника, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» не встановлює заборони на звернення стягнення на страхові кошти (т.1 а.с. 116).

Відділ примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області також не скористався своїми процесуальними правами та не забезпечив участі представника в судових засіданнях. В письмових поясненнях просив розглянути скаргу без участі його представника (т.1 а.с.89, 103, 145, 172, т.2 а.с. 165).

Від органу виконання рішення на електронну та поштову адресу суду надійшли письмові пояснення та додаткові документи, в яких викладені заперечення щодо задоволення заявлених у скарзі вимог; правомірності вчинених виконавчих дій; накладення постановою від 05.11.2015 арешту на грошові кошти боржника в межах суми 13522407,87 грн у зведеному виконавчому провадженні з урахуванням перебуванням на виконанні трьох виконавчих документів відносно боржника та прийняття раніше, 28.10.2015 постанови про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження; відсутність здійснених боржником проплат згідно розстрочки (23.11.2015 на адресу стягувача направлений запит про стан заборгованості, однак відповіді станом на час розгляду скарги не надходило), відповідно рішення суду є таким, що не виконано. Враховуючи зазначене, представник органу виконання рішення просив відмовити в задоволенні скарги за необґрунтованістю (т.1 а.с.87-91, 102-107, 143-152, 168-172, т.2 а.с.161-190, 205-212).

Крім того, на підтвердження повноважень державним виконавцем долучено копію положення про районний, районний у місті, міський (міста обласного значення) міський, міжрайонний відділ державної виконавчої служби, затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 10.04.2012 №549/5 та посадової інструкції старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень (т.2 а.с.184-190). В письмових поясненнях вказав на чинність зазначених документів, діяльність відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області не припинено (згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відділ не перебуває в процесі припинення).

Ухвалою господарського суду Луганської області від 11.01.2016 на підставі клопотання відповідача строк розгляду скарги у відповідності до ст.69 Господарського процесуального кодексу України продовжено на 15 днів, до 04.02.2016 включно.

В судове засідання 04.02.2016 прибув прокурор та представник відповідача.

Представники позивача (стягувача) та органу виконання рішення в судове засідання не прибули, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Враховуючи раніше подані письмові пояснення та клопотання про розгляд скарги без участі їх представників, які були судом задоволені, суд вважає за можливе продовжити розгляд скарги без участі повноважних представників цих учасників судового процесу.

Також, 02.02.2016 на електронну адресу суду від органу виконання рішення надійшли додаткові письмові пояснення, згідно яких оскаржувана постанова про накладення арешту була прийнята в межах зведеного виконавчого провадження по трьом виконавчим документам; деталізовано склад суми, в межах якої накладено арешт, до складу якої за твердженням державного виконавця увійшли суми заборгованості по трьом виконавчим документам, суми нарахованих виконавчих зборів та виконавчих витрат, без врахування встановленої судом розстрочки виконання рішення суду (т.2 а.с.205-212).

Представник відповідача 28.01.2016 через відділ документального забезпечення суду подав заяву №19/13 від 27.01.2016 про уточнення позовних вимог, докази її вручення іншим учасникам, в якій, зокрема, наведено уточнення заявленої раніше вимоги про визнання незаконними дій відділу, та просив визнати незаконними дії відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо відкриття виконавчого провадження ВП №49110955 з примусового виконання наказу господарського суду Луганської області №913/2496/13 від 08.11.2013 на виконання рішення господарського суду Луганської області від 22.10.2013 року по справі №913/2496/13 та проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №49110955, а саме: стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 449 726 грн 95 коп., стягнення з боржника з витрат на проведення виконавчих дій у сумі 62 грн 48 коп., накладення арешту на кошти боржника, що містяться на рахунках із спеціальним режимом використання та на поточних рахунках, які використовуються боржником для виплат заробітної плати працівникам, сплати єдиного соціального внеску та інших обовязкових зборів та платежів (т.2 а.с.193-194, 201-204).

В судовому засіданні представником відповідача також подано письмову заяву про уточнення до раніше поданої заяви про уточнення від 27.01.2016, якою відповідач уточнив зміст вимоги про визнання незаконними дій відділу, а саме просив :

- визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо винесення постанови від 22.10.2015 про відкриття виконавчого провадження ВП №49110955 з примусового виконання наказу господарського суду Луганської області №913/2496/13 від 08.11.2013 на виконання рішення господарського суду Луганської області від 22.10.2013 року по справі №913/2496/13; та з проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №49110955 , а саме: винесення постанови від 02.11.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору; винесення постанови від 05.11.2015 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій; винесення постанови від 05.11.2015 про арешт коштів боржника (т.2 а.с.196).

