ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2016 р. Справа №5023/3596/11

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Івакіна В.О., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (особисто),

1-го відповідача не з'явився,

2-го відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (вх.№82 Х/1-41) на рішення господарського суду Харківської області від 29.06.2011р. у справі № 5023/3596/11,

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків,

до 1. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків,

2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків;

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.06.2011р. у справі №5023/3596/11 (суддя Добреля Н.С.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 114523,30грн., 1145,23грн. державного мита та 236,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Фізична особа-підприємець, ОСОБА_2, з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, прийнявши нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своєї позиції по справі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджено тієї обставини, що позивач не дотримав вимог статті 5 Господарського процесуального кодексу України щодо обовязкового досудового врегулювання господарського спору та перед зверненням до господарського суду Харківської області не звертався до відповідачів із відповідною претензією. Також, апелянт зазначає, що всі чергові платежі за договорами суборенди від 22.07.2007р. були здійснені, що підтверджується відповідними актами про передачу грошових коштів та довідками про відсутність заборгованості.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.01.2016р. апеляційну скаргу 1-го відповідача прийнято до провадження та її розгляд призначено на 03.02.2016р.

29.01.2016р. через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення у справі (вх.№1140), в яких ФОП ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга 1-го відповідача є необґрунтованою та просить залишити її без задоволення. Зокрема, позивач зазначає, що апелянт помилково посилається на договір від 22.07.2007р., тоді як предметом розгляду є договори від 22.11.2007р.; позивач здійснював дії щодо досудового врегулювання спору, докази чого містяться в матеріалах справи. Також, позивач просить суд апеляційної інстанції винести нове рішення та стягнути на користь позивача з ФОП ОСОБА_4 572583,00 грн. (в еквіваленті дол. США на 28.01.2016р.), 1145,23 грн. державного мита, 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, інші судові витрати по справі №5023/3596/11 покласти на ОСОБА_2 Крім того, позивач у вказаних письмових поясненнях заявив про відвід колегії суддів: головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Тихий П.В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Харківського апеляційного господарського суду від 03.02.2016р., у звязку з відпусткою судді Россолова В.В. при повторному автоматичному розподілі апеляційних скарг між суддями сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Тихий П.В., суддя Івакіна В.О.

2-й відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав, в судове засідання 03.02.2016р. не з'явився, про причини неявки суд не сповістив, про час та місце судового засідання був належним чином повідомлений.

Представник 1-го відповідача в судове засідання 03.02.2016р., також, не з'явився, однак надав клопотання (вх.№963 від 26.01.2016р.), яким просить розгляд справи відкласти, у звязку із робочою поїздкою за кордон.

Згідно статті 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, відповідно до п.п. 1, 2 зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу, та неподання витребуваних доказів.

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

По-перше, до клопотання про відкладення розгляду справи не надано належних та допустимих доказів у підтвердження обставин викладених у ньому. По-друге, чинне законодавство України не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти їх в суді, а тому апелянт у разі його бажання бути присутнім у судовому засіданні, мав змогу скористатись своїм правом участі у судовому засіданні, надіславши іншого представника. По-третє, колегія суддів зазначає, що ухвала про прийняття апеляційної скарги та призначення її до розгляду винесена апеляційним господарським судом 11.01.2016р. та згідно заяви про отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження отримана ОСОБА_2 11.01.2016р. Відповідне вказує на те, що апелянт мав змогу до судового засідання 03.02.2016р. надати будь-які необхідні на його думку додаткові пояснення.

Враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи, враховуючи завчасне повідомлення учасників судового провадження у справі про час та дату судового засідання, та попередження про те, що у разі неявки представників справа може бути розглянута за наявними в ній документами, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання ФОП ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи та можливості розгляду апеляційної скарги в даному судовому засідання за відсутності представників відповідачів.

В судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 03.02.2016р. позивач після оголошення йому нового складу колегії суддів повідомив, що відводів, у відповідності до статті 20 Господарського процесуального кодексу України не заявляє; попередньо надану заяву про відвід не підтримував. В своїх поясненнях по справі, позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши пояснення позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

22.11.2007р. ФОП ОСОБА_1 (позивач, орендар) та ФОП ОСОБА_3 (2-ий відповідач, суборендар) підписали договір суборенди частини нежитлового приміщення, відповідно до п.1.1. якого орендар зобов'язався надати суборендарю за даним договором частину нежитлового приміщення площею 7,6 кв.м., розташоване за адресою: м. Харків, вул. Скрипника, 18, з метою розташування продовольчого магазину.

Відповідно до п.3.1. вищевказаного договору, встановлюється щомісячна орендна плата, яка складає еквівалент 200,00дол. США, але не менш 1000,00 грн.

29.01.2008р. між позивачем та 2-им відповідачем було укладено додаткову угоду, відповідно до якої сторони продовжили строк дії договору суборенди від 22.11.2007р. до 01.07.2008р.

Відповідно до фінансового гарантійного зобов'язання, 2-ий відповідач зобов'язався здійснити грошову оплату позивачу згідно тексту 3.10 та 4.4 договору суборенди частини нежитлового приміщення від 22.11.2007р. (п.3.10 - час протягом якого орендовані приміщення виявляться зайнятими суборендарем після припинення дії даного договору, оплачується суборендарем за подвійною ставкою, що діяла на період договору до дня підписання акту прийому-передачі приміщення від орендаря суборендарю; п.4.4 - штраф за кожен день заборгованості в доповнення до оплати суми основного боргу за даним договором).

22.11.2007р. ФОП ОСОБА_1 (позивач, орендар) та ФОП ОСОБА_2 (1-ий відповідач, суборендар) підписали договір суборенди частини нежитлового приміщення, відповідно до п.1.1. якого орендар зобов'язався надати суборендарю за даним договором частину нежитлового приміщення площею 30,00кв.м., розташоване за адресою: м. Харків, вул. Скрипника, 18, з метою розташування продовольчого магазину.

Відповідно до п.3.1. вищевказаного договору, орендна плата встановлюється наступним чином: з 22.11.2007р. по 30.11.2007р., включно сума становить 2400,00 грн., щомісячна орендна плата складає еквівалент 1950,00 дол. США.

29.01.2008р. між позивачем та 1-им відповідачем було укладено додаткову угоду, відповідно до якої сторони продовжили строк дії договору суборенди від 22.11.2007р. до 01.07.2008р.

Відповідно до фінансового гарантійного зобов'язання, 1-ий відповідач зобов'язався здійснити грошову оплату позивачу згідно тексту 3.10 та 4.4 договору суборенди частини нежитлового приміщення від 22.11.2007р. (п.3.10 - час протягом якого орендовані приміщення виявляться зайнятими суборендарем після припинення дії даного договору, оплачується суборендарем за подвійною ставкою, що діяла на період договору до дня підписання акту прийому-передачі приміщення від орендаря суборендарю; п.4.4 - штраф за кожен день заборгованості в доповнення до оплати суми основного боргу за даним договором).

Пунктом 3.6. договору суборенди нежитлового приміщення від 22.11.2007р. визначено, що за даним договором за ФОП ОСОБА_3 несе відповідальність ОСОБА_2

Внаслідок неналежного виконання 1-им відповідачем та 2-им відповідачем за вищевказаними договорами покладених на них обов'язків, позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з 1-го відповідача грошові кошти у розмірі 13000 дол. США, що становить 103870 грн.; стягнути з 2-го відповідача 1333,33 дол. США, що становить 10653,30 грн.; стягнути з відповідачів державне мито в сумі 1145,23 грн. та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу."

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, позивач уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути борг з 1-го відповідача в сумі 114523,30 грн., 1145,23 грн. державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, обґрунтовуючи це тим, що відповідно до п.3.6. договору суборенди нежитлового приміщення від 22.11.2007р. визначено, що за даним договором за ФОП ОСОБА_3 несе відповідальність ОСОБА_2

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з положень про найм (оренду) в Цивільному кодексі України, істотними умовами договору найму (оренди) є умови про предмет договору найму, плату за користування майном, строк договору найму.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди, а отже дані договори є укладеними.

