ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2016 р.Справа № 922/6305/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків
до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс", м.Кривий Ріг, 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків
про стягнення 105486,04 гривень та 1000,00 гривень
за участю представників:

позивача - ОСОБА_3 (витяг з угоди про надання правової допомоги №04/12 від 04.12.2015 року);

відповідачів 1,2 - не з'явились

ВСТАНОВИВ:

07.12.2015 р. позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс" (відповідача-1) заборгованість за товар, поставлений за договором поставки №14/0110 від 01.10.2014 р. у розмірі 105486,04 гривень, а також, 46547,21 грн. інфляційних, 3194,58 грн. 3% річних, 397018,50 грн. неустойки, та про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс" (відповідача-1) та з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідача-2) 1000,00 грн. боргу, за умовами договору поруки від 01.10.2014 р. Крім того, позивач просив суд покласти судові витрати, які складаються з 5000,00 грн. витрат на правову допомогу та 8298,70 грн. судового збору, на відповідачів.

Крім того, позивач надав до суду заяву про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача-1 у межах суми позову.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06 лютого 2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 12.01.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.01.2016р. було відкладено розгляд справи на 25.01.2016р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.01.2016р. було відкладено розгляд справи на 03.02.2016 р.

03.02.2016 р. позивач надав до суду додаткові пояснення (вх.№3546).

Судом були досліджені та долучені до матеріалів справи надані документи.

Представник позивача в судовому засіданні 03.02.2016 р. заяву про забезпечення позову та позов підтримував.

Відповідач-1 у судове засідання 03.02.2016 р. свого представника не направив. Про причини неявки суд не повідомив. Про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідач-2 у судове засідання 03.02.2016 р. свого представника не направив. Про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що норми ст.65 ГПК України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, встановив наступне.

01.10.2014 р. позивач-постачальник та відповідач-1-замовник уклали договір поставки №14/0110. Згідно з п.1.1 договору, позивач мав поставити металеві та протипожежні двері згідно специфікації загальною вартістю 433900,00 грн., в т.ч.72316,67 грн. ПДВ, а відповідач - прийняти та оплатити товар.

Згідно з п.п.4.1, 4.2. Договору розрахунки між Сторонами проводяться наступним чином:

- Передплата у розмірі 70% від вартості Договору перераховуються на розрахунковий рахунок Постачальника у термін 3(трьох) банківських днів з моменту підписання Сторонами Договору;

- Останні 30% перераховуються на розрахунковий рахунок Постачальника у термін 5 (пяти) банківських днів з моменту повідомлення Замовника про готовність до вивозу Товару зі складу Постачальника.

Оплати проводяться згідно виставлених рахунків-фактур у національній валюті (гривні).

01.10.2014 року позивачем виставлено відповідачеві рахунок №127 від 01.10.2014 року на загальну вартість товару, який має бути поставлений за договором 433 900,00 грн. (а.с.21).

Відповідно до п.8.2. Договору поставка товару здійснюється на умовах EXW (зі складу Постачальника у м.Харкові).

У період з 03.10.2014 року по 03.11.2014 року позивачем виготовлено та поставлено відповідачеві товар відповідно до Специфікації на загальну суму 433900,00 грн., що підтверджується накладними №98 від 03.10.2014р., №99 від 07.10.2014р., №102 від 10.10.2014р., №103 від 13.10.2014р., №108 від 17.10.2014 р., №111 від 24.10.2014р., №117 від 03.11.2014р. (а.с.22-28).

В подальшому повідомленням вих.№01-11/2014 від 05.11.2014р. позивач повідомив відповідача-1 про готовність до вивозу зі складу постачальника у м.Харкові товару та про необхідність здійснення доплати, згідно із п. 4.1. Договору.

01.12.2014 року позивачем передано відповідачеві-1 товар, що підтверджується актами прийому-передачі б/н на суму 92300,00 грн. та 134400,00 грн.

Таким чином, позивач у повному обсязі виконав свої зобовязання по поставці товару за Договором.