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав подану заяву та просив здійснювати розгляд скаргу з урахуванням наведеного уточнення.

В судовому засіданні прокурор ознайомився із заявою про подане додаткове уточнення змісту вимоги, та на запитання суду надав пояснення, згідно яких не заперечує проти здійснення розгляду скарги з урахуванням поданих уточнень.

Абзацом 2 пп.9.9 п.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" передбачено, що у вирішенні питань, які виникають у розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб Державної виконавчої служби, до заяв учасників виконавчого провадження (заявників) мають застосовуватися положення ГПК, якими врегульовано аналогічні питання, зокрема, статей 2, 18, 21, 22, 26, 29, 31, 41, 42, 62, пунктів 1 - 3, 5, 6, 9 частини першої статті 63, статті 64, розділів XI, XII, XII1 ГПК тощо.

Розглянувши подані відповідачем заяви про уточнення змісту вимоги скарги, які були підтримані представником в судовому засіданні, суд приймає їх у відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, та розгляд скарги здійснює з їх урахуванням. Відповідно, розгляду підлягають вимоги скарги відповідача (боржника), заявлені в наступній редакції:

- визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.10.2015 з примусового виконання наказу господарського суду Луганської області №913/2496/14 від 08.11.2013 та проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №49110955, а саме: винесення постанови від 02.11.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору; винесення постанови від 05.11.2015 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій; винесення постанови від 05.11.2015 про арешт коштів боржника

- визнати недійсною постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 від 22.10.2015 про відкриття виконавчого провадження ВП №49110955 по примусовому виконанню наказу господарського суду Луганської області №913/2496/13 від 08.11.2013 року, що був виданий на виконання рішення господарського суду Луганської області від 22.10.2015 року по справі №913/2496/13;

- визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 від 05.11.2015 у виконавчому провадженні ВП №49110955 про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 449 726 грн 95 коп.;

- визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 від 05.11.2015 у виконавчому провадженні ВП №49110955 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 62 грн 48 коп.;

- визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 від 05.11.2015 у виконавчому провадженні ВП №49110955 про арешт коштів боржника.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників органу прокуратури та відповідача, господарський суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду Луганської області від 22.10.13 у справі №913/2496/13 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 акціонерного товариства Лисичанський склозавод Пролетарій на користь Державного бюджету України:

- заборгованість з орендної плати у сумі 4 473 977 грн. 65 коп., пеню у сумі 13659 грн. 73 коп. та 3% річних у сумі 9632 грн. 17 коп.,

- судовий збір в сумі 68 820 грн. 00 коп. (пункт 2-й рішення).

Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 акціонерного товариства Лисичанський склозавод Пролетарій судовий збір в сумі 68 820 грн. 00 коп.(пункт 3-й рішення).

У решті в задоволенні позовних вимог відмовлено (пункт 4-й рішення).

Ухвалою господарського суду Луганської області від 13.08.2015 подання Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про видачу дубліката наказу задоволено. Видано дублікат наказу господарського суду Луганської області від 08.11.2013 №913/2496/14.

22.10.2015 було відкрите виконавче провадження, про що винесена відповідна постанова ВП №49110955 (т.1 а.с.148).

28.10.2015 державним виконавцем відділу винесено постанову про приєднання виконавчого провадження №49110955 до зведеного виконавчого провадження №49158301 (т.1 а.с.149).

02.11.2015 державним виконавцем відділу винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 449726,95 грн (т.1 а.с. 150).

05.11.2015 державним виконавцем відділу винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в сумі 62,48 грн (т.1, а.с.151).

Також, 05.11.2015 державним виконавцем відділу винесено постанову про арешт коштів, які перебувають на рахунках боржника в межах суми 13522407,87 грн (т.1 а.с.146-147).

