1. Мале приватне підприємство фірма ,,Ерідон" звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аграрні системні технології" про стягнення 12 775 735,20 грн., з яких: 9 661 137,19 грн. боргу, 195 754,63 грн. процентів річних, 2 918 843,38 грн. інфляційних втрат, а також подало заяву про забезпечення позову, у якій просить вжити заходів до забезпечення позову та накласти арешт на все майно та грошові кошти в розмірі 9 661 137,19 грн., що належать відповідачу та обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно - фінансових установах.
Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.11.2015р. заяву Малого приватного підприємства фірми ,,Ерідон" (позивач) про забезпечення позову задоволено. З метою забезпечення позову накладено арешт на грошові кошти в сумі 9 661 137,19 грн., що належать Товариству з обмеженою відповідальністю ,,Аграрні системні технології" (відповідач) та обліковуються на рахунках в банківських або в інших кредитно-фінансових установах та зазначено, що ухвала підлягає негайному виконанню.
Зазначена ухвала оскаржена відповідачем в апеляційному порядку з посиланням на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, які б свідчили про можливість утруднення виконання рішення господарського суду у разі задоволення позовних вимог, а також можливість вжиття відповідачем заходів щодо приховування або реалізації належного йому майна.
В мотивувальній частині постанови суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність накладення судом першої інстанції арешту на грошові кошти відповідача в сумі 9 661 137,19 грн.
На підставі статтей 4-7, 82 Господарського процесуального кодексу України вважаю за необхідне висловити окрему думку стосовно постанови суду від 12.01.2016р. у даній справі.
2. За змістом статтей 66, 67 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.
Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладання арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві. Про забезпечення позову виноситься ухвала, яку може бути оскаржено в установленому порядку.
Правовий аналіз норм чинного законодавства свідчить, що заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, вказати про наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Процесуальним законодавством передбачено, що господарське судочинство здійснюється шляхом письмового провадження, а тому факт наявності визначених обставин має підтверджуватись певними доказами, як це встановлено положеннями статтей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, Господарський процесуальний кодекс України покладає обов'язок доказування на сторони, а тому кожна сторона повинна довести наявність тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Звертаючись до місцевого господарського суду з заявою про забезпечення позову позивач посилався на ту обставину, що відповідач протягом тривалого часу не виконує зобов'язання з оплати товару, отриманого за видатковими накладними, та не вживає заходів, спрямованих на оплату наявної заборгованості. Як вказував заявник, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, основним видом діяльності ТОВ ,,А.С.Т." є вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур. Вказана діяльність носить яскраво виражений сезонний характер та передбачає можливість отримання доходів одразу після продажу зібраного урожаю. Проте, незважаючи на реальну можливість здійснити оплату наявної заборгованості, відповідач умисно ухиляється від цього обов'язку та витрачає наявні грошові кошти на інші цілі, що підтверджується відомостями з мережі Інтернет. Зокрема, в мережі Інтернет розміщена інформація, що відповідач витратив у 2015 році на потреби Брусилівського району 330 000,00 грн.
З огляду на ухилення відповідача від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги про оплату заборгованості, витрачання ним коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, низьку гарантійну спроможність статутного капіталу відповідача, а також значний розмір заборгованості з оплати товару, позивач зазначає, що є всі підстави вважати, що до моменту прийняття рішення у даній справі належні відповідачу грошові кошти та майно можуть бути частково та/або повністю відчужені, а тому незастосування заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі.
У вимозі від 06.11.2015р. про негайне застосування заходів по забезпеченню позову, позивач вказував, що станом на 06.11.2015р. наявна інформація про вчинення відповідачем дій по ухиленню від відповідальності у даній справі, а саме продаж активів у вигляді вирощеної в 2015р. сільськогосподарської продукції та виробничих активів відповідача: автомобільної та сільськогосподарської техніки, грошові кошти від продажу яких терміново відправляються з банківських рахунків відповідача, що призведе до унеможливлення виконання рішення у даній справі.
До заяви про забезпечення позову заявником додано інформаційні повідомлення, розміщені в мережі Інтернет.
Положеннями постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011р. ,,Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" роз'яснено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Крім того, в цій же постанові Пленуму Верховного Суду України вказується на те, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.
Вважаю, що в заяві позивачем не наведено обставин, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, а саме, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Надані до заяви про забезпечення позову відомості з мережі Інтернет не є доказом наявності обставин, що свідчать про утруднення чи неможливість виконати рішення суду, оскільки такі відомості носять інформаційний характер і не є офіційними документами.
Посилання позивача на ту обставину, що відповідач тривалий час (понад 240 днів) не виконує обов'язок з оплати вартості отриманого товару, витрачає кошти на інші потреби, в тому числі на розвиток та потреби Брусилівського району (330 000,00 грн.) також не є доказами, які б підтверджували ухилення відповідача від виконання зобов'язання з оплати за поставлений товар, оскільки, по - перше, питання встановлення строку виконання зобов'язання з оплати за поставлений товар судом першої інстанції не досліджувалося і, як з'ясовано в судовому засіданні апеляційної інстанції, є спірним та підлягає доказуванню при розгляді справи по суті, по - друге, витрачання відповідачем коштів на потреби Брусилівського району не може вважатися ухиленням від виконання зобов'язання за спірними правовідносинами, оскільки позивачем не зазначено, і судами не досліджувалися підстави сплати таких коштів, розмір яких до того ж є незначним порівняно з позовними вимогами.
Інші доводи позивача, викладені в заяві про забезпечення позову, є лише припущеннями, не підтвердженими належними та допустимими доказами в розумінні ст. 34 ГПК України, тому, на мою думку, заявником не доведено наявність обставин, які могли б свідчити про утруднення чи неможливість виконання рішення у даній справі.
Достатньо обґрунтованими для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Однак, жодних доказів вчинення відповідачем дій, які б могли свідчити про ухилення від виконання судового рішення позивачем як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції не надано.
Водночас, з наданих відповідачем фінансових документів, зокрема, балансу підприємства, вбачається, що активи відповідача значно перевищують розмір позовних вимог, що виключає неможливість чи утруднення виконання рішення суду у даній справі.
Крім того, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції взагалі не встановив будь - яких обставин, не зробив системного аналізу фактів, які у разі невжиття заходів до забезпечення позову, можуть утруднити виконання чи привести до невиконання рішення суду. Вимоги позивача про забезпечення позову в даному випадку були задоволені за відсутності доведення обставин, що можуть свідчити про необхідність їх застосування, а також без врахування того, що така процесуальна дія може мати негативні наслідки для діяльності відповідача.
На підставі викладеного вважаю, що заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову була розглянута судом першої інстанції без дотримання вимог законодавства, дослідження та встановлення обставин справи, що призвело до прийняття оскаржуваної ухвали з помилковим застосуванням норм процесуального права.
Крім того, оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 86 ГПК України, оскільки не містить мотивів винесення ухвали (п.3 частини другої ст. 86 ГПК України). Саме лише посилання на законодавство, що регулює забезпечення позову, без зазначення будь - яких встановлених судом обставин та мотивів відповідного забезпечення свідчить про немотивованість і необґрунтованість висновку суду про накладення арешту на кошти відповідача.
З огляду на викладене, вважаю, що ухвала місцевого господарського суду мала б бути скасована апеляційною інстанцією з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Також слід зауважити, що позивач згідно з приписами ст. 66 ГПК України має право подати заяву про забезпечення позову на будь - якій стадії провадження у справі з наданням відповідного обґрунтування та доказів.
Суддя
Київського апеляційного
господарського суду В.Г. Суховий