РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2016 р. Справа №906/1301/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демидюк О.О.

судді Дужич С.П. ,

судді Савченко Г.І.

при секретарі Головченко Д.М.

За участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність від 25.09.2015, ОСОБА_2 (довіреність від 25.09.2015)

відповідача - ОСОБА_3 (довіреність №19/01/2016 від 19.01.2016)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Укр-Агро РТ" на рішення господарського суду Житомирської області від 17.11.2015 у справі №906/1301/15

Позивач: ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Укр-Агро РТ"

Відповідач: Приватне сільськогосподарське підприємство "Заготзерно"

про витребування майна

Судом розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області №906/1301/15 від 17.11.2015 (ОСОБА_5О.) в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Укр-Агро РТ" відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що подані позивачем докази в підтвердження отримання відповідачем кукурудзи 3-го класу та некласної в кількості 1419,176 т. та 86,772 т., відповідно, є неналежними, оскільки в них йде посилання на інший договір - від 10.07.2012 №7, а не на договір №7 від 10.09.2012, що є підставою даного позову.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Укр-Агро РТ" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з посиланням на обставини, викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду 11.01.2016 поновлено строк апеляційного оскарження та прийнято до розгляду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Укр-Агро РТ" на рішення господарського суду Житомирської області від 17.11.2015 у справі №906/1301/15.

Приватним сільськогосподарським підприємством "Заготзерно" подано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення, залишити без змін.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду заслухала присутніх в судовому засіданні представників сторін, вивчила та дослідила матеріали справи та наявні в ній докази, розглянула матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, відзив на апеляційну скрагу, перевірила правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, та прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2012 між товариством з обмеженою відповідальністю "УКР-АГРО РТ" та приватним сільськогосподарським підприємством "Заготзерно" укладено договір складського зберігання та надання послуг з приймання, сушці, очистці зерна №7 (надалі - договір), де ПСП "Заготзерно" визначено як "Зерновий склад".

Згідно розділу ІІ цього договору за місцезнаходженням, реквізитами та підписами сторін ПСП "Заготзерно" є "зерновий склад", а ТОВ "Укр-Агро РТ" - "поклажодавець". Строк погодили, що даний договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами, та діє до 01.05.2013, а в частині розрахунків до їх повного проведення (п.10.1 договору).

Відповідно до п.п.1.1 цього договору поклажодавець передає, а "зерновий склад" приймає на зберігання зерно українського походження, яке використовується для продовольчих, семенних, кормових та технічних цілей, врожаю 2012, яке надалі найменується "зерно".

Згідно п.1.2 договору, сторонами не було визначено (погоджено) ні кількість переданого зерна, а також якої культури передається на зберігання відповідачеві зерно.

Пунктом 1.4 зерно передається на зберігання на протязі строку даного договору за умов зберігання "до реалізації", але не більш, ніж до 01.05.2013, а рапс - до 01.10.2012.

12.12.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору складського зберігання та надання послуг з приймання, сушці, очистці зерна №7, пункт 10.1 якого доповнено новою редакцією щодо строку його дії до 01.05.2014.

За умов як договору №7 від 10.09.2012, так і додаткової угоди до нього від 12.12.2013 не вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання саме зерно кукурудзи 3-го класу та зерно кукурудзи не класної, та в якій кількості.

В обґрунтування своїх вимог щодо витребування від відповідача 1419,176т зерна кукурудзи 3-го класу та 86,772 т зерна кукурудзи не класної, яка зберігається на зерновому складі відповідно умов укладеного договору, позивач послався на заборгованість йому з боку відповідача 2 404,000 т зерна кукурудзи 3-го класу, повернутої йому ПП "СТД Агротехніка", що підтверджується трьохсторонніми актами приймання-передачі зерна від 29.11.2013 в кількості 150 тон, від 10.12.2013 в кількості 150 тон, від 19.12.2013 в кількості 1 104,000 тон, від 20.12.2013 в кількості 1 000,00 тон та відповідно видатковими накладними від 29.11.2013 в кількості 150,00 тон на суму 300 000,00 грн. з ПДВ, від 10.12.2013 в кількості 150,00 тон на суму 300 000,00 грн., від 19.12.2013 в кількості 1 104,00 тон на суму 2 208 000,00 грн. та від 19.12.2013 в кількості 1 000,00 грн. на суму 2 000 000,00 грн., всього на суму 4 808 000,00 грн.

Окрім того, позивач стверджує, що на підставі договору №7 від 10.09.2012 позивач з 28.11.2013 по 31.12.2013 додатково до вищезазначеної кількості кукурудзи передав на зберігання відповідачеві 1 259,147 тон зерна кукурудзи 3-го класу та 386,477 тон кукурудзи не класної, що підтверджується реєстрами ТТН.