Отже, позивач поставив відповідачу продукцію загалом на суму 433 900,00 грн. з ПДВ, з яких відповідач оплатив 327413,96 грн. з ПДВ.

Таким чином, Відповідач не виконав належним чином умови Договору в частині повної оплати вартості поставленої продукції, в порядку, в строки та на умовах передбачених Договором, не сплативши грошову суму у розмірі 106486,04 грн.

Так, Відповідач-1 зобовязаний був оплатити товар за актом прийому-передачі б/н від 01.12.2014 на суму 134 400,00 грн. у повному обсязі протягом 5 банківських днів з дня отримання повідомлення про готовність Товару до вивозу, тобто до 05.12.2014 року.

При таких обставинах, відповідач-1 не виконав належним чином своє грошове зобовязання в строки та в розмірі передбаченому Договором за переданий за актом прийому-передачі б/н від 01.12.2014 товар, у зв'язку з чим, з 08.12.2014 року, у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 106486,04 грн.

18.08.2015р. цінним листом №953 позивачем на адресу відповідача був направлений лист-претензія за вих.№01-08/2015, який був отриманий Відповідачем 20.08.2015р., що підтверджується відміткою у повідомленні про вручення цінного листа.

Сторони передбачили відповідальність за несвоєчасну оплату товару у вигляді неустойки від суми договору (п.10.2).

Відповідач-1 у відзиві зазначає, що оплати, здійснені ним за договором №14/0210 від 01.10.2014 р., здійснені саме за товар, поставлений позивачем за спірним договором поставки №14/0110 від 01.10.2014 р.

Суд не погоджується з таким твердженням, з огляду на таке.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем-1 існують, крім описаних у позові, ще й інші правовідносини.

Так, відповідно до договору №14/0210 від 01.10.2014 р. згідно із специфікацією №1 до договору, був поставлений товар, а саме - двері металеві однопільні, ліві, заклеєні коленим склом 8 мм. у кількості 38 шт. - на загальну суму 112100,00 грн., на оплату якого виписано рахунок №126 від 01.10.2014р. Як вбачається із вказаного рахунку, він виписаний саме на вказаний вид товару та відповідну його кількість та вартість.

Відповідно ж до спірного договору №14/0110 від 01.10.2014 р., був поставлений товар, а саме - двері протипожежні в асортименті згідно із специфікацією №1 до договору, на оплату якого виписано рахунок №127 від 01.10.2014 р. Як вбачається із вказаного рахунку, він виписаний саме на вказаний вид товару та відповідну його кількість та вартість. Перелік товару, погоджений сторонами у специфікації до договору повністю ідентичний переліку товару, на оплату якого виписано рахунок №127 від 01.10.2014 р.

Оплати відповідачем-1 здійснювались за вказаними рахунками та зараховувались позивачем на погашення заборгованості відповідно до призначень платежу, вказаних відповідачем-1.

Так, оплати за рахунком №126 від 01.10.2014 р. зараховані в оплату товару за договором №14/0210 від 01.10.2014 р., а оплати за рахунком №127 від 01.10.2014 р. - в оплату товару за спірним договором №14/0110 від 01.10.2014 р.

Враховуючи всі поставки товару, здійснені на підставі обох договорів та оплати, проведені відповідачем-1, заборгованість за договором №14/0210 від 01.10.2014 р. відсутня, а заборгованість за договором №14/0110 від 01.10.2014 р. складає 106 486,04 грн. та становить предмет спору, що розглядається.

Так, 01.10.2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 як Постачальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранд Престиж Плюс», як Замовником було також укладено договір поставки №14/0210 (а.с.97-98), згідно із п.1.1 якого Постачальник зобовязався виконати у відповідності з умовами даного договору поставку металевих та протипожежних дверей згідно Специфікації, а Замовник зобовязався прийняти цей Товар та оплатити його.

