ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2016 р. Справа № 914/260/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Михалюк О.В.

Плотніцький Б.Д.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю промислово

комерційної фірми "Коно" б/н від 27.05.2015р. (з врахуванням постанови

Вищого господарського суду України від 01.12.2015 року)

на рішення господарського суду Львівської області від 14.05.2015р.

у справі № 914/260/15

за позовом Виробничо-комерційного підприємства "Явір-Інвест",

с. Велика Калинівка, Хмельницька область

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю промислово-комерційної

фірми "Коно", м. Червоноград, Львівська область

про визнання відсутнім права та стягнення 227 861,90 грн.

за участю представників:

від позивача: Шевченко О.А. - представник (довіреність №01/10-1 від 01.10.2015р.)

від відповідача: Стадник А.Л. - представник (довіреність б/н від 06.03.2015 р.)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.05.2015р. у справі №914/260/15 (суддя Крупник Р.В.) позов задоволено частково; визнано припиненим зобов'язання Виробничо-комерційного підприємства "Явір-Інвест" перед Товариством з обмеженою відповідальністю промислово-комерційною фірмою "Коно" у розмірі 1 888 998,90 грн. за укладеним між ними Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р. у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог; визнано відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю промислово-комерційної фірми "Коно" право на стягнення з Виробничо-комерційного підприємства "Явір-Інвест" боргу в сумі 1 661 137,66 грн. за поставлений товар згідно Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р.; визнано відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю промислово-комерційної фірми "Коно" право на нарахування Виробничо-комерційному підприємству "Явір-Інвест" штрафних санкцій відповідно до додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. до Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., якою передбачена двостороння відповідальність в розмірі 20% від ціни договору за порушення строків поставки товару і оплати його вартості; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю промислово-комерційної фірми "Коно" на користь Виробничо-комерційного підприємства "Явір-Інвест" надмірно сплачені кошти в сумі 227 861,90 грн. та 7 602,24 грн. судового збору; в решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що договір про зарахування вимог від 25.01.2012р. є дійсним, в судовому порядку недійсним не визнавався, а відтак його умови є обов'язковими для виконання сторонами.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Товариство з обмеженою відповідальністю промислово комерційна фірма "Коно" оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 27.05.2015 року, в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 14.05.2015 року у справі № 914/260/15 повністю і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає, що оскаржене рішення прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, а судом першої інстанції при винесенні рішення не в повному обсязі з'ясовано обставини справи, які мають значення для справи, неправильно та неповно досліджено докази, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що вимога про стягнення з ТзОВ ПКФ "Коно" надмірно сплачених коштів не підлягає задоволенню, оскільки дана вимога розглядалася господарським судом Хмельницької області у справі №19/5025/918/12 відповідно до заяви від 21.10.2014р. При цьому, скаржник вважає, що позивачем не доведено, що кошти, які ВКП "Явір-Інвест" просить стягнути, сплачувалися на виконання Договору про зарахування зустрічних вимог від 25.01.2012р. та Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., оскільки в платіжних дорученнях в графі "призначення платежу" не зазначено перерахування коштів на виконання цих договорів.

Також апелянт зазначає про те, що правовідносини позивача та відповідача за Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р. розглядалися та оцінювалися господарськими судами у справі №19/5025/918/12, суди у вказаній справі прийшли до висновку про наявність заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю промислово-комерційної фірми "Коно" перед Виробничо-комерційним підприємством "Явір-Інвест" і необхідність її стягнення. А тому, на думку скаржника задоволення позовних вимог про визнання відсутнім права відповідача на стягнення заборгованості та штрафних санкцій, по суті, матиме наслідком переоцінку рішення судів, які набрали законної сили.

Разом з тим, скаржник вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18.12.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 12.01.2016р. У судовому засіданні Львівського апеляційного господарського суду 12.01.2016р. за згодою представників сторін оголошено перерву до 02.02.2016р.

