РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016Справа №910/32370/15
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 255 783,16 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_3 (довіреність № 1199 від 23.12.2015)

від відповідача: ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 257 023,37 грн. за договором № 06/08/2013 від 19.08.2013.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором № 06/08/2013 від 19.08.2013 в частині повної та своєчасної оплати за виконані роботи (надані послуги).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2015 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі № 910/32370/15, розгляд справи призначено на 21.01.2016.

18.01.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

21.01.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

В судове засідання 21.01.2016 з`явився представник позивача та надав суду пояснення щодо обставин справи.

Представник відповідача в судове засідання 21.01.2016 не з'явився, витребуваних документів не надав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 21.01.2016 розгляд справи відкладено на 09.02.2016 року на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

05.02.2016 через канцелярію суду від відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Від позивача 05.02.2016 через канцелярію суду надійшли документи для долучення до матеріалів справи, письмові пояснення по справі, а також заява про уточнення позовних вимог, у якій позивач просить стягнути з відповідача 100 000,00 грн. основного боргу, 68 638,06 грн. пені, 81 193,82 грн. інфляційних втрат, 5 951,28 грн. 3% річних, а також судові витрати.

В пункті 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що ГПК України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Судом встановлено, що подана позивачем заява є по своїй суті заявою про зменшення позовних вимог, оскільки, відповідно до даної заяви позивачем заявлено до стягнення 255 783,16 грн., в той час як першочергово було заявлено 257 023,37 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Заява позивача про зменшення розміру позовних вимог відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, у зв'язку з чим, подальший розгляд справи № 910/32370/15 буде здійснюватись щодо позовних вимог викладених у заяві про зменшення розміру позовних вимог.

У судовому засіданні 09.02.2016 року представник позивача надав уточнення щодо розміру судових витрат. Які просить стягнути з відповідача, а саме: судовий збір у розмірі 9426,31 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 62840,00 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні 09.02.2016 заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивачем неналежним чином були виконані роботи за договором № 06/08/2013 від 19.08.2013, а тому у задоволені позову просив відмовити.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 09.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.08.2013 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - виконавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі замовник) укладено договір № 06/08/2013 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1, 1.3 Договору, виконавець проводить роботи з монтажу і запуску зерносушарки Kepler Weber ADS 80 R та обладнання завантаження-розвантаження, а замовник зобов'язаний прийняти та оплатити роботи згідно з умовами Договору.

Положеннями п. 3.1 договору встановлено, що вартість робіт за даним Договором становить 150.000,00 грн. без ПДВ.

Оплата за обладнання і роботи проводиться замовником згідно виставлених виконавцем рахункам - фактурам на розрахунковий рахунок виконавця наступними етапами: попередню оплату в розмірі 70 000,00 грн. замовник здійснює після підписання Договору, на підставі рахунку-фактури; оплату в розмірі 70 000,00 грн. замовник здійснює після закінчення монтажу обладнання, після підписання акту здачі-приймання виконаних робіт, на протязі трьох банківських днів; оплату в розмірі 10 000,00 грн. замовник здійснює після запуску обладнання та навчання персоналу (три дні), після підписання акту здачі-приймання виконаних робіт, на протязі трьох банківських днів (п. 3.2 Договору).

Згідно з п. 4.2 Договору, підтвердженням етапів закінчення робіт буде підписання акту здачі-приймання виконаних робіт.

Договір вступає а силу з дати підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань (п. 7.2 Договору).

На виконання умов договору між позивачем та відповідачем було підписано Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 09.12.2013 року № 9, відповідно до якого виконавцем виконані, а замовником прийняті наступні роботи (надані такі послуги): монтажні роботи, запуск обладнання та навчання персоналу.

В порушення умов Договору, відповідачем було частково оплачено виконані позивачем роботи в розмірі 50 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 14 від 23.09.2013 на суму 30 000,00 грн. та № 21 від 23.10.2013 на суму 20 000,00 грн.

Таким чином, неоплаченими залишились виконані роботи (надані послуги) на суму 100 000,00 грн.

Враховуючи те, що відповідачем порушено зобов'язання за Договором №6/08/2013 від 19.08.2013 в частині оплати виконаних позивачем робіт, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 255 783,16 грн., з яких 100 000,00 грн. основного боргу, 68 638,06 грн. пені, 81 193,82 грн. інфляційних втрат, 5 951,28 грн. 3% річних.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним договором з елементами договорів підряду та надання послуг.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Нормами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Факт виконання позивачем робіт (надання послуг) на загальну суму 150 000,00 грн. підтверджується Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) від 09.12.2013 року № 9, який підписаний обома сторонами та скріплений печатками сторін.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що відповідачем порушено зобов'язання за Договором №6/08/2013 від 19.08.2013 в частині оплати виконаних позивачем робіт, заборгованість у розмірі 100 000,00 грн. за вказаним Договором підтверджується матеріалами справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в даній частині, у зв'язку з чим, задовольняє позовні вимоги про стягнення 100 000,00 грн. основного боргу.