Відповідно до п.1.2 вказаного Договору, найменування/асортимент Товару, одиниця виміру, кількість продукції, ціна за одиницю Товару та загальна вартість Договору, вказується у Специфікації. За підписаною Сторонами Специфікацією (а.с.99) визначено асортимент Товару, що підлягає поставці за Договором, загальною вартістю 112100,00 грн., в т.ч. ПДВ 18 683,33 грн.

Згідно із п.п.4.1, 4.2. вказаного Договору розрахунки між Сторонами проводяться наступним чином:

- Передплата у розмірі 70% від вартості Договору перераховуються на розрахунковий рахунок Постачальника у термін 3(трьох) банківських днів з моменту підписання Сторонами Договору;

- Останні 30% перераховуються на розрахунковий рахунок Постачальника у термін 5 (пяти) банківських днів з моменту повідомлення Замовника про готовність до вивозу Товару зі складу Постачальника.

Оплати проводяться згідно виставлених рахунків-фактур у національній валюті (гривні).

01.10.2014 року позивачем виставлено відповідачеві-1 рахунок №126 від 01.10.2014 року на загальну вартість товару, який має бути поставлений за договором - 112 100,00 грн.

У період з 17.10.2014 р. по 03.11.2014 року за вказаним договором позивачем було передано, а відповідачем-1 прийнято товар, визначений Специфікацією № 1 за вказаним договором на визначену суму, що підтверджується накладними №107 від 17.10.2014 р., №110 від 24.10.2014 р., №115 від 03.11.2014 р., підписаними позивачем та відповідачем-1.

Товар, переданий позивачем за договором поставки №14/0210, був у повному обсязі оплачений відповідачем-1.

Відповідач-1 своїми твердженнями намагається видати оплати здійснені за цим договором за оплати, здійснені на погашення заборгованості за договором, що становить предмет спору.

Однак, вказане спростовується призначеннями платежу, які відповідач-1 самостійно вказував у платіжних дорученнях на здійснення оплат. Зміст призначень платежу платіжних доручень вбачається з наявних у матеріалах справи копій платіжних доручень, наданих відповідачем-1, та виписки про рух грошових коштів на рахунку позивача.

Так, грошові кошти, сплачені за рахунком №126 від 01.10.2014р., зараховані на виконання грошових зобовязань за договором поставки №14/0210 від 01.10.2014р., а грошові кошти, сплачені за рахунком №127 від 01.10.2014р. - оплати за договором поставки №14/0210 від 01.10.2014р., заборгованість за яким становить предмет спору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач-1 не виконав належним чином умови Договору поставки №14/0210 від 01.10.2014р. в частині повної оплати вартості поставленої Продукції, в порядку, в строки та на умовах передбачених Договором, не сплативши грошову суму у розмірі 106486,04 грн.

Відповідачем-1 не заперечується факт отримання товару на зазначену суму, більш того, своїми діями (здійсненням часткової оплати) відповідач-1 підтвердив визнання своїх грошових зобовязань перед позивачем щодо оплати товару.

Загалом, грошові кошти сплачені відповідачем-1 на користь позивача зараховані наступним чином:

- платіжне доручення №650 від 03.10.2014р. на суму 89680,00 грн. за договором №14/0210 від 01.10.2014р. за рахунком, на підставі якого сплачено-№126 від 01.10.2014;

- платіжне доручення №661 від 08.10.2014р. на суму 100000,00 грн. за договором №14/0110 від 01.10.2014р. за рахунком, на підставі якого сплачено -№127 від 01.10.2014р.;

- платіжне доручення №675 від 17.10.2014р. на суму 86413,96 грн. за договором № 14/0110 від 01.10.2014р. за рахунком, на підставі якого сплачено-№127 від 01.10.2014р.;

- платіжне доручення №684 від 27.10.2014р. на суму 16420,00 грн. за договором № 14/0210 від 01.10.2014р. за рахунком, на підставі якого сплачено-№126 від 01.10.2014р.;

- платіжне доручення №695 від 03.11.2014р. на суму 27000,00 грн. за договором №14/0210 від 01.10.2014р. за рахунком, на підставі якого сплачено-№126 від 01.10.2014р.;

- платіжне доручення №726 від 01.12.2014р. на суму 60000,00 грн. за договором №14/0110 від 01.10.2014р. за рахунком, на підставі якого сплачено - №127 від 01.10.2014р.;

- платіжне доручення №728 від 02.12.2014р. на суму 60000,00 грн. за договором №14/0110 від 01.10.2014р. за рахунком, на підставі якого сплачено - №127 від 01.10.2014р.