В дане судове засідання прибули представники позивача та відповідача.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 14.05.2015р. у справі № 914/260/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю промислово комерційної фірми "Коно" без задоволення, виходячи з наступного.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.09.2015р. у даній справі апеляційну скаргу ТзОВ ПКФ "Коно" задоволено; рішення господарського суду Львівської області від 14.05.2015р. у справі № 914/260/15 скасовано; прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог; стягнуто з ВКП "Явір-Інвест" на користь ТзОВ ПКФ "Коно" судовий збір у розмірі 3 801,12 грн. за подання апеляційної скарги (т. 2 а.с. 53-65).

Постановою Вищого господарського суду України від 01.12.2015р. у даній справі касаційну скаргу задоволено частково; постанову Львівського апеляційного господарського суду від 01.09.2015р. у справі № 914/260/15 господарського суду Львівської області скасовано; справу передано на новий розгляд Львівському апеляційному господарському суду (т. 2 а.с. 95-97).

Постанова Вищого господарського суду України від 01.12.2015р. мотивована тим, що господарський суд вирішував клопотання позивача про зміну предмету позову при підготовці справи до розгляду до початку її розгляду по суті, що не суперечить закону, оскільки суд має право самостійно визначатися з діями, які він вчиняє при підготовці справи до розгляду та вільний у висновку коли слід починати розгляд справи по суті, а апеляційним господарським судом на підставі оціночних суджень про початок розгляду справи по суті було змінено предмет спору без огляду на межі розгляду справи в суді першої інстанції, а також всупереч принципу змагальності сторін спору безпідставно розглянуто позовні вимоги, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції, а тому Вищий господарський суд України направив справу на новий розгляд до апеляційного господарського суду для розгляду позовних вимог Виробничо-комерційного підприємства "Явір-Інвест", які було розглянуто місцевим господарським судом.

Таким чином, з врахуванням положень ст. 111-12 ГПК України та вказівок, що містяться у постанові Вищого господарського суду України від 01.12.2015р., Львівський апеляційний господарський суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду від 14.05.2015р. у повному обсязі, виходячи із позовних вимог (враховуючи заяву про зміну предмету позову від 30.03.2015 року, вхідний номер канцелярії господарського суду Львівської області № 1315/15 від 30.03.2015р., т. 1 а.с. 144-146) про:

- визнання припиненим зобов'язання ВКП "Явір-Інвест" перед ТзОВ ПКФ "Коно" у розмірі 1 888 998,90 грн. за укладеним між ними Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р., у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог;

- визнання відсутнім у ТзОВ ПКФ "Коно" права на стягнення з ВКП "Явір-Інвест" боргу в сумі 1 661 137,66 грн. за поставлений товар згідно Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р.;

- визнання відсутнім у ТзОВ ПКФ "Коно" права на нарахування ВКП "Явір-Інвест" штрафних санкцій відповідно до Додаткової угоди № 8 від 25.10.2011р. до Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., якою передбачена двостороння відповідальність в розмірі 20% від ціни договору за порушення строків поставки товару і оплати його вартості та 3% річних;

- стягнення з ТзОВ ПКФ "Коно" на користь ВКП "Явір-Інвест" надмірно сплачених коштів в сумі 227 861,90 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого судового збору.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 22 серпня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю промислово комерційна фірма "Коно" (Постачальник) та Виробничо-комерційним підприємством "Явір-Інвест" (Покупець) укладено Договір поставки № 08/11 (надалі - Договір) (т. 1 а.с. 18-20), відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупцеві труби склопластикові та фасонні частини (фітінги) до них фірми "Superlit" (виробник Румунія) армовані типу GRP, категорії "Flowtite", визначені у п. 1.2 цього Договору (надалі іменується "товар"), а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар. Для експлуатації в мокрих ґрунтах труби повинні бути виконані виключно із поліефірної смоли, армування із скловолокна типу Е, кварцового піску, додаткові наповнювачі - без карбонату кальцію (СаСО3) (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. п. 1.2. Договору сторони визначили, що повне найменування товару, його характеристики, ціна та загальна кількість, що підлягає поставці за цим Договором, визначаються специфікацією (надалі іменується "Специфікація"), що є додатком № 1 до цього Договору та є його невід'ємною частиною. Загальна довжина труб, що підлягають поставці за цим договором становить 3696 метрів.

