РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2016Справа №910/27809/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Автокапітал"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Запорізький автомобілебудівний завод"

про припинення зобов'язань

Судді: Селівон А.М. (головуючий)

Ващенко Т.М.

Сташків Р.Б.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явились;

Від відповідача: Русскіна О.В. - представник, довіреність б/н від 05.10.15 р.;

Від третьої особи: не з'явились.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Автокапітал" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про припинення зобов'язання ПАТ "Автокапітал" за договором застави №НКЛ-2019631/S5 від 24.10.2013, укладеним між позивачем та відповідачем, а також судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 1 218,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неможливість позивача вести економічну діяльність та реалізовувати правомочності щодо майна та активів, які передані в заставу та знаходяться на території проведення АТО, внаслідок чого ПАТ «Автокапітал» позбавлене можливості виконувати зобов'язання за Договором застави №НКЛ-2019631/S5 від 24.10.2013 р..

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/27809/15 та призначено до розгляду на 24.11.2015.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24.11.2015 розгляд справи відкладено на 28.12.2015.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 28.12.2015 за клопотанням представників сторін продовжено процесуальний строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Запорізький автомобілебудівний завод", розгляд справи відкладено на 21.01.2016.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 21.01.2016 за клопотанням позивача призначено колегіальний розгляд справи № 910/27809/15 за позовом Приватного акціонерного товариства "Автокапітал" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про припинення зобов'язання ПАТ "Автокапітал" за договором застави №НКЛ-2019631/S5 від 24.10.2013.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 22.01.2016 для розгляду справи № 910/27809/15 визначено колегію суддів у складі: Селівон А.М. (головуючий), Ващенко Т.М., Сташків Р.Б..

Ухвалою господарського суду м. Києва від 22.01.2016 справу № 910/27809/15 прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено на 04.02.2016.

У судове засідання 24.11.2015 з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача у судове засідання 24.11.2015 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 24.11.15 р. позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою про вручення ухвали про порушення провадження у справі №910/27809/15 від 05.11.2015.

У судове засідання 21.01.2016 з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Уповноважений представник третьої особи у судове засіданні 21.01.2016 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 788.

У судове засідання 04.02.16 з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважені представники позивача та третьої особи в судове засідання 04.02.16 не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 04.02.16 р. відповідач та третя особа повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 811, 820.

Судом повідомлено, що у судовому засіданні 28.12.15 р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву б/н від 28.12.2015, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи про відсутність підстав для припинення договору застави, оскільки знищення частини предметів застави не є підставою для припинення зобов'язань за Договором застави, а позивач має надати в заставу інші предмети.

У судовому засіданні 21.01.2016 представником позивача подано клопотання про витребування доказів б/н від 21.01.2016, в якому останній просить суд витребувати у дилерів докази наявності та схоронності товарів в обороті, переданих в заставу за спірним договором застави. Клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 04.02.16 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ПАТ «Таврія Авто», ТОВ «Авто Дім», ПАТ «Луганськ - Авто» та про витребування доказів по справі б/н від 04.02.2016, а саме інформації щодо місця перебування автомобілів, які є предметом договору застави, які судом долучено до матеріалів справи.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача на час проведення судових засідань заяв та клопотань процесуального характеру до суду не надходило.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 04.02.16 р. сторонами суду не надано.

Документи, витребувані ухвалами суду від 28.12.2015 та 22.01.2016, третьою особою суду не надані.