20.11.2015 Публічне акціонерне товариство Лисичанський склозавод Пролетарій звернулося зі скаргою №19/13 від 16.11.2015 на дії та рішення органу державної виконавчої служби. З урахуванням поданих в подальшому заяв про уточнення позовних вимог №19/13 від 30.12.2015; заяви про відмову від частини вимог №19/13 від 18.01.2016; заяви №19/13 від 27.01.2016 про уточнення позовних вимог; заяв від 04.02.2016 про уточнення до раніше поданої заяви про уточнення від 27.01.2016) скаржник просить :

- визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо винесення постанови від 22.10.2015 про відкриття виконавчого провадження ВП №49110955 з примусового виконання наказу господарського суду Луганської області №913/2496/13 від 08.11.2013 та проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №49110955 , а саме: винесення постанови від 02.11.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору; винесення постанови від 05.11.2015 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій; винесення постанови від 05.11.2015 про арешт коштів боржника

- визнати недійсними вказані постанови.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Абзацом 2 пп.9.1 п.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" передбачено, що, оскільки прийняття органами Державної виконавчої служби, їх посадовими особами будь-яких рішень (постанов тощо) в процесі здійснення виконання судових рішень господарських судів підпадає в розумінні статті 121-2 ГПК під ознаки дій цих органів та осіб, то відповідні рішення також підлягають оскарженню до названих судів.

У відповідності зі ст.124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на усій території України.

Відповідно до ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Законута інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частинами 1-2 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Враховуючи викладені приписи законодавства 22.10.2015 на підставі заяви стягувача у звязку із надходженням виконавчого документу було відкрито виконавче провадження, про що винесена відповідна постанова ВП №49110955.

Надаючи оцінку правомірності вчинення державним виконавцем дій в частині відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Луганської області №913/2496/14 від 08.11.2013 та прийняття відповідної постанови ВП №49110955 від 22.10.2015, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" визначені підстави, за наявності яких державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження, зокрема, у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; 6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Оскільки боржником не довено в установленому законом порядку наявність передбачених у ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" підстав для відмови ВДВС у відкритті виконавчого провадження, суд приходить до висновку про відсутність підстав у органу виконання рішення відмовити стягувачу у відкритті виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду.

Доводи боржника про те, що державний виконавець зобов'язаний був відкрити виконавче провадження з урахуванням виконання графіку розстрочки, наданого рішенням суду від 22.10.2013 у справі №913/2496/13, тобто, відкрити його лише у тій частині, яка на дату відкриття виконавчого провадження повинна була бути сплачена боржником стягувачу згідно встановленого графіку внесення платежів, господарським судом визнаються помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 116 Господарського процесуального кодексу України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Положеннями частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повинен бути підписаний уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплений печаткою.

Згідно статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Так, як уже зазначалося вище, наказ господарського суду від 08.11.2013 №913/2496/13 було предявлено до виконання.

Частина 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Водночас, з огляду на вищезазначені норми права, суд доходить висновку про те, що державний виконавець фактично може винести тільки одну постанову про відкриття виконавчого провадження по одному виконавчому документу. Крім того, жодною нормою закону не передбачено прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання частини наказу.

Також, слід зазначити, що в постанові про відкриття ВП № 43700110 від 16.06.2014 чітко вказано, який виконавчий документ був пред'явлений до виконання, а саме, наказ Господарського суду міста Києва від 29.07.2013 № 910/104/2013, та зазначена описова частина наказу, що повністю відповідає виконавчому документу, що був пред'явлений до виконання.

Поруч із вищевикладеним, суд звертає увагу на зміст висновків, які містяться у рішенні Конституційного суду України від 26.06.2013 у справі № 1-7/2013 за конституційним зверненням акціонерної компанії «Харківобленерго» щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», згідно яких, наприклад ухвала про розстрочку виконання рішення господарського суду не є підставою для відкриття нового виконавчого провадження, а підлягає виконанню у раніше відкритому на підставі судового наказу виконавчому провадженні як процесуальний акт (документ), яким надається розстрочка виконання судового рішення.

Зазначене, дозволяє зробити висновок про те, що в подібній ситуації - у разі предявлення до виконання виконавчого документу, в якому зокрема, встановлена розстрочка виконання, та який відповідає вимогам ст.ст.17-19, ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець приймає його до виконання, виносить постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання відповідного наказу з викладенням змісту про надану розстрочку, і відповідно в подальшому всі дії у виконавчому провадженні вчиняються з урахуванням встановленого рішенням суду графіку платежів по розстрочці.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови від 22.10.2015, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження саме з виконання наказу господарського суду Луганської області №913/2496/13 від 08.11.2013, в якій повністю наводився зміст виконавчого документу з урахуванням наданого судом графіку розстрочення виконання рішення суду (строків та сум платежів), а не відкрито виконавче провадження з виконання загальної суми боргу (без врахування наданої судом розстрочки). Також, пунктом 2 постанови запропоновано боржнику добровільно виконати у 7-денний строк (не обмежуючи його в сумах, та не зобовязуючи порушувати графік наданої судом розстрочки).