Згідно з п. 2.1. Договору товар поставляється партіями в наступні строки:

· перша партія - 1008 метрів труб та фасонні частини (фітінги) до них в строк до "05" вересня 2011р.;

· друга партія - 1008 метрів труб та фасонні частини (фітінги) до них в строк до "01" жовтня 2011р.;

· третя партія - 1692 метри труб та фасонні частини (фітінги) до них в строк до "10" жовтня 2011р.

При цьому, Постачальник має право поставити товар в повному обсязі достроково (п. 2.2. Договору).

Пунктом 2.3. Договору передбачено, що загальна кількість товару за цим Договором, його повне найменування, характеристики, ціна визначається специфікацією №1. Щодо поставки кожної партії Товару відповідно до п.п.2.1.1., 2.1.2., 2.1.3. цього Договору кількість товару та його повне найменування визначається окремими специфікаціями відповідно до ціни та характеристики товару, які зазначені в Специфікації №1. Зазначені специфікації після їх підписання є невід'ємною частиною договору.

Згідно з п.п. 4.1., 4.3. Договору оплата за товар проводиться частинами по факту отримання товару. Протягом 2 (двох) робочих днів з моменту поставки товару Покупець зобов'язаний сплатити Постачальнику вартість відповідної поставки. Оплата проводиться шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та його скріплення печатками Сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 13.1 Договору та закінчується 31 грудня 2011р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором (п.п. 9.1 ,9.2 договору) .

У відповідності до п. 9.4. Договору, якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним в Україні законодавством, зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, яка оформляється додатковою угодою до цього Договору. Зміни у цей Договір набирають чинності з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному в Україні законодавстві (п. 9.5. Договору).

Відповідно до п. 10.6 Договору додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід'ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані Сторонами та скріплені їх печатками.

Документальними доказами у справі встановлено, що 25 жовтня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю промислово комерційна фірма "Коно" (Постачальник) та Виробничо-комерційним підприємством "Явір-Інвест" (Покупець) укладено Додаткову угоду № 8 до Договору поставки № 08/11 від 22.08.2011р. (т. 1 а.с. 22), відповідно до умов якої сторони погодились змінити п.6.3. Договору поставки № 08/11 віл 22.08.2011р. виклавши його в наступній редакції: «п. 6.3. У випадку порушення Постачальником своїх зобов'язань щодо повної поставки Товару у встановлені строки більше ніж на 10 календарних днів, він зобов'язаний сплатити Покупцю штраф у розмірі 10% від загальної ціни Договору (загальної вартості товару за Договором)."

Також, з матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю промислово комерційна фірма "Коно" (Постачальник) та Виробничо-комерційним підприємством "Явір-Інвест" (Покупець) укладено ще одну Додаткову угоду № 8 до Договору поставки № 08/11 від 22.08.2011р. (т. 1 а.с. 23), відповідно до умов якої сторони погодились змінити п.6.3. Договору поставки № 08/11 віл 22.08.2011р. виклавши його в наступній редакції: «п. 6.3. У випадку порушення Постачальником своїх зобов'язань щодо повної поставки Товару у встановлені строки більше ніж на 10 календарних днів, він зобов'язується сплатити Покупцю штраф у розмірі 20% від загальної ціни Договору (загальної вартості товару за Договором)."

Одночасно, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується представниками сторін в судовому засіданні, між Товариством з обмеженою відповідальністю промислово комерційна фірма "Коно" та Виробничо-комерційним підприємством "Явір-Інвест" неодноразово підписувалися додаткові угоди до Договору поставки, якими змінювалися порядок оплати за поставлену продукцію, загальна довжина труб, що підлягає поставці, строки поставки, а також відповідальність сторін за несвоєчасну поставку товарів та несвоєчасну оплату коштів за поставлений товар.