Про поважні причини неявки представника позивача та третьої особи в судове засідання 04.02.1016р. суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника позивача та третьої особи в судові засідання обов'язковою не визнавалась, останні не скористались належним їм процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, третьою особою не надано суду будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань представників позивача та третьої особи на час розгляду справи, а також той факт, що представник відповідача проти розгляду справи без участі представників позивача та третьої особи не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника позивача та третьої особи, виключної за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

За клопотанням представника відповідача, поданим до початку судового засідання 21.01.16 р., судове засідання по розгляду даної справи проведено за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ст. 81-1 ГПК України.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань 24.11.15 р., 28.12.15 р. та 04.02.16 р. клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, а також приймаючи до уваги клопотання представника відповідача б/н від 04.02.16 р. про відмову від технічної фіксації судового процесу, яке судом задоволено, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в даних судових засіданнях не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

Представник відповідача в судовому засіданні 04.02.16 р. підтримав заперечення проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 24.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Запорізький автомобілебудівний завод» (позичальник за договором, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача у справі) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор за договором, відповідач у справі) було укладено Договір кредитної лінії № НКЛ-2019631 (далі - Договір кредиту), за яким ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» отримав кредитні кошти у розмірі 34 200 000,00 дол. США (тридцять чотири мільйони двісті тисяч доларів США 00 центів).

Підпунктом 1.1.1 п. 1.1. Договору кредиту встановлено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами - Траншами, на умовах визначених цим Договором, в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 34 200 000, 00 доларів СІНА з кінцевим терміном погашення не пізніше 28 вересня 2018 року.

Розділами 2 - 4 Договору кредиту сторони узгодили порядок надання кредиту та сплати процентів, комісій, права та обов'язки сторін розмір наслідки, відповідальність сторін тощо.

Відповідно до п. 8.3 Договору кредиту цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за цим Договором.

Вказаний договір підписаний представниками відповідача та третьої особи та скріплений печатками юридичних осіб.

Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм §1 і §2 глави 71 Цивільного кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно пункту 3 Договору кредиту забезпеченням виконання своїх зобов'язань позичальником щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування, можливих штрафних санкцій виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам Відповідача та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори.

Пунктом 3.1 Договору кредиту визначено, що зобов'язання забезпечується договором застави товарів в обороті, що належить Публічному акціонерному товариству «АВТОКАПІТАЛ» (позивач у справі, заставодавець за договором).

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором (ст. 548 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про заставу» заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов'язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, зокрема така, що випливає з договору кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 жовтня 2013 року на виконання вищевказаних пунктів Договору кредиту між ПАТ «Автокапітал» та ПАТ «Дельта Банк» (відповідач у справі, заставодержатель за договором) було укладено Договір застави №НКЛ-2019631/S5 (далі - Договір застави), за умовами якого позивач передає відповідачу в заставу в якості забезпечення виконання ПАТ «Запорізький автомобілебудівельний завод» (третя особа у справі, позичальник за договором) своїх зобов'язань за Договором кредитної лінії № НКЛ-2019631 від 24.10.13 р. товари в обороті, перелік яких викладено в Додатку №1 до цього договору і який є його невід'ємною частиною (далі - Предмет застави).

Також пунктом 1.1.1. Договору застави визначено, що Предмет застави (автомобілі марки Mersedes Benz) знаходиться за адресами, вказаними в Додатку №1 до цього договору.

Так, відповідно до додатку № 1 до Договору застави місцями зберігання автомобілів, які передавалися у заставу на підставі вказаного договору, зокрема, зазначені серед інших:

- Автономна Республіка Крим: м. Сімферополь, вул. Училищна, 40,

- Автономна Республіка Крим: м. Севастополь, вул. Стрілецька, 2 (дилер Публічне акціонерне товариство «Таврія - Авто»);

- Донецька область: м. Донецьк, пр. Ілліча, 95а (дилер Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Дім»);

- Луганська область: м. Луганськ, вул. Молодіжна, 20 (дилер Публічне акціонерне товариство «Луганськ - авто»);

загальна кількість дилерів згідно переліку становить 24.