Суд звертає увагу на те, що прийняття постанови саме в такій редакції та відкриття виконавчого провадження саме з виконання наказу, в якій наводиться встановлений судом графік розстрочки, не порушує законних прав боржника на виконання рішення суду з урахуванням розстрочки, не містить вимог щодо порушення наданої розстрочки та здійснення боржником дострокового повного погашення заборгованості.

Також, це не суперечить положенням п.3.4.3. Інструкції з організації примусового виконання рішень, яким передбачається відкриття виконавчого провадження у разі предявлення документа, за яким надана розстрочка виконання, в частині, за якою сплинув строк сплати, оскільки в даному випадку, як вже було встановлено судом, державний виконавець відкрив виконавче провадження саме з виконання наказу суду, з наведенням змісту розстрочки (не порушуючи права боржника), а не з примусового виконання частини заборгованості, строк сплати по якій настав, чи повної суми боргу.

Зазначене, як було досліджено судом, не призводить до порушення законних прав боржника. Натомість прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання саме наказу з наведеним графіком розстрочки виконання, гарантує право стягувача в подальшому отримувати виконання рішення саме з урахуванням порядку розстрочки, а у разі порушення боржником вказаного графіку - у повному розмірі платежів, строк спати по яким настав (з огляду на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження виноситься один раз по одному виконавчому документу).

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для визнання недійсною постанови про відкриття виконавчого провадження №49110955 від 22.10.2015 та визнання незаконними дій Відділу примусового виконання рішень в частині прийняття вказаної постанови.

02.11.2015 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 449726 грн 95 коп.

Суд вважає вказану постанову прийнятою з порушенням приписів законодавства та такою, що підлягає визнанню недійсною, а дії Відділу в частині прийняття такої постанови незаконними, враховуючи наступне.

Як вже зазначалось, рішенням господарського суду Луганської області від 22.10.2013 відповідачу надано розстрочку. Розстрочено виконання:

- в частині стягнення суми пені у розмірі 13659 грн. 73 коп. та 3% річних у розмірі 9632 грн. 17 коп. , а загалом 23291 грн. 90 коп. на 60 календарних місяців шляхом сплати рівними, починаючи з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2018 року (включно) у розмірі 388 грн. 20 коп. щомісячно, зі сплатою в останньому місяці 388 грн. 10 коп.;

- в частині стягнення суми боргу у розмірі 4 473 977 грн. 65 коп. на 60 календарних місяців шляхом сплати рівними частинами, починаючи з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2018 року (включно) у розмірі 74 566 грн. 29 коп. щомісячно, зі сплатою в останньому місяці 74 566 грн. 54 коп.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 04.11.2013 у справі №913/2496/13 виправлено описку, яка була допущена при друкуванні резолютивної частини рішення: виключено п.3 резолютивної частини рішення господарського суду Луганської області. Відповідно виправленої описки змінено наступні пункти резолютивної частини рішення : п.4 вважати п.3, п.5 вважати п.4.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 13.08.2015 подання відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про видачу дубліката наказу від 08.11.2013 у справі №913/2496/13 (в звязку з його фактичною втратою) задоволено. Видано дублікат наказу господарського суду Луганської області №913/2496/14 від 08.11.2013.

Згідно з пп.3.4.3 п.3 Інструкції з організації примусового виконання рішень у разі пред'явлення до виконання виконавчого документа, за яким надана розстрочка виконання, виконавче провадження відкривається в частині, за якою сплинув строк сплати. Постанова про стягнення виконавчого збору в такому разі виноситься у розмірі десяти відсотків суми, яка підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до пп.3.7.2 п.3 Інструкції якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до початку його примусового виконання, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником самостійно.