При цьому, як встановлено місцевим господарським судом вищезазначені обидві Додаткові угоди №8 від 25.10.2011р. до Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. (т.1 а.с. 22, 23) є чинними та в судовому порядку недійсними не визнавалися.

З'ясуванням документальних доказів у справі встановлено, що на виконання умов укладеного між сторонами Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. Постачальник поставив, а Покупець отримав товар на загальну суму 18 889 989,09 грн., що підтверджується видатковими накладними (т. 1 а.с. 166-204) та довідками про перерахування грошових коштів, виданих ПАТ "Укрексімбанк" та ПАТ "Кредобанк" (т. 1 а.с. 205-209). Проте, позивачем сплачено відповідачу 14 118 852,09 грн. Відтак, заборгованість позивача перед відповідачем становить 4 771 137,00 грн., що також не заперечується позивачем.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги судом встановлено, що 25.01.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю промислово-комерційна фірма "Коно" (Постачальник) та Виробничо-комерційним підприємством "Явір-Інвест" (Покупець) укладено Договір про зарахування зустрічних вимог по Договору поставки № 08/11 від 22.08.2011р. (надалі - Договір про зарахування вимог) (т. 1 а.с. 24) відповідно до умов якого Постачальник та Покупець, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, прийшли до угоди на підставі ст. 601 ЦК України про зустрічне виконання зобов'язань по укладеному між сторонами Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. (п. 1.1. Договору про зарахування вимог).

Пунктом 2.1. Договору про зарахування вимог сторони передбачили, що згідно Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., укладеного між Сторонами, Постачальником було поставлено Покупцю товар на загальну суму 18 889 989,07 грн. Станом на 01.01.2012р., Покупець має перед Постачальником заборгованість за поставлений товар в сумі 4 771 137,00 грн. (п. 3.1. Договору про зарахування вимог).

Пунктом 4.1. Договору про зарахування вимог визначено, що згідно Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. Постачальник за порушення своїх зобов'язань щодо строків поставки товару має заборгованість перед Покупцем по сплаті штрафу в сумі 1 888 998,90 грн. При цьому, пунктом 5.1. Договору про зарахування вимог встановлено, що згідно Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. Постачальник за порушення своїх зобов'язань щодо строків поставки товару має заборгованість перед Покупцем по сплаті штрафу в сумі 3 777 997,81 грн. Та згідно п.6.1. Договору про зарахування вимог передбачено, що згідно Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. Покупець за порушення своїх зобов'язань щодо оплати товару має заборгованість перед Постачальником в сумі 3 777 997,81 грн.

Відповідно до п. 7.1. Договору про зарахування вимог з моменту підписання цього Договору Додаткова угода №8 від 25.10.2011р., якою передбачена відповідальність сторін за порушення умов Договору в розмірі 20% від загальної ціни договору розривається та втрачає юридичну силу і сторони не є зобов'язаними по сплаті штрафних санкцій згідно пунктів 5.1. та 6.1. цього Договору. Зобов'язання сторін за п. 3.1. та 4.1. цього Договору припиняються на суму 1 888 998,90 грн. шляхом зарахування зустрічної однорідної вимоги (п. 8.1. Договору про зарахування вимог).

У відповідності до п. 9.1. Договору про зарахування вимог після підписання Сторонами цього Договору Постачальник є кредитором, а Покупець боржником за поставлений товар в сумі 2 882 138,10 грн.