При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що позивачем виконані роботи (надані послуги) з порушенням строків, встановлених договором та не якісно, з огляду на наступне.

Так, положеннями п. 3.2 Договору на відповідача покладений обов'язок здійснити попередню оплату у розмірі 70 000,00 грн. після підписання договору на підставі рахунку-фактури.

Як вбачається з доказів, наданих самим відповідачем, позивачем був виставлений рахунок-фактура № СФ-011/09 від 16.09.2013 року на суму 70 000,00 грн., однак відповідачем оплачено було лише 50 000,00 грн.

Згідно з п. 3.4 Договору, у разі порушення термінів оплати обумовлених п.3.2., виконавець має право визначення в односторонньому порядку нових термінів виконання робіт.

Таким чином, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов п. 3.2 Договору, посилання на несвоєчасність виконання робіт (надання послуг) є необґрунтованим та безпідставним.

Що стосується твердження відповідача про неякісне виконання робіт позивачем, то вказане твердження спростовується підписанням відповідачем Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 09.12.2013 року № 9, у якому зазначається, що замовник претензій по об'єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.

Більше того, жодного доказу звернення відповідача до позивача з претензіями щодо неякісного виконання робіт (надання послуг) матеріали справи не місять.

Враховуючи наведене, вимоги про стягнення 100 000,00 грн. основного боргу за Договором № 06/08/2013 від 19.08.2013 підлягають задоволенню.

Позивачем заявлені також вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 68 638,06 грн., нарахованої за період з 13.12.2013 по 07.12.2015, 3% річних у розмірі 5 951,28 грн. та інфляційні втрати розмірі 81 193,82 грн., нараховані за період з 13.12.2013 по 07.12.2015.

Стаття 611 чинного Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Отже, пеня - це санкція, що триває у часі та розраховується за кожен день невиконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідальність у вигляді пені передбачена пунктом 5.2 Договору: у разі недотримання термінів оплати за роботи, пункт 3.2, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплачених робіт, за кожен день прострочення оплати.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, суд встановив, що останній є невірним, оскільки позивачем нараховано пеню з перевищенням шестимісячного періоду.

За розрахунком суду, здійсненим за період з 13.12.2013 по 12.06.2014 (182 дні) розмір пені становить 7452,05 грн., а тому вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наданий позивачем, встановив, що останній є арифметично невірним. За розрахунком суду розмір 3% річних становить 5 951,28 грн. в межах, заявлених позивачем, розмір інфляційних втрат становить 78 598,90 грн., а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката у розмірі 62 840,00 грн.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України, до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката.

Згідно з ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано Договір № 14/12.15-А від 14.12.2015, укладений між позивачем та Адвокатським об'єднанням «КВАНТУМ», відповідно до якого Адвокатське об'єднання «КВАНТУМ» зобов'язується надати позивачу визначені договором адвокатські та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього при врегулюванні спору про стягнення коштів з ФОП ОСОБА_2 на підставі договору № 06/08/2013, а замовник зобов'язується оплатити такі послуги. Також на підтвердження понесених витрат позивачем надано платіжне доручення № 1 від 01.02.2016 р. про перерахування Адвокатському об'єднанню «КВАНТУМ» 7 710,00 грн. попередньої оплати за договором № 14/12.15-А від 14.12.2015.

Так, позивачем заявлено до відшкодування 62 840,00 грн. витрат на правову допомогу, однак, суд зазначає, що витрати, які підлягають відшкодуванню, повинні бути документально підтверджені.

Позивачем не надано документального підтвердження понесення витрат на правову допомогу у розмірі 62 840,00 грн.

Отже, при розподілі сум витрат на правову допомогу, суд бере до уваги суму 7 710,00 грн., сплачену платіжним дорученням № 1 від 01.02.2016.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то суд дійшов висновку про обґрунтованість судових витрат на послуги адвоката у розмірі 5787,47 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (04114, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (08654, АДРЕСА_2, код НОМЕР_2) 100 000,00 грн. основного боргу, 7452,05 грн. пені, 5 951,28 грн. 3% річних, 78 598,90 грн. інфляційних втрат, 5787,47 грн. витрат на адвокатські послуги та 2880,04 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 12.02.2016 р.

Суддя С.О. Турчин