Балансова вартість предмету застави визначена положеннями пункту 1.3 Договору застави та становить 102 825 874,00 грн. (сто два мільйони вісімсот двадцять п'ять тисяч вісімсот сімдесят чотири гривні 00 коп.). Проте, як передбачено пунктом 1.3.1 Договору застави, за взаємною згодою сторін цього договору заставна вартість становитиме 102 500 000,00 грн. (сто два мільйони п'ятсот тисяч гривень 00 копійок).

Згідно п. 7.1 Договору застави цей договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором.

Вказаний договір підписаний представниками заставодержателя та заставодавця та скріплений печатками юридичних осіб.

Згідно наданого позивачем Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 48131797 на підставі вказаного Договору застави відповідне обтяження рухомого майна 24.10.13 р. зареєстроване за № 13973937.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором застави, який підпадає під правове регулювання норм §6 глави 49 Цивільного кодексу України та Закону України «Про заставу».

Згідно зі ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст. 574 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 583 Цивільного кодексу України та статтею 11 Закону України "Про заставу" передбачено, що сторонами договору застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава. Заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

При цьому застава (іпотека) завжди є забезпеченням певного узгодженого із заставодавцем (іпотекодавцем) зобов'язання. Законодавством розрізняється застава (іпотека), надана боржником, та застава (іпотека), надана третьою особою (майновим поручителем).

За умовами п. 4.1 Договору застави право застави виникає з моменту підписання цього Договору повноважними представниками сторін.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 Цивільного кодексу України).

Відповідно положень ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому з приписами вказаної статті кореспондуються норми ст. 19 Закону України "Про заставу", згідно якого за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Випадки, коли заставодержатель набуває права стягнення на предмет застави, визначені сторонами в п. 5.1 Договору застави.

Умовами п.5.3 Договору застави сторони узгодили порядок звернення стягнення на предмет застави тощо.

При цьому за змістом п.п. 4.3, 5.5 Договору застави у разі часткового виконання забезпеченого заставою зобов'язань за Договором кредиту застава зберігається у первісному обсязі.

Звертаючись з позовом до суду позивач вказує, що виконання зобов'язань з договором застави є неможливим, а відтак на підставі ст. 607 Цивільного кодексу України зобов'язання за договором застави припиняється, при цьому неможливість виконання зобов'язань за Договором застави позивач обумовлює тим, що предмети договору застави знаходяться на території проведення АТО, а тому позивач не може гарантувати наявність та схоронність заставленого майна, оскільки у зв'язку із проведенням Антитерористичної операції в окремих районах Донецької та Луганської областей та окупацією АР Крим та міста Севастополя більшість або навіть всі заставлені за Договором застави автомобілі, що знаходились в місцях зберігання в межах вказаних територій, можуть бути навіть знищені.

При цьому позивач посилається на те, що з метою подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України, зокрема, в межах Донецької та Луганської областей, були прийняті наказ керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України «Про проведення антитерористичної операції» від 07.04.2014 р. № 33/55т, а 13.04.2014 р. - указ Президента України № 405/2014 про введення в дію відповідного рішення Ради національної безпеки і оброни України від 13.04.2014 р., а також відповідно до наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» від 07.10.2014 р. № 33/6/а Донецька та Луганська область визначені районами проведення антитерористичної операції з 07.04.2014 р..

Таким чином, за твердженнями позивача, фактична неможливість останнього вести економічну діяльність та реалізовувати правомочності щодо майна та активів, які знаходяться на території проведення АТО, навіть неможливість забезпечити збереженість майна у містах та районах, визначених місцями проведення АТО, свідчить про неможливість ТОВ «Автокапітал» виконувати зобов'язання за Договором застави у разі звернення стягнення на предмет застави.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними Договору кредиту та Договору застави або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірних Договорів на час підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Суд констатує, що позивач, як майновий поручитель, взяв на себе зобов'язання-відповідати за порушення третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні ПАТ «ЗАЗ» своїх кредитних зобов'язань перед ПАТ «Дельта Банк» в межах майна, переданого в заставу Банку.

