КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа№ 910/24970/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Лобаня О.І.

при секретарі судового засідання Квятківській Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Дудник О.Є. (довіреність від 18.09.2015 № б/н);

від відповідача: Лашко І.І. (довіреність від 02.07.2015, № 43);

від третьої особи 1: не з'явився;

від третьої особи 2: не з'явився.

розглянувши матеріали апеляційної скарги

товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Менеджмент Груп"

на рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015

у справі № 910/24970/15 (суддя Ломака В.С.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Менеджмент Груп"

до публічного акціонерного товариства "Родовід Банк"

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-3»;

третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_5

про визнання недійсним Договору іпотеки № 066/67-ІІІ-08 від 20.11.2008, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.10.2015 у справі № 910/24970/15 у задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Менеджмент Груп» до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання недійсним Договору іпотеки № 066/67-ІІІ-08 від 20.11.2008 р.відмовлено повністю.

Прийняте рішення судом першої інстанції мотивоване тим, що на момент укладення оспорюваного Договору іпотеки спірні приміщення загального користування перебували не у спільній власності позивача та ТОВ «Соціальні технології», а належали на праві власності позивачу одноособово, при цьому ТОВ «Соціальні технології» було надано право постійного користування ними, з огляду на придбання частини приміщень у відповідній будівлі, а отже згоди ТОВ «Соціальні технології» на укладення оспорюваного Договору не потребувалось.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 у справі № 910/24970/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу скаржник обґрунтував тим, що в рішення Господарського суду м. Києва не містить обґрунтування щодо відхилення позиції позивача про колективну форму власності предмета іпотеки. Апелянт зазначає, що оскільки заставлене майно перебувало у колективній власності, то необхідно погодження усіх співвласників на укладання договору іпотеки. В тому числі, позивач зауважує, що відповідачем надано не завірену копію договору від 17.03.2008 про внесення змін до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2005 за змістом якої визначено, що одночасно з передачею права власності на об'єкт покупець пропорційно набуває не обмежене строком, часом (цілодобове), право постійного користування на приміщення загального користування, що свідчить, що на момент укладення оспорюваного Договору іпотеки спірні приміщення загального користування перебували не у спільній власності позивача та ТОВ «Соціальні технології», а належали на праві власності позивачу одноособово, при цьому ТОВ «Соціальні технології» було надано право постійного користування ними, з огляду на придбання частини приміщень у відповідній будівлі. Скаржник також вважає, що судом порушено статтю 84 Господарського процесуального кодексу України щодо змісту рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2015 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Менеджмент Груп" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 21.12.2015 за участю уповноважених представників.

18.12.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач зазначає, що судом першої інстанції правомірно встановлено, що в дійсності на момент укладання оспорюваного договору іпотеки спірні приміщення загального користування перебували не у спільній власності, а у власності позивача одноособово, при цьому ТОВ «Соціальні технології» було надано право постійного користування ними, з огляду на придбання частини приміщень у відповідній будівлі.

Ухвалою суду від 21.12.2015 витребувано додаткові докази по справі, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_5 та відкладено розгляд справи на 20.01.2016.

19.01.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду позивачем подано клопотання про повторне витребування доказів.

Апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про повторне витребування доказів, так як 20.01.2016 від КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» надійшла відповідь на попередній запит суду.

20.01.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду Міністерством фінансів України подано клопотання про залучення Міністерства фінансів України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Суд, розглянувши заяву Міністерства фінансів України, беручи до уваги приписи статті 27 ГПК України згідно якої треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Дійшов висновків про наступне.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі. Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу. Оскільки предметом даного судового провадження є позовні вимоги позивача щодо визнання недійсними договору, який укладено між позивачем та відповідачем, а заявник, Міністерство фінансів України, не є стороною договору та відповідно не несе жодних прав чи обов'язків за договором, а також те, що останнім не доведено, яким саме чином рішення у даній справі може впливатиме на права та обв'язки Міністерства фінансів України, суд визнав, що заява Міністерства фінансів України не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні 20.01.2016 представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.01.2016 проти доводів, викладених позивачем у апеляційній скарзі, заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим з огляду на наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.11.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Союз-3» укладено кредитний договір №066/67-КЛТ-08 із подальшими змінами та доповненнями, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в межах загальної суми 35700000,00 грн. на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення, та платності наданих грошових коштів (п.1.1, 2.1 Договору).

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 564 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

20.11.2008 року між ПАТ «РОДОВІД БАНК» (іпотекодержатель) та ТОВ «БІЗНЕС МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» (іпотекодавець) укладено договір іпотеки №066/67-ІП-08 (надалі - Договір іпотеки), за умовами якого іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань Сількогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «СОЮЗ-3» (позичальника) перед іпотекодержателем за Кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення суми основного боргу за кредитами, яке було та/або буде прямо передбачене умовами Кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості за Кредитним договором та Договором іпотеки передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно: нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Комсомольська, 40-б яке складається: з будівлі офісу літ. А-7 підвал, І, II, III, IV поверхи; V вверх (поз.І, II, III), VI, VII поверхи, загальною площею 2718,0 кв.м.; вхід в підвал літ. а-1, ганки літ. а, аІ, аІІ, аІІІ, аVІІІ, приямки літ. АІV, аV, аVІ аVІІ, пожежні сходи аІX. У спільному користуванні знаходяться: на І поверсі ґанок літ. А, прим. І, II, IV, V, VI заг. пл. 145, 3 кв.м., на ІІ поверсі прим. І, II заг. пл. 18,3 кв.м., на III поверсі прим. І, II заг. пл. 18,6 кв.м., на IV поверсі прим. І, II заг. пл.18,3 кв.м., на V поверсі прим. І, II, III заг. пл. 26,9 кв.м., надалі - предмет іпотеки.