Відповідно до ч.4 ст.36 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Під час розгляду скарги господарським судом встановлено, що стягнута державним виконавцем сума виконавчого збору 449726 грн 95 коп. становить 10% від розміру загальної заборгованості, без урахування наданої судом боржнику розстрочки та здійснених боржником платежів на виконання графіку, що суперечить вказаним вище приписам законодавства та призводить до порушення законних прав боржника.

Зазначене підтверджується, й зокрема, наданими державним виконавцем письмовими поясненнями, згідно яких 10% розраховувались останнім від загальної суми боргу, а не від суми заборгованості по платежам, строк виконання по яким настав згідно графіку розстрочки, та які не виконані боржником; рішення суду не виконане, відповіді на запит направлений стягувачу про стан заборгованості державним виконавцем не отримано.

Суд критично ставиться до доводів державного виконавця про прийняття постанови про стягнення виконавчого збору у вказаній сумі у відповідності до вимог Закону.

Матеріали справи свідчать про те, що окрім допущеного порушення та стягнення з боржника більшої суми виконавчого збору, без урахування наданої судом розстрочки, державним виконавцем було направлено стягувачу запит про зясування стану заборгованості лише 23.11.2015 згідно вихідного (т.2 а.с.173), тоді як постанова про стягнення виконавчого збору була прийнята ще 02.11.2015.

Відповіді на запит державний виконавець не отримав, а тому помилково вважає рішення таким, що не виконано повністю, не зясувавши реальну ситуацію.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази направлення боржнику відповідного запиту для зясування стану заборгованості та виконання ним графіку розстрочення на час відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про стягнення виконавчого збору (адже згідно рішення суду графік розстрочки мав виконуватися щомісячно, починаючи ще з 01 грудня 2013 року, тоді як виконавче провадження відкрито в жовтні 2015 року).

Натомість, під час розгляду скарги господарським судом встановлено, що боржником не належно виконувались зобовязання в частині своєчасного та повного внесення платежів за графіком розстрочки, що було підтверджено представником боржника в судових засіданнях з посиланням на скрутне фінансове становище та часткове призупинення господарської діяльності.

Крім того, суд звертає увагу на наявний в матеріалах справи лист боржника від 03.12.2015 №1696 (з відміткою про його отримання нарочно 04.12.2015), яким останній (хоча і після прийняття оскаржуваних постанов) звернувся до начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Луганській області та доводив про незаконність вчинених виконавчих дій (неврахування наявності розстрочки та здійснених часткових проплат, зменшення загальної суми боргу) та вимагав усунути відповідні порушення (т.2 а.с.142).

Згідно наданих пояснень представником боржника в судовому засіданні, вказане звернення було залишено органом виконання рішень без належного реагування, порушення усунуті не були, постанови у відповідності до вимог законодавства приведені не були.

Однак, в матеріалах справи наявні копії платіжних доручень про здійснені боржником платежі на виконання графіку розстрочки на суму 20050 грн на час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору, що безпідставно не було враховано державним виконавцем (т.1 а.с.137-141)

Крім того, суд зауважує, що в оскаржуваній постанові відсутні будь-які вихідні дані, конкретика щодо стану заборгованості з урахуванням наявної розстрочки, не зазначено розмір боргу, строк виконання по яким настав, на підставі якої суми боргу розраховано виконавчий збір та чому з боржника підлягає стягненню виконавчий збір саме в сумі 449726 грн 95 коп.

Зазначене свідчить про те, що на час винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, державним виконавцем не перевірялося та не з'ясовувалось чи здійснювалось боржником погашення заборгованості за встановленим графіком розстрочки.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень при винесенні 02.11.2015 постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 449726 грн 95 коп. були допущені порушення приписів Інструкції з організації примусового виконання рішень та Закону України "Про виконавче провадження", невірно визначено суму виконавчого збору та не зясовано стан виконання боржником графіку розстрочки, суму обґрунтованої заборгованості, строк погашення якої настав за наказом від 08.11.2013 №913/2496/13, що призвело до безпідставного стягнення з відповідача виконавчого збору в сумі 449726,95 грн, з огляду на що, вказана постанова підлягає визнанню недійсною, а дії Відділу примусового виконання рішень з прийняття вказаної постанови незаконними.