Відповідно до реєстрів ТТН на бланках ПСП "Заготзерно", за період з 19.12.2013 по 25.12.2013 прийнято від власника - ТОВ "Укр-Агро РТ" зерно кукурудзи 3-го класу в кількості 1 259,147 тон без зазначення його вартості, та за період з 26.12.2013 по 30.12.2013 прийнято від власника - ТОВ "Укр-Агро РТ" зерно кукурудзи не класної в кількості 386,477 тон також без зазначення його вартості.

Розрахунок позовних вимог позивача ґрунтується на відомостях зі складської квитанції на зерно АФ №997987 №355 від 08.04.2014 про те, що ПСП "Заготзерно" прийняло на зберігання від ТОВ "Укр-Агро РТ" на підставі договору складського зберігання від 10.07.2012 1149,000 тон кукурудзи 3-го класу, акту надання послуг №101 від 30.04.2014, підписаний представниками сторін, та податковою накладною №15 від 30.04.2014, з яких вбачається, зберігання кукурудзи 3-го класу в кількості 1 419,176 тон на суму 30 512,28 грн. та 86,772 тон кукурудзи не класної на суму 1 865,60 грн. без ПДВ.

Як свідчать матеріали справи, позивач розрахував вартість витребуваної кількості кукурудзи від відповідача з посиланням на інформацію з інтернет-сайту АПК-Інформ 3300,00 грн. за тону, загальна вартість якої становить 4 969 628,40 грн. (1419,176 т + 86,772 т = 1 505,948 т х на 3300,00 грн.)

Однак, а ні в складській квитанції на зерно № 355 від 08.04.2014 (а.с.20 т.1), а ні в акті надання послуг №101 від 30.04.2014 (а.с. 41 т.1) та податковій накладній від 30.04.2014 №15 немає посилання на договір від 10.09.2012. Натомість, в даних документах йдеться мова про договір від 10.07.2012.

Тобто, позивачем не подано належних доказів, що в сторін виникли стосунки на підставі договору від 10.09.2012.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем прийнято на зберігання 3663,147 т. кукурудзи 3-го класу.

Позовні вимоги щодо витребування 1419,176 т кукурудзи 3-го класу ґрунтуються на відомостях складської квитанції №355 від 04.04.2014 складеного на підставі договору складського зберігання від 10.07.2012 №7 в кількості 1149,000 т та відомостях в акті надання послуг №101 від 30.04.2014 та податковій накладній від 30.04.2014 №15 на кількість 1419,176 т.

Таким чином, як вірно зазначено господарським судом першої інстанції, позивач не навів доказів, яка саме кількість його кукурудзи 3-го класу знаходиться у відповідача на зберіганні на момент пред'явлення позову.

Щодо вимоги про витребування кукурудзи некласної в кількості 86,772 т., то вона ґрунтується на акті надання послуг №101 від 30.04.2014 та податковій накладній від 30.04.2014 №15 виписаних на підставі договору складського зберігання від 10.07.2012.

Листи ТОВ "Укр-Агро РТ", надіслані ПСП "Заготзерно" від 11.04.2014 №102, від 23.04.2014 №116 та від 24.04.2014 №117 про відвантаження кукурудзи 3-го класу в кількості 1149 т. з посиланням на складську квитанцію на зерно від 08.04.2014 №55 підтверджують стосунки між сторонами за договором №7 від 10.07.2012 (а.с.15,17,19 т.1).

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, частиною 1 якої передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 та ч. 1 ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Крім того, згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 631 ЦК, зокрема, передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно ст.936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Згідно ст.938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно ст.953 ЦК України, зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Згідно ч.1 ст.961 ЦК України товарний склад на підтвердження прийняття товару видає, зокрема, складську квитанцію.

Складська квитанція №355 від 08.04.2014, не може вважатись належним доказом кількості кукурудзи 3 класу на зберіганні у відповідача, оскільки кількість зазначеної в ній кукурудзи, не відповідає кількості кукурудзи 3 класу, заявленої до витребування на підставі договору від 10.09.2012.

Позивачем також не надано доказів того, що після прийняття на зберігання кукурудзи 3 класу в кількості 1 149 000 кг, він правомірно вимагає повернення відповідачем кукурудзи 3 класу в кількості 1419,176 т, посилаючись на акт надання послуг по зберіганню зерна № 101 від 30.04.2014.

Відповідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Також, відповідно ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 43 ГПК України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Враховуючи викладене, подані позивачем докази в підтвердження отримання відповідачем кукурудзи 3-го класу та некласної в кількості 1419,176 т. та 86,772 т., відповідно, є неналежними, оскільки в них йде посилання на інший договір - від 10.07.2012 № 7, а не на договір №7 від 10.09.2012, що є підставою даного позову.

Судова колегія вважає, що посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак, скаржник, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у звязку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Укр-Агро РТ" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 17.11.2015 у справі №906/1301/15 залишити без змін.

2. Справу №906/1301/15 повернути до господарського суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Савченко Г.І.