ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.02.2016 Справа № 920/3/15
Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Зражевського Ю.О., розглянувши матеріали справи № 920/3/15

за позовом: Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії

Нафтогаз України, м. Київ,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Конотопський арматурний

завод, м. Конотоп, Сумська область,

про стягнення 1565253,08 грн.,

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 139/16 від 01.02.2016

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 20.01.2015

За участю секретаря судового засідання Завалій Г.В.

Суть спору: позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 1 224194,55 грн., яка виникла у звязку із неналежним та неповним виконанням з боку відповідача мирової угоди, затвердженої Господарським судом Сумської області ухвалою від 24.09.2007 у справі № 9/448-04, сум,у на яку збільшився борг внаслідок інфляції у розмірі 231184,43 грн., 3% річних у розмірі 109874,10 грн..

За результатами первісного розгляду даної справи, господарський суд 05.03.2015 прийняв рішення, яким позов задовольнив частково. Стягнув з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 612097,22 грн., суму 3% річних у розмірі 44 991,42 грн., суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляції у розмірі 120818,56 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 15558,14 грн. В іншій частині позову - відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 апеляційну скаргу ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» залишено без задоволення, рішення господарського суду Сумської області від 05.03.2015 у справі № 920/3/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.12.2015 касаційну скаргу ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 та рішення господарського суду Сумської області від 05.03.2015 у справі № 920/3/15 скасовано в частині відмови в позові і в цій частині справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Сумської області. В іншій частині рішення та постанову залишено без змін.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги розглядаються в частині стягнення з відповідача на користь позивача несплачених щомісячних платежів по мировій угоді від 19.09.20907, нарахованих річних та інфляційних за період з листопада 2010 року по листопад 2011 року включно, що становить 612097,33 грн. основного боргу, 64882,68 грн. 3% річних та 110365,87 грн. - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляції, а всього 787 345,88 грн.

На виконання вимог ухвали господарського суду Сумської області від 05.01.2016 позивач подав письмові пояснення № 31/13-134 від 18.01.2016 з урахуванням постанови Вищого господарського суду України від 15.12.2015 у справі № 920/3/15.

Представник позивача підтримував позовні вимоги.

Представник відповідача подав у судове засідання заяву №58/920 від 08.02.2016 про призначення експертизи, в якій просить суд призначити судову економічну експертизу в Харківському інституті судових експертиз ім. Бокаріуса та поставити експерту для вирішення наступні питання: визначити дату виникнення заборгованості ПАТ «Конотопський арматурний завод» перед ДК «Газ України» НАК «Нафтогоз України» та суму заборгованості; чи підлягає дана заборгованість списанню у податковому та бухгалтерському обліку як безнадійна?

У судовому засіданні представник позивача заперечував щодо задоволення заяви про призначення експертизи, посилаючись на те, що питання, поставлені на експертизу, відносяться до компетенції суду.

Представник відповідача у судовому засіданні наполягав на задоволенні заяви про призначення експертизи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, дослідивши наявні докази, які мають суттєве значення для вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

В обґрунтування заяви про призначення експертизи відповідач посилається на те, що Вищий господарський суд України своєї постановою від 15.12.2015 у справі № 920/3/15 фактично встановлює Господарському суду Сумської області певні рамки щодо нового розгляду вказаної справи, у зв'язку з чим необхідне проведення судової економічної експертизи задля забезпечення повного і всебічного розгляду даної справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд призначає судову експертизу для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань.

У сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо (п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи»).

Враховуючи зміст вищенаведених норм та беручи до уваги питання, які відповідач пропонує поставити експерту, суд приходить до висновку, що відповідач фактично просить надати правову оцінку актам звіряння розрахунків від 26.11.2012 та від 19.11.2013, тобто документальної обґрунтованості відсутності заборгованості відповідача перед позивачем, а отже і отримати правову оцінку правовідносин, які скалились між сторонами по справі, що є неприпустимим, оскільки, у розумінні ст.. 43 Господарського процесуального кодексу України саме суд за своїм внутрішнім переконанням повинен надати оцінку наявним в матеріалах справи доказам і встановити обставину наявності чи відсутності заборгованості однієї сторони перед іншою, а не експерт.

Разом з тим, слід зазначити, що у відповідності до норм ст. 11112 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, тому посилання відповідача на те, що Вищий господарський суд України своєї постановою від 15.12.2015 у справі № 920/3/15 фактично встановлює Господарському суду Сумської області певні рамки щодо нового розгляду вказаної справи є субєктивною думкою відповідача, яка не відповідає дійсності.

З огляду на вищевикладене, господарський суд відмовляє відповідачу у задоволенні заяви про призначення експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Сумської області від 24.09.2007 у справі № 9/448-04 затверджено мирову угоду від 19.09.2007, укладену між ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Конотопський арматурний завод».