Випискою про рух грошових коштів на рахунку №959 в АТ «Прокредит Банк», одержувач ФОП ОСОБА_1 за період з 01.10.2014 р. по 31.12.2014 р., підтверджуються дати та суми здійснених відповідачем-1 платежів та призначення платежу, вказане відповідачем-1 при здійсненні сплати.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про часткову відмову у позові, виходячи з наступного.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст.525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.6 ст.265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованих ГК України, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Згідно з ч.1 ст.691 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Більш того, ч.1 та ч.2 ст.692 ЦК України передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За таких обставин, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем-1 умов діючого законодавства та договору, вказана сума боргу відповідачем не оспорена належними та допустимими доказами, відповідач-1 не надав суду доказів погашення боргу, те, що позовні вимоги обґрунтовані, правомірні, доведені матеріалами справи, суд задовольняє позовні вимоги в сумі основної заборгованості у розмірі 106486,04 грн.

Основне зобов'язання забезпечено договором поруки в частині 1000,00 грн.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача-1 105486,04 грн. боргу та солідарно з відповідачів 1 та 2 1000,00 грн.

Отже, позов в частині стягнення 105486,04 грн. боргу з відповідача-1 підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, що обчислюється від суми договору, а не від прострочення платежів, суд встановив наступне.

Так, п.10.2. Договору визначено, що у випадку, якщо після повідомлення про готовність товару до вивозу Замовник, згідно із п.4.1. даного Договору, не перераховує останні 30% грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника, то Замовник несе відповідальність у вигляді неустойки у розмірі 0,5% за кожний день прострочки від вартості Договору.

Пеня як вид відповідальності передбачена Господарським кодексом України, а пеня як спосіб забезпечення виконання зобов'язання передбачена Цивільним кодексом України.

Згідно із ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За ч.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Проте, позивач не враховує при посиланні на ч. 4 ст. 231 ГК України, що Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань встановлено, що розмір пені обчислюється саме від суми простроченого платежу.

Згідно з ч.6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В розумінні ст.ст.610,611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Ст. 3 цього ж закону передбачено, що розмір пені, передбачений ст.1, обчислюється саме від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приймаючи до уваги, що відповідач-1 не виконав свої зобов'язання по оплаті у термін, встановлений договором, вимога по стягненню з відповідача-1 пені відповідає нормам чинного законодавства. Здійснивши перевірку розрахунку за вказаний позивачем період, суд прийшов до висновку, що пеня у заявлений позивачем період з 08.12.2014 р. по 08.06.2015 р. за подвійною обліковою ставкою НБУ підлягає задоволенню в сумі 24838,96 грн., в іншій частині у сумі 372179,54 грн. пені слід відмовити, у зв'язку з невірним розрахунком та довільним, помилковим тлумаченням норм права.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищевикладене, суд, перевіривши періоди та суми нарахування, вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача-1 46547,21 грн. інфляційних та 3194,58 грн. 3% річних такими, що підтверджуються матеріалами справи та відповідають діючому законодавству, у звязку з чим, підлягають задоволенню.

01 жовтня 2014 року між позивачем і ФОП ОСОБА_2 (далі-відповідач-2) було укладено Договір поруки, за яким відповідач-2 поручається перед позивачем за виконання грошових зобов'язань відповідача-1, що виникли з оплати поставленого товару на підставі договору поставки №14/0110 від 01.10.2014 р.

Пунктом 1.2. вказаного Договору сторони погодили, що даною порукою зобовязання боржника, вказані у п.1.1 цього Договору, забезпечуються лише частково в межах суми, яка становить 1000,00 грн.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач-1 посилається на нікчемність договору поруки від 01.10.2014 р., укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1, у звязку із відсутністю згоди відповідача-1 на його укладення.