Відповідно до статей 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, апеляційний господарський суд зазначає, що 1-ий відповідач, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України не надав суду доказів того, що орендні платежі за вказаний в позові період було сплачено, як і не надано будь-яких інших доказів повернення об'єкту оренди орендодавцю в строк, визначений в договорах.

Отже, суд першої інстанції правомірно встановив, що відповідачами отримано у користування об'єкти оренди, однак оплати у відповідності з умовами договорів оренди не здійснено, у зв'язку з чим утворилась заборгованість перед позивачем на загальну суму 114523,30 грн. Доказів погашення відповідної заборгованість не надано.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, дослідивши всі належні докази, які мають відношення до даного спору, з урахуванням приписів ст.ст. 4-3, 32, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом законно та обґрунтовано прийнято рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення з 1-го відповідача заборгованості у розмірі 114523,00 грн. за договором оренди.

Твердження апелянта про недотримання позивачем вимог статті 5 Господарського процесуального кодексу України щодо обовязкового досудового врегулювання господарського спору, колегія суддів зазначає наступне

Стаття 5 Господарського процесуального кодекс України, на яку посилається апелянт, не є імперативною, та вказує на те, що сторони на свій розсуд (добровільно) застосовують механізм "досудового врегулювання господарського спору".

Крім того, рішенням Конституційного суду України від 09.07.2002р. у справі №15-рп/2002 встановлено, що обов'язок досудового врегулювання спору, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Отже, посилання на положення статей 5, 6 Господарського процесуального кодексу України, не є достатнім, належним та законним обґрунтовуванням незаконності оскаржуваного рішення, оскільки за своєю суттю не порушує матеріальне та/або процесуальне законодавство України, а також не застосування сторонами заходів досудового врегулювання спору не є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Також, апелянт посилався в на те, що всі чергові платежі за договорами суборенди від 22.07.2007р. були здійснені, що підтверджується відповідними актами про передачу грошових коштів та довідками про відсутність заборгованості, однак колегія суддів зазначає, що, по-перше, спірні договори суборенди датовані 22.11.2007р., по-друге, з наданих до апеляції актів передачі грошових коштів відсутні акти за заявлений позивачем спірний період (червень, липень, серпень та до 25 вересня 2008 року), а отже вказані твердження апелянта є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються матеріалами справи.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження 1-го відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі з'ясовані та правильно оцінені обставини у справі та прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Щодо прохання позивача у відзиві на апеляційну скаргу винести нове рішення та стягнути на користь позивача з ФОП ОСОБА_4 572583,00 грн. (в еквіваленті дол. США на 28.01.2016р.), 1145,23 грн. державного мита, 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, інші судові витрати по справі №5023/3596/11 покласти на ОСОБА_2, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. N7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" згідно з частиною першою статті 99 ОСОБА_5 кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Господарським процесуальним кодексом України. Отже, правила, які встановлено тільки для розгляду справ у першій інстанції, застосуванню апеляційним судом не підлягають. ОСОБА_5 кодексу України щодо вчинення господарським судом першої інстанції певних процесуальних дій не застосовуються судом апеляційної інстанції у випадках, коли відповідною нормою ОСОБА_5 кодексу України прямо передбачено, що процесуальна дія вчиняється лише до прийняття рішення судом першої інстанції, крім передбаченого статтею 24 ОСОБА_5 кодексу України права залучати до участі у справі іншого відповідача, здійснити за згодою позивача заміну первісного відповідача належним відповідачем та зазначеного у статті 27 ОСОБА_5 кодексу України права залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Згідно з частиною 3 статті 101 ОСОБА_5 кодексу України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що вимоги позивача про прийняття нового рішення у справі та стягнення з 1-го відповідача 572583,00 грн. (в еквіваленті дол. США на 28.01.2016р.), викладені позивачем у додаткових поясненнях в обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу, не можуть бути прийняті та розглянуті судом апеляційної інстанції, оскільки вони не були предметом розгляду у місцевому господарському суді.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст. 49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню 1-му відповідачу.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105, Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 29.06.2011р. у справі №5023/3596/11 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2016 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.О. Івакіна

Суддя П.В. Тихий