Пунктами 10.2. та 10.5. Договору про зарахування вимог передбачено, що цей Договір після його підписання Сторонами та скріплення печатками стає невід'ємною частиною Договору №11/08 від 22.08.2011р. та має силу додаткової угоди до нього. Він набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом стягнення заборгованості за Договором поставки № 08/11 від 22.08.2011р. та штрафних санкцій за неналежне виконання умов укладеного між сторонами Договору було предметом розгляду у справі №19/5025/918/12 господарського суду Хмельницької області. Так, рішенням господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. у справі №19/5025/918/12 за позовом ТзОВ ПКФ "Коно" до ВКП "Явір-Інвест" про стягнення 5 544 020,51 грн. та зустрічним позовом ВКП "Явір-Інвест" до ТзОВ ПКФ "Коно" про стягнення 5 552 573,34 грн. позов ТзОВ ПФК "Коно" задоволено частково, а саме: стягнуто з ВКП "Явір-Інвест" на користь ТзОВ ПФК "Коно" 1 661 137,66 грн. боргу, 104 748,61 грн. 3% річних, 1 850 857,78 грн. штрафу та 63 492,59 грн. витрат на оплату судового збору; зустрічний позов ВКП "Явір-Інвест" задоволено частково, а саме: стягнуто з ТзОВ ПФК "Коно" на користь ВКП "Явір-Інвест" 3 701 715,56 грн. штрафу та 48 720,00 грн. витрат на оплату судового збору (т. 1 а.с. 34-40).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 09.04.2014р. у справі №19/5025/918/12 рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. у справі №19/5025/918/12 залишено без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ ПФК "Коно" без задоволення (т. 1 а.с. 41-46).

Постановою Вищого господарського суду від 23.07.2014р. у справі № 19/5025/918/12 касаційну скаргу ТзОВ ПКФ "Коно" задоволено частково; рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 09.04.2014р. у частині стягнення з ТзОВ ПКФ "Коно" на користь ВКП "Явір-Інвест" 3 701 715,56 грн. штрафу змінено, зменшивши суму штрафу з 3 701 715,56 грн. до 2 000 000,00 грн.; у решті рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 09.04.2014р. залишено без змін (т. 1 а.с. 47-49).

В подальшому, 20.10.2014р. до господарського суду Хмельницької області ВКП "Явір-Інвест" було подано заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. у справі № 19/5025/918/12. При цьому, як на нововиявлену обставину заявник покликався на Договір про зарахування зустрічних вимог від 25.01.2012р. про існування якого йому було невідомо під час розгляду по суті справи №19/5025/918/12, оскільки вказаний договір зі сторони заявника було підписано директором, котрого було звільнено, а також через те, що вказаний договір було викрадено з офісних приміщень товариства і повернуто лише 03.09.2014р. (т. 1 а.с. 79-82).

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 11.12.2014р. у справі № 19/5025/918/12 заяву ВКП "Явір-Інвест" про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. задоволено, скасовано рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. та прийнято нове рішення, яким відмовлено у зустрічному позові ВКП "Явір-Інвест" та частково задоволено первісний позов, шляхом стягнення з ВКП "Явір-Інвест" на користь ТзОВ ПКФ "Коно" 3% річних в сумі 10 977,48 грн.; в решті вимог первісного позову відмовлено; в зустрічному позові відмовлено повністю (т. 1 а.с. 61-68).

При цьому, рішення господарського суду Хмельницької області від 11.12.2014р. у справі №19/5025/918/12 мотивоване існуванням нововиявлених обставин у вигляді факту зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 5 666 996,71 грн. за договором поставки №08/11 від 22.08.2011р., проведеного сторонами на підставі договору про зарахування зустрічних вимог від 25.01.2012р., про існування якого ВКП "Явір-Інвест" до 03.09.2014р. не було відомо з причин викрадення документів з офісного приміщення ВКП "Явір-Інвест" після проникнення до нього невідомих осіб в ніч з 5 на 6 липня 2012р.

Згодом, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.02.2015р. у справі №19/5025/918/12 апеляційну скаргу ТзОВ ПКФ "Коно" задоволено; рішення господарського суду Хмельницької області від 11.12.2014р. у справі № 19/5025/918/12 скасовано; у задоволенні заяви ВКП "Явір-Інвест" про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. в даній справі відмовлено та вказане рішення залишено без змін (т. 1 а.с. 130-133).

Постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 27.02.2015р. у справі №19/5025/918/12 мотивована відсутністю нововиявлених обставин, оскільки договір від 25.01.2012р. про зарахування зустрічних вимог за договором поставки № 08/11 від 22.08.2011р. за своєю правовою природою є новим доказом, а не нововиявленою обставиною, який не був поданий заявником до суду та про існування якого ВКП "Явір-Інвест" було відомо з дня його укладення і відповідно, на момент прийняття рішення від 07.02.2012р. у даній справі місцевим господарським судом.