Так, сторони домовились, що у випадку порушення заставодавцем умов, визначених п.п.2.1.1.-2.1.11 Договору застави, заставодержатель має право достроково звернути стягнення на Предмет застави в порядку, визначеному п.2.4. цього Договору.

Згідно із ч.1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізація предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до п. 4.2. цього Договору застави право застави припиняється виконанням позичальником забезпечених заставою зобов'язань за Договором кредиту, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Згідно зі ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Статтею 590 Цивільного кодексу України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про заставу" заміна предмета застави може здійснюватися тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому у відповідності до ст. 8 Закону України "Про заставу" ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета застави несе власник заставленого майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета застави заставодавець на вимогу заставодержателя зобов'язаний надати рівноцінний предмет або, якщо це можливо, відновити знищений чи пошкоджений предмет застави.

Із зазначеним приписом цивільного кодексу кореспондується норма ч. 1 ст. 43 Закону України "Про заставу", згідно якої у разі відчуження заставлених товарів заставодавець зобов'язаний замінити їх іншими товарами такої ж або більшої вартості.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Письмовими доказами у відповідності до ст. 36 Господарського процесуального кодексу України визнаються документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Проте, як встановлено судом за матеріалами справи, позивачем на час звернення з позовом до суду та під час судового розгляду не надано жодного доказу факту знищення чи пошкодження предмета застави (автомобілів марки Mersedes Benz) в порядку встановленому ст. 43 Господарським процесуальним кодексом України, а також не надано жодних документів, що підтверджують цей факт.

Твердження позивача про знищення, пошкодження або втрату частини товарів в обороті не підтверджені жодними документами з офіційних джерел, тобто, за висновками колегії суддів, звертаючись з даним позовом до суду позивачем не наведено наявність передбачених ч. 1 ст. 593 Цивільного кодексу України підстав для припинення застави. При цьому, можливість знищення предмету застави не є такою підставою.

Як вбачається з Додатку № 1 до Договору товари в обороті - транспортні засоби (автомобілі марки Mersedes Benz: Е-Класу 41 одиниця, В- Класу - 7, С-Класу - 23, ML - 59, Viano - 19, Vito - 13, S-Класу - 12, GL - 13, A-Класу- 8, GLK - 6, Axor - 3, Actros - 5, Sprinter - 9, G-Класу - 4), передані в заставу Банку, знаходяться на всій території України.

Той факт, що якась частина транспортних засобів знаходилась на території Автономної Республіки Крим та Луганської і Донецької областей, фактично не змінює правовідносин сторін.

Оскільки позивач, як майновий поручитель, взяв на себе зобов'язання відповідати за порушення Третьою особою ПАТ "ЗАЗ" своїх кредитних зобов'язань перед ПАТ "Дельта Банк" в межах майна, переданого в заставу Банку, отже, у відповідності до ст. ст. 7, 8, 43 Закону України «Про заставу» повинен здійснити заміну товарів в обороті у випадку знищення або випадкового пошкодження заставлених автомобілів. Тобто навіть у випадку встановлення таких фактів ПАТ «Автокапітал» зобов'язане надати банку в заставу інші транспортні засоби, позаяк загальна кількість заставлених за Договором застави товарів (автомобілів марки Mersedes Benz) за даними складського обліку становить 222 одиниці, а дилери та місця зберігання автомобілів розташовані по всій території України, окрім території АР Крим, Луганської та Донецької областей (в містах Луцьк, Дніпропетровськ, Ужгород, Запоріжжя, Київ, Львів, Миколаїв, Одеса, Полтава, Харків, Хмельницький, Черкаси, Чернівці та с. Пісочин Харківського району Харківської області).

Суд зазначає, що застава товарів в обороті або переробці, так само як і іпотека, не передбачає передачі предмета застави у володіння заставодержателя.