З таким висновком відповідача-1 суд не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Договір поруки за змістом приписів статей 553, 554 ЦК України укладається кредитором за зобов'язанням, яке забезпечується порукою, і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником (стороною) в зобов'язанні, забезпеченому порукою. Законодавством України не передбачено і не випливає зі змісту правовідносин поруки обов'язку кредитора або поручителя за договором поруки отримувати згоду боржника на укладення такого договору (див. постанови Вищого господарського суду України від 07.09.2010р. N 53/86-09, від 07.09.2010р. N 14/212пд). З огляду на відсутність передбаченого законом обов'язку укладати договір поруки лише за згодою боржника, відсутність згоди боржника на укладення договору поруки не порушує умови дійсності договору поруки і не є підставою недійсності зазначеного правочину.

Наведена правова позиція повністю кореспондується із правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в Інформаційному листі від 21.11.2011р. N 01-06/1624/2011 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», а також у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України 24.11.2014р. № 1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів».

Таким чином, відповідачі 1 та 2 є солідарними боржниками позивача на суму заборгованості у розмірі 1 000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.3 ст.15 ГПК України справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Так як місцезнаходженням відповідача-2 є місто Харків, то позивач має право подати позов до господарського суду Харківської області.

Відповідно до ч.1, 2 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником; порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо солідарного стягнення з відповідачів 1000,00 грн. боргу є обґрунтованими, доведеними матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Розглянувши клопотання позивача про вжиття заходів до забезпечення позову суд встановив наступне.

Відповідно до ст.66 ГПК України, Господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з абз.2 п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову": "Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви."

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розглянувши клопотання позивача, суд визнав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, з заяви позивача не вбачається, наявність обставин, які б вказували на необхідність вжиття заходів щодо забезпечення позову та не надано доказів того, що невжиття таких заходів зможе зробити неможливим виконання судового рішення.

Щодо судових витрат на оплату послуг адвоката суд встановив наступне.

Крім витрат, повязаних із сплатою судового збору, позивачем понесені витрати, повязані із оплатою послуг адвоката.

Здійснення вказаних витрат у розмірі 5310,00 грн. підтверджується угодою про надання правової допомоги № 04/12 від 04.12.2015р., укладеної між АО «Консорсіум» та ФОП ОСОБА_1; витягом з Єдиного реєстру адвокатів України щодо адвоката ОСОБА_3; актом №1 наданих послуг за угодою про надання правової допомоги № 04/12 від 04.12.2015р.; платіжним дорученням №18 від 21.01.2016р. на суму 5310,00 грн. з відміткою банку про проведення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

За ч.5 ст.49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, суд керується ст.ст.44, 49 ГПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача-1, з вини якого виник спір пропорційно задоволеним вимогам, в частині відмови в задоволенні позову - на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.15, 16, 215, 525, 526, 530, 549, 553-554, 610-612, 625, 691, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст.175, 230-232 Господарського кодексу України, ст.ст.1, 12, 15, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Престиж Плюс» (адреса: 50005, Дніпропетровська обл., м.Кривий Ріг, вул.Орджонікідзе, буд.21, офіс 103; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: 61145, АДРЕСА_1; ІПН: НОМЕР_1) 105486,04 гривень боргу, 46547,21 гривень інфляційних, 3194,58 гривень 3% річних, 24838,96 гривень пені, 2716,00 гривень судового збору, 5310,00 гривень витрат на послуги адвоката.

Стягнути солідарно з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (адреса: 61168, АДРЕСА_2; ІПН: НОМЕР_2) та з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Престиж Плюс» (адреса: 50005, Дніпропетровська обл., м.Кривий Ріг, вул.Орджонікідзе, буд.21, офіс 103; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: 61145, АДРЕСА_3; ІПН: НОМЕР_1) заборгованість у розмірі 1000,00 гривень.

Видати відповідні накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 08.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_4