Статтями 572, 575 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (Закон) визначено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.12.2014 року по справі 1910/20905/14, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.07.2015 року, визнано з 02.02.2010 року право іпотеки банка на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Комсомольська, 40-б, яке складається: в будівлі офісу літ. А-7 підвал, І, II, III, IV поверхи; V вверх (поз. І, II, III), VI, VII поверхи, загальною площею 2718,0 кв.м.; вхід в підвал літ. а-1, ганки літ. а, аI, аII, аIII, аVIII, приямки літ. А1V, аV, аVІ аVІІ, пожежні сходи аIX. У спільному користуванні знаходяться: на І поверсі ґанок літ. А, прим. І, II, IV, V, VI заг. пл. 145, 3 кв.м., на ІІ поверсі прим. І, II заг. пл. 18,3 кв.м., на III поверсі прим. І, II заг. пл. 18,6 кв.м., на IV поверсі прим. І, II заг. пл.18,3 кв.м., на V поверсі прим. І, II, III заг. пл. 26,9 кв.м., за договором іпотеки від 20 лютого 2008 № 066/67-ІП-08, укладений між позивачем та ТОВ «БІЗНЕС МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП». Визнано з 02.02.2010 року за АТ «РОДОВІД БАНК» вищий пріоритет права на іпотеку нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 40б відносно права іпотеки ПАТ «Банк Кредит Дніпро».

Матеріалами справи підтверджується, що 29.07.2005 р. між позивачем (продавець) та ТОВ «Соціальні технології» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого позивач відчужив на користь ТОВ «Соціальні технології» нерухоме майно, розташоване в нежитловій будівлі офісу за адресою: будинок 40-б по вул. Комсомольській в місті Дніпропетровську, а саме: в літ. А-7 -будівлі офісу, на V поверсі приміщення IV, V, 1 - 14 загальною площею 392, 8 кв.м. В загальному користуванні: на I поверсі ганок літ. А', прим. I, II, IV, V, VI заг. пл. 145, 3 кв.м., на II поверсі прим. I, II заг. пл.. 18,3 кв.м., на III поверсі прим. I, II заг. пл. 18,6 кв.м., на IV поверсі прим. I, II заг. пл.18,3 кв.м., на V поверсі прим. I, II, III заг. пл. 26,9 кв.м. Покупець набув спільної власності на приміщення загального користування: ліфт, електричні, сантехнічні та інші мережі, які обслуговують більш одного власника та призначені для забезпечення потреб всіх власників приміщень, розташованих в будівлі офісу.

Надалі позивач та ТОВ «Соціальні технології» змінили умови договору купівлі-продажу та погодили, що одночасно з передачею права власності на об'єкт покупець пропорційно набуває не обмежене строком, часом (цілодобове), право постійного користування на приміщення загального користування: ліфт, електричні, сантехнічні та інші мережі, які обслуговують більш одного власника та призначені для забезпечення потреб всіх власників приміщень, розташованих в будівлі офісу.

Позивач звертається з позовом до суду про визнання недійсним Договору іпотеки № 066/67-ІІІ-08 від 20.11.2008 р. у зв'язку з тим, що предмет іпотеки на момент укладення спірного Договору перебував у спільній власності позивача та ТОВ «Соціальні технології», а тому без згоди іншого власника на передачу предмету договору в іпотеку вказаний договір є недійсний.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 71 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Як вбачається з статті 12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов'язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у зв'язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» визначено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( частина 1 статті 321 ЦК України).

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як передбачено ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1,2 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності відбувається співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Статтею 578 ЦК України встановлено: майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Проте, враховуючи, що на момент укладення оспорюваного Договору іпотеки спірні приміщення загального користування перебували не у спільній власності позивача та ТОВ «Соціальні технології», а належали на праві власності позивачу одноособово, при цьому ТОВ «Соціальні технології» було надано право постійного користування ними, з огляду на придбання частини приміщень у відповідній будівлі, апеляційний господарський суд вважає, що місцевий господарський суд дійшов правомірних висновків, що згоди ТОВ «Соціальні технології» на укладення оспорюваного Договору не потребувалось.

А тому рішення про відмову у задоволені позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки №066/67-ІП-08 з підстав визначених позивачем у позовній заяві є правовмірним.

В тому числі необхідно вказати, що оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, то місцевий господарський суд правомірно відмовив у застосуванні строків позовної давності.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У той же час, доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Менеджмент Груп" на рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 у справі № 910/24970/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 у справі № 910/24970/15 залишити без змін.

3. Справу № 910/24970/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді А.Г. Майданевич

О.І. Лобань

Повний текст постанови виготовлено 09.02.2016