Станом на момент прийняття місцевим господарським судом рішення у даній справі, перегляд постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 27.02.2015р. у справі №19/5025/918/12 у Вищому господарському суді України не було завершено.

Проте, станом на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції постановою Вищого господарського суду України від 09.06.2015р. у справі №19/5025/918/12 касаційну скаргу ВКП "Явір-Інвест" задоволено частково; рішення господарського суду Хмельницької області від 11.12.2014р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.02.2015р. у справі №19/5025/918/12 скасовано з передачею справи на розгляд господарського суду Хмельницької області зі стадії прийняття до провадження заяви ВКП "Явір-Інвест" про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Як передбачено ч. 1 ст. 712 ЦК України та ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України по договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань (ст. 625 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вже зазначалося вище та вбачається з матеріалів справи, станом на 25.01.2012р., відповідачем згідно Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. було поставлено позивачу товар на загальну суму 18 889 989,09 грн.

Разом з тим, господарським судом Хмельницької області у рішенні від 07.02.2014р. у справі № 19/5025/918/12 було встановлено те, що ТОВ ПКФ "Коно" прострочило виконання своїх договірних зобов'язань щодо поставки товару, оскільки відповідно до умов Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. (враховуючи додаткову угоду №4 від 05.10.2011р.) остання партія товару повинна була бути поставлена в строк до 05.11.2011р., натомість як свідчать видаткові накладні товар поставлявся у строк більше ніж 10 календарних днів після 05.11.2011р.

Також судом встановлено, що за поставлений товар позивачем сплачено відповідачу, станом на 25.01.2012р., 14 118 852,09 грн., а тому заборгованість позивача перед відповідачем, станом на вказану дату, становила 4 771 137,00 грн., що не заперечується позивачем.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Поряд з цим, суд зазначає, що відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 203 ГК України припинення господарського зобов'язання здійснюється у зв'язку з зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони.

Також, зобов'язання припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (ст. 601 ЦК України).

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній (чи двосторонній) правочин, є волевиявленням суб'єкта (суб'єктів) правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. При цьому, в силу положень ст. 204 ЦК України, правочин про зарахування зустрічних вимог є правомірним, якщо він не визнаний судом недійсним, або якщо його недійсність прямо не встановлена законом.

При цьому, зарахування можливе за наявності таких умов:

· зустрічність вимог - одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні;

· однорідність вимог (гроші, однорідні речі);

· настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом витребування, або щоб термін виконання не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент;

· ясність вимог - відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання.

А також, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів, тощо).

Як вже зазначалося вище та вбачається з матеріалів справи, 25.01.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю промислово-комерційна фірма "Коно" (Постачальник) та Виробничо-комерційним підприємством "Явір-Інвест" (Покупець) укладено Договір про зарахування зустрічних вимог по Договору поставки № 08/11 від 22.08.2011р., який є дійсним, в судовому порядку недійсним не визнавався та відповідно до умов якого сторони визнали наявність у кожної з них зустрічних грошових вимог, а саме:

· у відповідача є грошові вимоги до позивача в розмірі 4 771 137,00 грн. у зв'язку з заборгованістю за поставлений товар та вимоги щодо стягнення штрафу у розмірі 3 777 997,81 грн. за несвоєчасність здійснення оплати за поставлений товар (штраф, який обумовлено в Додатковій угоді №8 від 25.10.2011р. де передбачено відповідальність позивача у розмірі 20% від загальної вартості товару за договором);

· у позивача наявними є грошові вимоги до відповідача у розмірі 1 888 998,90 грн. (штраф за несвоєчасну поставку товару, який обумовлено в Додатковій угоді №8 від 25.10.2011р., де передбачено відповідальність відповідача у розмірі 10% від загальної вартості товару за договором) та вимоги у розмірі 3 777 997,81 грн. (штраф за несвоєчасну поставку товару, який обумовлено в Додатковій угоді №8 від 25.10.2011р. де передбачено відповідальність відповідача у розмірі 20% від загальної вартості товару за договором).

