РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016Справа №910/30840/15

За позовом Державного підприємства «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень»

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Промінко»

про стягнення 6 715,20 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Шестаков Д.М.

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Промінко» про стягнення за договором оренди нежитлових приміщень № 42/2002 від 29.03.2002 р. 3 643,80 грн. - основного боргу, а також 283,17 грн. пені, інфляційне збільшення суми боргу - 2 788,23 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань щодо здійснення орендної плати відповідно до умов вказаного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2015 р. порушено провадження у справі № 910/30840/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 20.01.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Розгляд справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав позов.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, вимог суду не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив.

При цьому, суд відзначає, що ухвала суду направлялась відповідачу на вказану в позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців адресу відповідача та отримана його представником, про що свідчить підпис останнього на повідомленні про вручення поштового відправлення.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 03.02.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.03.2002 р. між Державним підприємством «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» та Закритим акціонерним товариством інвестиційний фонд «Промоборонінвест» укладено договір оренди нежитлових приміщень № 42/2002, відповідно до якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 33,4 кв.м кімн. №1106, що знаходиться за адресою м. Київ, вул. М.Раскової,15.

Відповідно до п.2.1. договору, вступ відповідача у користування майном настає одночасно із підписанням сторонами договору та акту прийому-передачі вказаного майна.

Згідно з п.2.4. договору, у випадку розірвання договору оренди, закінчення терміну його дії та відмовою від його продовження відповідач зобов'язаний в 3-денний строк передати позивачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням фізичного зносу цього майна, згідно з актом прийому-передачі об'єкта оренди. Майно вважається поверненим позивачу з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі та угоди про розірвання договору.

Відповідно до п.п.3.2.-3.3. договору, розмір орендної плати за орендоване приміщення встановлюється на рівні 10% від експертної оцінки вартості майна і становить 484,69 грн. Перерахування здійснюється відповідачем до 8 числа поточного місяця, з урахуванням щомісячного індексу інфляції.

Згідно з п. 3.7. договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується в бюджет та на розрахунковий рахунок позивача відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочки (включаючи день оплати).Закінчення терміну дії договору не звільняє відповідача від обов'язків сплатити заборгованість, що виникла протягом дії цього договору у повному обсязі, враховуючи штрафні санкції, до державного бюджету та на розрахунковий рахунок позивача на умовах, передбачених цим договором.

Цей договір, відповідно до п.11.1, діє з 01.05.2002 р. до 30 квітня 2003 р. включно, строком на один рік.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його дії протягом одного місяця він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

За актом приймання-передачі частини нежитлового приміщення від 25.04.2002 р. Державне підприємство «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» передало, а відповідач прийняв в оренду приміщення площею 33,4 кв.м кімн. №1106, що знаходиться за адресою м. Київ, вул. М.Раскової,15, що підтверджується підписами та печатками сторін на вищевказаному акті.

01.05.2003 р. сторони підписали додаткову угоду №1 до договору оренди нежитлового приміщення № 42/2002 від 29.03.2002 р., якої продовжили строк дії договору до 30 квітня 2004 р.

18.04.2005 р. сторони підписали додаткову угоду №2 до договору оренди нежитлового приміщення № 42/2002 від 29.03.2002 р., якої внесли зміни в частині назви орендаря (відповідача), а саме Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Промінко».

Строк дії договору продовжувався до 30 квітня 2011 року, відповідно до п.11.4 цього договору.

31.03.2011 р. сторони підписали угоду про розірвання договору оренди нежитлового приміщення № 42/2002 від 29.03.2002 р.

01.05.2002 р. сторони уклали договір №42/2002-0 про надання сервісно-офісних послуг, за умовами якого позивач зобов'язався надавати технічні, санітарно-гігієнічні та інші послуги для ведення господарської та підприємницької діяльності відповідача, а відповідач оплатити надані позивачем послуги.

Згідно з п.2.2. договору, позивач щомісячно виставляє відповідачу рахунок на сплату наданих послуг.

Відповідно до п.2.3. договору, відповідач зобов'язаний оплатити наданий рахунок до кінця поточного місяця.

Згідно з п.2.4. договору, за несвоєчасну сплату платежів відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно перерахованої суми за кожен день прострочки.

Цей договір, відповідно до п.4.1., діє з 01.05.2002 р. до 30.04.2003 р.

Пунктом 5 визначено, що всі додатки до договору є його невід'ємною і складовою частиною.

Додатком №1 до вищевказаного договору сторони визначили перелік та вартість послуг, що надаються, а саме 396,00 грн.