Відповідно до пункту 2 зазначеної мирової угоди, сторони визнають та підтверджують, що станом на момент укладення даної мирової угоди сума, належна до сплати відповідачем на користь позивача складає 2 825 064,49 грн.

Відповідно до п.4 мирової угоди ВАТ «Конотопський арматурний завод» зобовязується погасити, вказану у пункті 2 цієї мирової угоди суму боргу у повному обсязі, шляхом перерахування коштів щомісячно (до кожного першого числа місяця) рівними платежами по 47 084,41 грн. починаючи з січня 2008 року по листопад 2012 року та платежем у сумі 47 084,30 грн. у грудні 2012 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач неналежним чином та не повністю виконав умови вищевказаної мирової угоди, сплативши лише 1 600 869,94 грн. (за період з січня 2008 року по жовтень 2010), у звязку з чим за останнім залишилась несплаченою сума боргу у розмірі 1 224 194,55 грн. (за період з листопада 2010 по грудень 2012).

Як вище зазначалось, судами попередніх інстанцій (господарським судом Сумської області та Харківським апеляційним госпождарським судом) встановлено заборгованість відповідача перед позивачем на загальну суму 612097,22 грн. за період з грудня 2011 року по грудень 2012 року включно. Рішення судів в частині стягнення зазначеної суми за наведений період залишено без змін.

Отже, позовні вимоги розглядаються в межах заборгованості відповідача перед позивачем за мировою угодою на суму 612097,33 грн. за період з листопада 2010 року по листопад 2011 року, яка була відмовлена позивачу судами попередніх інстанцій з посиланням на сплив позовної давності.

02.02.2015 відповідачем була подана заява № 58/90 від 02.02.2015 про застосування терміну позовної давності, посилаючись на те, що ПАТ «Конотопський арматурний завод» здійснило останній платіж за жовтень 2010 року лише 19.08.2011, тому строк позовної давності сплинув вже 19.08.2014.

Спростовуючи дані твердження відповідача у запереченнях на відзив №31/13-562 від 13.02.2015 позивач посилається на положення ст. 264 Цивільного кодексу України, відповідно до якої перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не враховується.

Під вчиненою особою дією, що свідчить про визнання нею (відповідачем) свого боргу позивач розцінює підписання сторонами 26.11.2012 року акту звіряння взаємних розрахунків. Позивач у запереченнях на відзив зазначає, що позовна давність щодо стягнення боргу за період з листопада 2010 по грудень 2012 року переривається 26.11.2012, починає свій перебіг заново з 27.11.2012 та спливає 27.11.2015

З матеріалів справи вбачається, що відповідач акти звіряння взаємних розрахунків від 26.11.2013 та від 19.11.2013 не вважає належними та допустимими доказами, оскільки вони підписані не уповноваженою (невідомою) особою.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. (ч.ч.3-5 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Отже, у зобовязальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобовязання, перебіг позовної данвості починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобовязання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобовязань, що з нього виникають, позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Як розяснено пленумом Вищого господарського суду України у п.4.4. постанови, від 29.05.2013, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач в якості доказу, що підтверджують визнання відповідачем боргу, надав акти звіряння взаємних розрахунків від 26.11.2015 та від 19.11.2013, які підписані та скріплені печатками сторін.

Відповідно до п. 64 Постанови Кабінету Міністрів України № 1893 від 27.11.1998 "Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію", яка є обовязковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство.

Відповідно до п.п. 65, 68, 72, 73 Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, затвердженою постановою Каьбінету Міністрів України від від 27.11.1998№ 1893 особи, що персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівника організації.

Печатки і штампи, виготовлені з дозволу органів МВС, здаються для знищення цим оргнанам за місцезнаходженням організацій. Перевірка наявності печаток, штампів і бланків здійснюється щорічно комісією, призначеною наказом керівника організацій. У разі порушення правил обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків комісія проводить службове розслідування, результати якого оформмлюються актом довільної форми та доводяться до відома керівника організпцій. У разі втрати печаток і штампів, керівники організацій зобовязані негайно повідомити про це органи МВС та вжити заходів для їх розшуку.

З огляду на вищенаведене, відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на документах підприємства

Враховуючи зазначене, беручи до уваги те, що відповідач не заперечував проти автентичності відтиску печатки, здійсненої від ПАТ «Конотопський арматурний завод» на актах звіряння розрахунків від 26.11.2012 та від 19.11.2013, а матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначеної печатки, її підробку третіми особами чи незаконне використання третіми особами всупереч волі ПАТ, господарський суд приходить до висновку, що зазначені акти звіряння розрахунків оформлені належним чином, оскільки, навіть за відсутності прізвищ та вказівок на посади осіб, що підписували дані документи, печатки на спірних актах є засвідченням документу, а не підписів даних осіб.