Суд також вважає такою, що підлягає визнанню недійсною постанову від 05.11.2015 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в сумі 62,48 грн, а дії Відділу примусового виконання рішень з прийняття вказаної постанови незаконними, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови державного виконавця про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 62,48 грн, вона дійсно в порушення вимог пп. 3.13.1 п. 3.13 Інструкції з організації примусового виконання рішень не містить перелік та суми витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій у звязку з чим на боржника було покладено обовязок здійснити відшкодування саме у зазначеній сумі, що призводить до фактичного порушення боржника як сторони виконавчого провадження отримувати повну інформацію про вчинені виконавчі дії, знати в якій сумі та на підставі чого з нього підлягають стягненню відповідні суми.

Суд критично ставиться до наданої органом виконання рішень під час розгляду скарги на виконання вимог ухвали суду копії акту державного виконавця про витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, яким підтверджується перелік та сума витрат в розмірі 62,48 грн, і відповідно відхиляє доводи органу виконання рішення щодо відсутності порушень законодавства під час прийняття оскаржуваної постанови, з огляду на наступне.

Суд звертає увагу на те, що абзац 20 пп. 3.13.1 п. 3.13 розділі III Інструкції та додаток 1 до Інструкції, в редакції наказу Міністерства юстиції України від 18.05.2013 року N 924/5, які передбачали, що про розмір витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець відповідно до розрахунку витрат, наданого фінансовою службою відповідного головного управління юстиції, складає акт про витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій (додаток 1), у якому зазначаються перелік та суми витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, були виключені з Інструкції згідно з наказом Міністерства юстиції України від 25.02.2015 року N257/5 (набрав чинності 10.03.2015 року).

Отже, з 10.03.2015 року перелік та суми витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, мають зазначатися безпосередньо у постанові. Незазначення таких відомостей у постанові та складання окремого акту про витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, суперечить вимогам Інструкції у діючій редакції та призводять до недійсності такої постанови.

Відповідної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 02.12.2015 у справі №908/2155/14.

Відповідно до ч.4 ст.52 Закону України "Про виконавче провадження" на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти нарахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Частиною 1 та абзацами 1-2 ч.2 ст.57 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

05.11.2016 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень винесено постанову про арешт коштів боржника, що містяться на вказаних рахунках, у межах суми 13522407,87 грн.

Дослідивши зміст постанови, господарський суд дійшов висновку про допущення державним виконавцем ряду порушень при її винесенні, що призводить до порушення законних прав боржника і відповідно свідчить про недійсність такої постанови.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що вона прийнята в межах саме виконавчого провадження ВП№49110955, будь які посилання на прийняття постанови в межах зведеного виконавчого провадження №49158301 у постанові відсутні.

В постанові зазначено про її прийняття при примусовому виконанні саме наказу №913/2496/13 від 08.11.2013, посилання на інші виконавчі документи, на виконання яких приймалась вказана постанова також відсутні.

Однак, загальна сума заборгованості за вказаним виконавчим документом (навіть без врахування здійснених боржником проплат та наданої судом розстрочки, та додаючи неправомірно нараховані державним виконавцем суми виконавчих витрат та виконавчого збору) становить 4947058,98 грн (449726,95 грн +62,48 грн +449726,95 грн), тоді як арешт було накладено в межах більшої суми 13522407,87 грн., що є неприпустимим. В постанові відсутнє будь-яке обґрунтування та підстави накладення арешту державним виконавцем на кошти боржника саме в межах вказаної суми, що значно перевищує суму боргу, яка підлягала сплаті, враховуючи графік встановленої розстрочки саме з виконання наказу №913/2496/13 від 08.11.2013, на який послався державний виконавець в оскаржуваній постанові.

Суд звертає увагу на те, що при винесенні постанови про арешт коштів державним виконавцем не перевірявся розмір заборгованості за наказом №913/2496/13 від 08.11.2013 станом на день винесення вказаної постанови. Зокрема, органом стягнення не було взято до уваги, що станом на 05.11.2015 розмір заборгованості за вказаним наказом, термін погашення якої настав у відповідності до наданої розстрочки, складав 1723953 грн 27 коп. (за 23 місяці, без врахування здійснених боржником платежів).

Також безпідставно не враховано здійснені боржником проплати на виконання графіку розстрочки на суму 20500 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями

Крім того, державним виконавцем при винесенні постанови про арешт коштів безпідставно, як було встановлено судом, до суми, в межах якої накладено арешт також включено неправильно розраховану суму виконавчого збору 449726,95 грн (без урахування розстрочки).

