РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2016Справа №910/32383/15
За позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Консул»

до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання недійсним п.6 угоди про сплату авансового внеску від 23.06.2003 №153

Суддя Шкурдова Л.М.

Представники сторін:

від позивача: Енгель І.З. - представник за довіреністю

Міщук Д.І. - представник за довіреністю

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Консул» до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним п.6 угоди про сплату авансового внеску від 23.06.2003 №153.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем укладено угоду про сплату авансового внеску від 23.06.2003 №153. Пунктом 6 зазначеної угоди передбачено, що за несвоєчасну сплату товариством авансового внеску справляється пеня у розмірі 0,5 % від несплаченої суми за кожен день прострочення. Позивач вказує, що пункт 6 угоди №153 не відповідає чинному законодавству та підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», яка передбачає, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Ухвалою суду від 25.12.2015 року порушено провадження у справі.

У судовому засіданні 02.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Враховуючи наявність доказів належного повідомлення відповідача про час і місце проведення судового засідання, відсутність доказів неможливості прибуття в судове засідання представника відповідача, достатність матеріалів для прийняття рішення по суті, суд, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України, розглядає справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до рішень Київської міської ради (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) від 26.09.2000 №14/991 «Про деякі питання продажу земельних ділянок в м. Києві» та від 14.03.2002 №304/1738 «Про визначення тимчасового порядку продажу земельних ділянок в м. Києві» на Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (на сьогодні - Департамент земельних ресурсів) Київською міською радою покладено повноваження по організації купівлі-продажу земельних ділянок, зокрема організацію слати авансу в розмірі 15% від грошової оцінки земельних ділянок.

Рішення про надання земельних ділянок та про оформлення права користування землею особам, які подали клопотання про купівлю відповідних земельних ділянок, приймаються після сплати такими особами авансу в розмірі 15 % від грошової оцінки цих земельних ділянок (п. 1.2 рішення Київської міської ради від 26.09.2000 №14/991).

23.06.2003 року між позивачем та відповідачем укладено угоду про сплату авансового внеску від 23.06.2003 №153.

Відповідно до умов угоди від 23.06.2003 №153 позивач зобов'язувався сплатити аванс в сумі 158 756,80 гри. (до 27.06.2003 - 80 000,00, до 10.07.2003 - 78 756,80 грн.) а на відповідача в свою чергу покладено зобов'язання щодо вчинення дій з організації продажу земельної ділянки.

Пунктом 6 зазначеної угоди передбачено, що за несвоєчасну сплату товариством авансового внеску справляється пеня у розмірі 0,5 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Звертаючись з позовом до суду позивач вказує, що пункт 6 угоди №153 не відповідає чинному законодавству та підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», яка передбачає, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умова договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилом ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з Угоди від 23.06.2003 року №153, копія якої наявна в матеріалах справи, вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позивач у відповідності до п.3 ст. 181 ГК України погодився з умовами договору.

Сторони при укладенні спірного договору були вільні у визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови і підписали договір, а відтак можна зробити висновок, що всі умови спірного договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. В свою чергу у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні Договору, волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Згідно з ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових зобов'язань сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" лише обмежує розмір пені, визначений сторонами у договорі, а саме: обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Такими чином, оскільки Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що пеня сплачується в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, сторони мають право самостійно визначити розмір пені в договорі.

В разі доведення спору між сторонами до суду він зобов'язаний в обов'язковому порядку врахувати обмеження в розмірі нарахування пені, зазначене в Законі України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Визначення розміру пені іншого, ніж подвійна облікова ставка Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, не може бути підставою для визнання відповідного пункту договору недійсним.

Отже, твердження представника позивача про необхідність визнання недійсним пункту 6 угоди є необґрунтованими, а позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, покладаються судом на позивача (ст. 49 ГПК України).

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 04.02.2016.

Суддя Л.М. Шкурдова