Отже, акти звіряння розрахунків від 26.11.2012 та від 19.11.2013 є належними та допустими доказами, які б свідчили про визнання особою (відповідачем) свого боргу (обовязку щодо проведення нездійснених за умовами мирової угоди щомісячних платежів, а відтак є підставою для переривання перебігу позовної давності, згідно частини першої ст. 264 Цивільного кодексу України.

Таким чином, перебіг позовної давності було перервано 26.11.2012 та почав свій перебіг заново з 27.11.2012 по 27.11.2015.

Підписанням акту звіряння рахунків від 19.11.2013, строк позовної даності щодо стягнення боргу за умовами мирової угоди від 19.09.2007 почав свій перебіг заново 20.11.2013, який спливає 20.11.2016.

З огляду на вищенаведене, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення 612097,33 грн. боргу за період з листопада 2010 року по листопад 2011 року по мировій угоді від 19,09.2007, затвердженій ухвалою господарського су Сумської області від 24.09.2007 у справі № 9/448-04 заявлено в межах позовної давності.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених зазначеним кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобовязання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо в зобовязанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (дату).

Статтею 202 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобовязання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобовязання; у разі поєднання управненої та зобовязаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобовязання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частини першої статті 598 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином, як це передбачено статтею 599 цього ж Кодексу.

Таким чином, чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стяггненння заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до статей 33,34 Господарського процессуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїхз вимог і заперечень. До подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи те, що факт нездійснення відповідачем щомісячних платежів з листопада 2010 по листопад 2011 включно, на загальну суму 612097,33 грн. не спростовується відповідачем, а також підтверджується матеріалами справи, беручи до уваги те, що зазначена сума заявлена позивачем до стягнення в межах позовної давності, господарський суд приходить до висновку що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача основного боргу, який виник у звязку непроведенням відповідачем платежів з листопада 2010 року по листопад 2011 року включно на загальну суму 612097,33 грн. є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимоги кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до розрахунку позивача, сума, на яку збільшився розмір боргу внаслідок інфляційних процесів з грудня 2010 року по листопад 2011 року становить 110 365,87 грн., три відсотки річних за період з грудня 2010 року по листопад 2011 року складають 64 882,68 грн.

Зазначені суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів та 3% річних нараховані у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 15746,92 грн. за подання позовної заяви до господарського суду.

Крім того, позивач звернувся до господарського суду із заявою № 31/13-135 від 18.01.2015 про розподіл судових витрат за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Сумської області від 05.03.2015 у справі № 920/3/15 та касаційної скарги на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 і рішення господарського суду Сумської області від 05.03.2015 у справі № 920/3/15.

В обґрунтування заяви про розподіл судових витрат заявник посилається на те, що позивачем за розгляд апеляційної скарги на зазначене вище рішення, прийняте судом першої інстанції був сплачений судовий збір у розмірі 7 873 46 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2787 від 19.02.2015 та за розгляд касаційної скарги на вказане вище рішення господарського суду Сумської області та постанову Харківського апеляційного господарського суду сплачено судовий збір у розмірі 37 566,10 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №3423 від 23.06.2015 та № 4108 від 09.10.2015

Відповідно до п.11 ч.2 ст.11111 Господарського процесуального кодексу України за наслідками розгляду касаційної скарги суд приймає постанову, у якій має бути зазначено новий розподіл судових витрат.

Згідно розяснень, наданих Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.4 постанови від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу //І Господарського процесуального кодексу України», у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної скарги та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за ново виявленими обставинами, здійснює суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

З огляду на вищенаведене, керуючись ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 7 873 46 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та 37 566,10 грн. витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 41, 44, 49, 82-85, ст. 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Конотопський арматурний завод № 58/920 від 08.02.2016 про призначення експертизи відмовити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Конотопський арматурний завод» (вул. Вирівська, 60, м. Конотоп, Сумська область, 41612, код 00218331) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (вул. Шолуденка,1, м. Київ, 04116, код 31301827) 612097,33 грн. основного боргу, суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляції у розмірі 110 365,87 грн., 3 % річних у сумі 64 882,68 грн. та 15746,92 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Конотопський арматурний завод» (вул. Вирівська, 60, м. Конотоп, Сумська область, 41612, код 00218331) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (ву.. Шолуденка,1, м. Київ, 04116, код 31301827) 7 873 46 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Конотопський арматурний завод» (вул. Вирівська, 60, м. Конотоп, Сумська область, 41612, код 00218331) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (вул. Шолуденка,1, м. Київ, 04116, код 31301827) 37 566,10 грн. витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

Повне рішення складене 12.02.2016.

Суддя ОСОБА_3