Отже, накладення арешту на грошові кошти в межах всієї суми стягнення, без врахування наданої судом розстрочки порушує законні права боржника та позбавляє його права і можливості вільно користуватися своїми коштами, обмежує господарську діяльність підприємства в той час, коли останній має сплачувати щомісячно платежі на виконання графіку розстрочки.

Аналогічної правової позиції щодо неправомірності накладення органом виконання рішення арешту на все майно та всі грошові кошти боржника, заборгованість якого розстрочена, викладено у постанові Верховного Суду України від 09.03.2010 у справі №02-4-19/785-35/387 та постанові Вищого господарського суду України від 12.11.2014 №907/212/14.

З огляду на наведене, постанова про арешт коштів від 05.11.2015 підлягає визнанню недійсною.

Суд відхиляє доводи державного виконавця про правомірність прийняття оскаржуваної постанови та накладення нею арешту в межах зведеного виконавчого провадження по трьом виконавчим документам, оскільки зазначене спростовується, як вже було зазначене вище, змістом самої постанови.

Суд також зауважує про те, що згідно даних про виконавче провадження ВП №49110955, розміщених в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, та отриманих судом станом на 01.02.2016, у зведеному виконавчому провадженні №49158301 (на яке посилається державний виконавець в своїх поясненнях) вказано, що до складу зведеного провадження входять лише два виконавчі провадження, ВП №49110955 (з виконання даного наказу суду) та ВП №49143221, що також не відповідає сумі 13522407,87 грн., в межах якої був накладений арешт (т.2, а.с.113-114).

Крім того, суд приймає до уваги доводи відповідача про те, що державний виконавець при винесенні постанови від 05.11.2015 про арешт коштів в межах суми 13522407,87 грн. не мав права накладати арешт на рахунки із спеціальним режимом використання (страхові кошти, лікарняні) №10, відкритий в ПАТ ОСОБА_5 «Кліринговий дім», №, №, відкриті в ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2».

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" втратив чинність на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" N77-VIII від 28.12.2014.

Наразі діючим є Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", відповідно до абзацу 4 ч.2 ст.34 якого передбачено, що страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів (далі - окремий рахунок), можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

Згідно роз'яснень Національного Банку України, викладених у листі від 14.12.2010 року № 25-111/2972-22535 "Щодо відкриття страхувальникам - роботодавцям окремих поточних рахунків" у відповідності до Закону банк відкриває страхувальнику - роботодавцю окремий рахунок за балансовим рахунком 2604 "Цільові кошти на вимогу суб'єктів господарювання" (План рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджений Постановою НБУ від 17.06.2004 № 280).

Згідно з п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 N 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.12.2003 за N 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки; поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України; до поточних рахунків також належать, зокрема, рахунки за спеціальними режимами їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

Суд звертає увагу на те, що накладаючи арешт на кошти боржника, державним виконавцем в постанові не було наведене застереження для банку про накладення арешту на вказані рахунки, окрім рахунків захищених відповідно до Бюджетного кодексу України, Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік", Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням", а також окрім поточних рахунків із спеціальним режимом використання, відкритих на виконання ст.ст.19-1 та 26-1 Закону України "Про теплопостачання", ст.15-1 Закону України "Про електроенергетику" та спеціального рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки"

Натомість спеціальний статус вказаних рахунків та спеціальний режим використання коштів на даних рахунках підтверджено наданими боржником довідками з банківських установ, договорами банківського обслуговування та розширеними виписками по вказаним рахункам (т.1 а.с.175, 247, 176-178, 245-246, т.2 а.с. 1-7).

Статтею 33 ГПК України передбачено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Стягувачем, прокурором та органом виконання рішення належними та допустимими доказами не спростований факт здійснення відповідачем з рахунків №10, №, №, будь-яких інших відрахувань, крім тих, що пов`язані із страховими коштами та лікарняними.

Таким чином, арешт коштів на вказаних рахунках із спеціальним режимом використання порушує права та охоронювані законом інтереси працівників боржника, які обмежені у праві на отримання коштів з цих рахунків з моменту їх арешту, що є додатковою підставою для визнання недійсною постанови від 05.11.15 в частині арешту коштів боржника, що містяться на рахунках №10, №, №.