Предметом договору застави товарів в обороті та переробці є речі, визначені родовими (сировина, напівфабрикати, комплектуючі вироби, готова продукція тощо). При цьому Договір застави товарів в обороті або у переробці повинен індивідуалізувати предмет застави шляхом зазначення знаходження товарів у володінні заставодавця чи їх розташування в певному цеху, складі, іншому приміщенні або іншим способом, достатнім для ідентифікації сукупності рухомих речей як предмета застави.

З огляду на вищевикладене суд вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що позивачем суду не надані та в матеріалах справи не містяться, зокрема, в Додатку № 1 до Договору застави, окрім загальної кількості, вартості, загальної назви - Mersedes Benz та класу, індивідуальні ідентифікуючі ознаки предмету застави (автомобілів марки Mersedes Benz), належних та допустимих доказів на підтвердження конкретної кількості автомобілів, що знаходяться за адресами дилерів, вказаних в Додатку № 1 до Договору застави, також суду не надано, а саме перебування предмета застави на території проведення АТО та окупованої АР Крим та м. Севастополя. Відомості про наявність та схоронність предмету застави (товарів в обороті автомобілів марки Mersedes Benz) позивачем суду не надані.

Будь - якої інформації щодо наявності або відсутності товарів в обороті (автомобілів марки Mersedes Benz) у інших дилерів, ніж ті, що зазначені позивачем в позовній заяві та місцезнаходженням яких є територія АР Крим, Луганської та Донецької областей, позивачем суду не надано.

Таким чином, враховуючи ненадання позивачем на час проведення судового засідання 04.02.16 р. належних та допустимих доказів неможливості виконання ПАТ «Автокапітал» зобов'язань за Договором застави в тому числі за рахунок заставленого майна (автомобілів марки Mersedes Benz), яке знаходиться за адресами інших, окрім зазначених позивачем у позовній заяві, дилерів, за результатами розгляду в судовому засіданні 04.02.16 р. в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів та залучення третіх осіб судом відмовлено.

Окрім цього суд звертає увагу, що як на одну з підстав позову позивач посилається на ст. 607 Цивільного кодексу України, згідно якої зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Оскільки ст. 607 Цивільного кодексу України регулює відносини між кредитором і боржником, неможливість виконання як підстава припинення зобов'язання означає відсутність у даного конкретного боржника (втрату боржником) можливості виконати зобов'язання.

Суд зазначає, що ст. 607 Цивільного кодексу України застосовується тільки в випадках, коли відповідно до чинного цивільного законодавства за неможливість виконання, що настала, не відповідає жодна із сторін. Неможливість виконання може бути викликана загибеллю майна, що є предметом зобов'язання внаслідок дії непереборної сили (зокрема, загибеллю нерухомого майна, урожаю сільськогосподарських культур тощо), перешкодами для виконання зобов'язання, що виникли в результаті дії непереборної сили, і іншими обставинами, за яких при виявленні належної дбайливості боржник не взмозі виконати зобов'язання (в зв'язку з дією непереборної сили, простого випадку або діями чи бездіяльністю іншої сторони зобов'язальних правовідносин).

Проте, з огляду на фактичні обставини справи та надані сторонами докази, зважаючи на недоведеність позивачем неможливості виконання зобов'язань за спірним Договором застави шляхом надання заставодержателю інших предметів застави (товарів в обороті - автомобілів марки Mersedes Benz), посилання позивача на приписи ст. 607 Цивільного кодексу України як на підставу неможливості виконання зобов'язань за Договором застави судом до уваги не приймаються.

Таким чином, враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавства та умови Договору застави, з якими закон пов'язує можливість припинення зобов'язань заставодавця за договором застави, а також фактичні обставини справи, за висновками суду правові підстави для припинення зобов'язань ПАТ «Автокапітал» перед ПАТ «Дельта Банк» за Договором застави відсутні.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 11 лютого 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Головуючий суддя А.М.Селівон

Судді Т.М.Ващенко

Р.Б.Сташків