При цьому, у пунктах 8.1. та 9.1. Договору про зарахування зустрічних вимог, сторони обумовили, що заборгованість позивача у розмірі 4 771 137,00 грн. припиняється на суму 1 888 998,90 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог і після підписання сторонами цього Договору відповідач залишається кредитором, а позивач боржником за поставлений товар в сумі 2 882 138,10 грн.

Відтак, з огляду на викладене та враховуючи факт укладення Договору про зарахування вимог, з 25.01.2012р. припинилися зобов'язання позивача з оплати відповідачу заборгованості за поставлений товар на суму 1 888 998,90 грн. (враховуючи і заборгованість позивача у розмірі 1 661 137,66 грн., яка заявлена відповідачем до стягнення у справі №19/5025/918/12).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині визнання припиненим зобов'язання ВКП "Явір-Інвест" перед ТзОВ ПКФ "Коно" у розмірі 1 888 998,90 грн. та визнання відсутнім у ТзОВ ПКФ "Коно" права на стягнення з ВКП "Явір-Інвест" боргу в сумі 1 661 137,66 грн. за поставлений товар згідно Договору поставки № 08/11 від 22.08.2011 року.

Крім цього, відповідно до п.7.1. Договору про зарахування вимог сторони обумовили, що з моменту підписання цього Договору Додаткова угода №8 від 25.10.2011р., якою передбачена відповідальність сторін за порушення умов Договору в розмірі 20% від загальної ціни договору розривається та втрачає юридичну силу і сторони не є зобов'язаними по сплаті вказаних штрафних санкцій.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 ЦК України).

Відтак, враховуючи те, що у Договорі про зарахування вимог від 25.01.2012р. крім зарахування вимог на суму 1 888 998,90 грн., сторонами досягнуто згоди і щодо ряду інших питань, а саме: щодо питання чинності Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р., де передбачено відповідальність позивача та відповідача у розмірі 20% від загальної вартості товару за договором, а також щодо порядку сплати заборгованості позивача, яка в нього залишилася перед відповідачем після зарахування зустрічних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що з моменту розірвання Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. у сторін є відсутнім право на нарахування штрафних санкцій в розмірі 20% від ціни договору за порушення строків поставки товару і оплати його вартості.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що після підписання Договору про зарахування вимог ТзОВ ПКФ "Коно", за відсутності для цього прав, відповідачем нараховуються і заявляються до стягнення в справі №19/5025/918/12 штрафні санкції у розмірі 20% від ціни договору за порушення строків оплати вартості товару.

А тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимоги про визнання відсутнім у ТзОВ ПКФ "Коно" права на нарахування ВКП "Явір-Інвест" штрафних санкцій відповідно до Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. до Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., оскільки позивач просить визнати відсутнім право на нарахування штрафних санкцій та 3% річних, а Додаткова угода №8 від 25.10.2011р. не регулювала питання щодо нарахування 3% річних.

Одночасно, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, колегія суддів зазначає, що ВКП "Явір-Інвест" у позовній заяві просить стягнути з ТзОВ ПКФ "Коно" надмірно сплачені кошти в сумі 227 861,90 грн.

Відповідно до положень п.п. 9.1. та 9.2. Договору про зарахування вимог сторони обумовили, що після підписання ними цього Договору Постачальник є кредитором, а Покупець боржником за поставлений товар в сумі 2 882 138,10 грн. При цьому, Покупець зобов'язується погасити Постачальнику наявну заборгованість в наступні строки та в наступних розмірах: до 10.02.2012р. - не менше ніж 1 082 138,10 грн.; до 10.03.2012р. - не менше ніж 950 000,00 грн.; до 10.04.2012р. - 850 000,00 грн.

Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що після підписання Договору про зарахування вимог позивачем було здійснено відповідачу три платежі на загальну суму 3110 000,00 грн., а саме:

· 25.01.2012р. позивач сплатив 1 300 000,00 грн. із призначенням платежу "за склопластикові труби згідно рах. 729 від 16.12.2011р.";

· 05.03.2012р. позивач сплатив 960 000,00 грн. із призначенням платежу "за склопластикові труби згідно рах. 729 від 16.12.2011р.";

· 27.03.2012р. позивач сплатив 850 000,00 грн. із призначенням платежу "за склопластикові труби згідно рах. 729 від 16.12.2011р." (т. 1 а.с. 25-26).

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що вимога про стягнення з ТзОВ ПКФ "Коно" надмірно сплачених коштів не підлягає задоволенню, оскільки дана вимога розглядалася господарським судом Хмельницької області у справі №19/5025/918/12 відповідно до заяви від 20.10.2014р., колегія суддів вважає такі безпідставними враховуючи наступне.

Як вбачається з рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. предметом зустрічного позову ВКП "Явір-Інвест" було стягнення з ТзОВ ПКФ "Коно" 5 552 573,34 грн. штрафних санкцій, передбачених Додатковими угодами №8 від 25.10.2011р. При цьому, під час розгляду справи по суті, позивачем не заявлялися вимоги про повернення надміру сплачених коштів. Проте, позивач заявив вищевказані вимоги про повернення надміру сплачених коштів лише в заяві про перегляд рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. за нововиявленими обставинами, хоча згідно Розділу ХІІІ ГПК України при перегляді рішення за нововиявленими обставинами, суд не розглядає вимоги стосовно яких не виносилося рішення, яке переглядається.

Одночасно, перевіряючи доводи скаржника про те, що позивачем не доведено, що кошти, які ВКП "Явір-Інвест" просить стягнути сплачувалися на виконання Договору про зарахування зустрічних вимог від 25.01.2012р. та Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., оскільки в платіжних дорученнях в графі "призначення платежу" не зазначено перерахування коштів на виконання цих договорів, колегія суддів вважає такі голослівними враховуючи те, що в платіжних дорученнях позивач зазначав призначення платежу: "за склопластикові труби згідно рах. 729 від 16.12.2011р.".

Більше того, відповідно до умов укладеного між сторонами Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. склопластикові труби є товаром, який постачався відповідачем. А тому, грошові кошти в розмірі 3 110 000,00 грн. позивач сплачував на виконання умов Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., а також Договору про зарахування зустрічних вимог, який регулював порядок сплати заборгованості.

Також, в обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник покликається на те, що правовідносини позивача та відповідача за Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р. розглядалися та оцінювалися господарськими судами у справі №19/5025/918/12, суди у вказаній справі прийшли до висновку про наявність заборгованості позивача перед відповідачем і необхідність її стягнення. А тому, на думку скаржника задоволення позовних вимог про визнання відсутнім права відповідача на стягнення заборгованості та штрафних санкцій, по суті, матиме наслідком переоцінку рішення судів, які набрали законної сили.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів зазначає, що у даній справі № 914/260/15 судом не здійснюється переоцінка рішення судів у справі №19/5025/918/12, які набрали законної сили. Крім цього, предмет та підстави позову у справі №19/5025/918/12 та в даній справі № 914/260/15 є різними, і при розгляді даної справи в межах заявленого предмету позову суд розглядає та оцінює відносини між сторонами за Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р., які виникли у зв'язку із укладенням Договору про зарахуванням зустрічних вимог від 25.01.2012р. і які не розглядалися господарськими судами у справі №19/5025/918/12.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Способи захисту суб'єктивних цивільних прав - це закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

При цьому, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відтак, враховуючи те, що положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Крім цього, положеннями ст. 20 ГК України передбачено, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом визнання наявності або відсутності прав, а також установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

Таким чином, судова колегія вважає такі доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки порушене право позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб.

З огляду на викладене та враховуючи документальні докази у справі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 14.05.2015 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 14.05.2015 року у справі № 914/260/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю промислово комерційної фірми "Коно" б/н від 27.05.2015 року - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Львівської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 08.02.2016р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Михалюк О.В.

Суддя Плотніцький Б.Д.