Однак, суд не приймає до уваги доводи боржника про неправомірність накладення арешту на поточні рахунки №10, №10, відкриті в ПАТ ОСОБА_5 «Кліринговий дім» та рахунки №7, №8, відкриті в ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_2», які за твердженням боржника, використовуються для виплати заробітної плати працівникам, сплати єдиного соціального внеску та інших обовязкових платежів та зборів.

Відповідно до ч.2 ст. 10 Конвенції №95 Міжнародної організації праці „Щодо захисту заробітної плати" від 01.07.1949, ратифікованою СРСР 04.08.61, заробітна плата має охоронятися проти арештів та передачі в тій мірі, в якій це вважається необхідним для утримання працівника та його сім'ї. Також, ст. 6 Конвенції № 95 передбачено, що роботодавцеві забороняється обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатися своєю заробітною платою на власний розсуд. Вказана норма міжнародного права міститься і в ст. 25 Закону України "Про оплату праці".

Проте, як вбачається із скарги, пояснень представника боржника, а також наданих боржником розширених виписок по рахункам, вказані поточні рахунки №10, №10, №7, №8 використовується не лише для виплати заробітної плати і відрахування на заробітну плату, а й для інших видів виплат повязаних із здійснення господарської діяльності підприємства, а тому даний рахунок не підпадає під дію Конвенції №95 та не відносяться до переліку захищених видатків загального фонду Державного бюджету України, встановленого статтею 55 Бюджетного кодексу України, а тому кошти, наявні на вказаних рахунках можуть використовуватися для звернення стягнення з метою виконання зобовязань боржника.

Відповідної правової позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 29.10.15 по справі №37/37-54/79.

Суд також відхиляє доводи божника з приводу відсутності повноважень у органу виконання рішень щодо вчинення оспорюваних виконавчих дій повязаних із ліквідацією державної виконавчої служби, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи.

Враховуючи встановлені господарським судом порушення приписів законодавства, що були допущені державним виконавцем при винесенні постанови від 05.11.2015 про накладення арешту, суд дійшов висновку про необхідність визнання її недійсною, а дії Відділу примусового виконання рішень з прийняття вказаної постанови незаконними.

При цьому господарський суд зауважує, що не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження, скасовувати накладений арешт) п.9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 (із змінами і доповненнями) "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

Відповідно, суд звертає увагу на те, що визнання недійсною вказаної постанови не є скасуванням накладеного державним виконавцем арешту на грошові кошти боржника.

В даному випадку, арешт на кошти боржника було накладено органами ДВС в порядку виконання судового рішення, а тому зняття такого арешту можливе лише у спосіб та у порядку, передбачений Законом України «Про виконавче провадження». Скасування арешту можливе в результаті скасування самим виконавчим органом постанови про накладення арешту на кошти боржника, яку визнано судом недійсними.

Натомість визнання недійсними постанов, прийнятих із порушенням приписів чинного законодавства, є ефективним, за висновками суду, та достатнім способом захисту порушених прав боржника та призводить до відновлення його порушених прав, створює належні підстави державному виконавцю для усунення виявлених порушень та приведення вчинених виконавчих дій у відповідності до вимог законодавства.

Керуючись ст.ст. 22, 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

У Х В А Л И В:

1. Скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства Лисичанський склозавод Пролетарій №19/13 від 16.11.2015 на дії та рішення органу державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області при виконанні наказу господарського суду Луганської області від 08.11.2013 у справі №913/2496/13 задовольнити частково.

2. Визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області вчинені з проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №49110955, а саме: щодо винесення постанови від 02.11.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору; винесення постанови від 05.11.2015 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій; винесення постанови від 05.11.2015 про арешт коштів боржника.

3. Визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 від 02.11.2015 у виконавчому провадженні ВП №49110955 про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 449 726 грн 95 коп.

4. Визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 від 05.11.2015 у виконавчому провадженні ВП №49110955 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 62 грн 48 коп.

5. Визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 від 05.11.2015 у виконавчому провадженні ВП №49110955 про арешт коштів боржника.

6. В частині вимог про визнання недійсною постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 від 22.10.2015 про відкриття виконавчого провадження ВП №49110955 по примусовому виконанню наказу господарського суду Луганської області №913/2496/13 від 08.11.2013 року, що був виданий на виконання рішення господарського суду Луганської області від 22.10.2015 року по справі №913/2496/13 та визнання незаконними в цій частині

дій Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області відхилити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її винесення.

Суддя О.В. Драгнєвіч