30.04.2003 р. сторони підписали угоду на продовження договору про надання сервісно-офісних послуг №42/2002-0 від 01.05.2002 р. до 30.04.2004 р.

30.04.2004 р. сторони підписали додаткову угоду №2 на продовження договору про надання сервісно-офісних послуг №42/2002-0 від 01.05.2002 р. до 30.04.2005 р.

29.04.2005 р. сторони підписали додаткову угоду №3 на продовження договору про надання сервісно-офісних послуг №42/2002-0 від 01.05.2002 р. до 30.04.2006 р.

28.04.2006 р. сторони підписали додаткову угоду №4 на продовження договору про надання сервісно-офісних послуг №42/2002-0 від 01.05.2002 р. до 30.04.2007 р.

01.12.2006 р. сторони підписали додаток №2 до договору №42/2002-0, в якому змінили, вартість послуг, що надаються позивачем, а саме 638,48 грн.

27.04.2007 р. сторони підписали додаткову угоду №5 на продовження договору про надання сервісно-офісних послуг №42/2002-0 від 01.05.2002 р. до 30.04.2008 р.

01.01.2008 р. сторони підписали додаток №3 до договору №42/2002-0, в якому змінили, вартість послуг, що надаються позивачем, а саме 722,89 грн.

25.04.2008 р. сторони підписали додаткову угоду №6 на продовження договору про надання сервісно-офісних послуг №42/2002-0 від 01.05.2002 р. до 30.04.2009 р.

01.01.2009 р. сторони підписали додаток №4 до договору №42/2002-0, в якому змінили, вартість послуг, що надаються позивачем, а саме 1061,32 грн.

30.04.2009 р. сторони підписали додаткову угоду №7 на продовження договору про надання сервісно-офісних послуг №42/2002-0 від 01.05.2002 р. до 30.04.2010 р.

30.04.2010 р. сторони підписали додаткову угоду №8 на продовження договору про надання сервісно-офісних послуг №42/2002-0 від 01.05.2002 р. до 30.04.2011 р.

31.03.2011 р. сторони підписали угоду про розірвання договору про надання сервісно-офісних послуг №42/2002-0 від 01.05.2002 р.

За актом приймання-передачі від 31.03.2011 р. відповідач повернув орендоване приміщення площею 33,4 кв.м кімн. №1106, що знаходиться за адресою м. Київ, вул. М.Раскової,15 Державному підприємству «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень», що підтверджується підписами та печатками сторін на вищевказаному акті.

Позивач звернувся до відповідача з претензією №01-610 від 29.12.2011 р. про сплату заборгованості та штрафних санкцій за договором №42/2002-0 від 01.05.2002 р.

05.03.2014 р. Державною фінансовою інспекцією в місті Києві проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» за період з 01.04.2010 по 30.11.2013 р., якою встановлено, що внаслідок невиконання належним чином зобов'язань до договорами у Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Промінко» виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 3 643,80 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення зобов'язання щодо сплати орендних платежів, та оплати наданих позивачем послуг у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 3 643,80 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно з ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Аналогічні норми закріплені також у Законі України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним нормативним актом, що регулює порядок передачі в оренду саме державного та комунального майна.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата є істотною умовою договору оренди та підлягає внесенню орендарем своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні норми закріплені також і в Господарському кодексу України.

Так, відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач правом надання відзиву не скористався, заявлені до нього вимоги не спростував, доказів виконання грошових зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення № 42/2002 від 29.03.2002 р. не надав, доказів наявності об'єктивних причин неможливості виконання грошових зобов'язань не надав.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості у розмірі 3 643,80 грн.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 283,17 грн. - пені та 2 788,23 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо сплати орендної плати, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно розрахунку позивача за загальний період з урахуванням дати виникнення заборгованості за кожний період, розмір пені становить 283,17 грн. та 2 788,23 грн. - інфляційних втрат.

Розрахунок позивача перевірено судом та встановлено, що заявлені до стягнення суми пені та інфляційних втрат не перевищують розрахунок суду та розраховані арифметично вірно.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Промінко» (03190, м. Київ, вул. Естонська, буд.5, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Державного підприємства «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» (02660, м. Київ, вул. М. Раскової,15, ) заборгованість у розмірі 3 643,80 (три тисячі шістсот сорок три грн. 80 коп.) грн., 283,17 (двісті вісімдесят три грн. 17 коп.) грн. - пені, 2 788,23 (дві тисячі сімсот вісімдесят вісім грн. 23 коп.) грн. - інфляційних втрат та 1 218, 00 (одна тисяча двісті вісімнадцять грн. 00 коп.) грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 08.02.2016 р.

Суддя Пригунова А.Б.