КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2016 р. Справа№ 910/26068/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Харіна Т.Г.- представник;

Від відповідача: Кохановський В.С. - представник;

Від третьої особи: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Вердикт Фінанс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2015

у справі № 910/26068/15 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Вердикт Фінанс"

до Публічного акціонерного товариства „Енергобанк" в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ „Енергобанк" Брайко С.А.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство „Страхова компанія „Талісман-Страхування"

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Вердикт Фінанс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства „Енергобанк" про визнання припиненим зобов'язань за кредитним договором № 1212-04 від 28.12.2012 та визнання припиненим кредитного договору № 1212-04 від 28.12.2012.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2015 у справі №910/26068/15 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Вердикт Фінанс" відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення місцевого Господарського суду та прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл судових справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Вердикт Фінанс" у справі № 910/26068/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду на 11.02.2016.

09.02.2016 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач заперечував проти доводів апеляційної карги, який колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

Через відділ документального забезпечення суду 11.02.2016 від Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „Талісман Страхування" надійшло клопотання про витребування доказів, за результатами розгляду колегія суддів відмовила в задоволенні даного клопотання, у зв'язку з його не обґрунтованістю.

В судовому засіданні 11.02.2016 представники позивача та відповідача надали свої пояснення по справі.

11.02.2016 представники третьої особи у вказане судове засідання не з'явилися.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 лютого 2013 року № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвали Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 № 910/26068/15 були надіслані учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників третьої особи.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2012 року між відповідачем, як банком та позивачем, як позичальником укладено кредитний договір № 1212- 04 (договір кредиту, кредитний договір) зі змінами і доповненнями, внесеними до нього відповідно до додаткових угод №1 від 30.01.2013, № 2 від 31.01.2014.

Згідно з п. 1.1. договору кредиту відповідач надає позивачу у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит), на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 1.2. договору кредиту в редакції додаткової угоди №2 від 31.01:2014 до договору кредиту кредит надається у вигляді одного траншу, у розмірі 1 330 000,00 грн. (один мільйон триста тридцять тисяч грн. 00 коп.)

Пунктом 1.3. договору кредиту передбачено, що строк користування кредитом діє до 30.01.2015 включно.

Згідно з пунктом 3.5. договору кредиту, погашення кредиту здійснюється до 30.01.2015.

Процентна ставка за користування кредитом: 12,5 % річних (п. 1.4. договору кредиту).

Відповідно до п. 3.4. договору кредиту, відповідач нараховує проценти, виходячи з розрахунку встановленої у цьому договорі процентної ставки і фактичного; залишку заборгованості не рідше одного разу на місяць, а позичальник сплачує; проценти щомісячно до 3-го числа (включно) наступного за звітним місяці, при цьому датою сплати процентів вважається дата зарахування сплаченої суми на рахунок відповідача.

За порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісій відповідач має право нарахувати позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми простроченої заборгованості. Пеня нараховується за весь строк дії договору кредиту до повного виконання позивачем зобов'язань по погашенню простроченої заборгованості (п. 8.1. договору кредиту).

Пунктом 6.2.1. договору кредиту передбачено, що позивач зобов'язаний здійснювати своєчасні повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти та виконувати всі зобов'язання повному обсязі у строки, передбачені договором кредиту.

Зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки, а також інших витрат передбачених договором кредиту (надалі - основне зобов'язання) забезпечуються заставою майнових прав на грошові кошти, які належать Приватному акціонерному товариству „Страхова компанія „Рітейл-Страхування" (надалі - майновий поручитель, заставодержатель), що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку № 601 в ПАТ „Енергобанк" у відповідності до умов договору банківського вкладу № 81316/1 /К від 28.12.2012 (зі змінами відповідно до додаткових угод № 1 від 28.12.2012, № 2 від 30.01.2013, № Б/Н від 31.01.2014 та № ДУ-81316/1/К-2601 від 31.01.2014), укладеного між відповідачем та майновим поручителем, що випливає з пунктів 1.3.-1.4. договору застави, укладеного між майновим поручителем та відповідачем 28.12.2012 (зі змінами відповідно до додаткових угод № 1 від 30.01.2013 та додаткової угоди № 2 від 31.01.2014 (надалі - договір застави).

В підпункті 2.4.4 пункту 2.4 договору застави зазначено, що заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмета застави всі свої вимоги у повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, неустойку, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, всі інші вимоги, що випливають з договору кредиту, а також витрати, пов'язані із зверненням стягнення на предмет застави.|

Заставодержатель набуває права звернути стягнення на предмет застави, якщо на день визначений основним зобов'язанням, заставодавець не поверне заставодержателю кредит в повному обсязі чи його частину та/ або не сплатить проценти за користування кредитом, та/або не сплатить комісійну винагороду, та/або не сплатить штрафні санкції, та/або іншу заборгованість та платежі, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (пп. 3.1.1).

Згідно з п. 3.2. договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється шляхом відступлення заставодержателю заставленого права. Сторони погоджують, що укладення додаткових документів для підтвердження звернення стягнення на заставлене право та його реалізації, крім цього договору не потрібно.

Відповідно до пункту 3.3 договору застави передбачено, що у випадку звернення стягнення на предмет застави заставодержатель зобов'язаний повідомити в порядку, передбаченому чинним законодавством України, заставодавця та інших обтяжувачів заставленого права про порушення основного зобов'язання та про свій намір набути на свою користь заставлене право. Якщо протягом 30 календарних днів з моменту направлення повідомлення основне зобов'язання залишається невиконаним, заставодавець вважається таким, що відступив, а заставодавець таким, що прийняв право вимоги грошових коштів, які є предметом застави, згідно з депозитним договором.

З цього моменту заставодержатель має право перерахувати заставлені грошові кошти на будь-який інший власний рахунок та задовольнити таким чином свої вимоги за кредитним договором.

Позичальник звернувся до майнового поручителя із листом, яким позичальник через відсутність можливості вчасно погасити існуючу прострочену заборгованість та у зв'язку із закінченням строку повернення кредиту за договором кредиту - 30.01.2015, з метою запобігання сплати кредитору додаткових сум, що можуть бути викликані простроченням виконання (проценти, збитки), просив майнового поручителя виконати зобов'язання позичальника за договором кредиту шляхом передачі заставодержателю майнового права на грошові кошти, які є предметом забезпечення за договором застави або іншим можливим способом.

Листом від 27.01.2015 вих. №54-01/15 позивач повідомив відповідача, що не заперечує проти зарахування коштів, що належать майновому поручителю і виступають забезпеченням за договором кредиту, в рахунок погашення всієї заборгованості за договором.

Листом від 05.02.2015 майновий поручитель повідомив позичальника про виконання у повному обсязі його зобов'язань за договором кредиту за рахунок предмета застави та запропонував провести акт звірки заборгованості.

Між майновим поручителем та позичальником 11.02.2015 складено акт звірки заборгованості. Крім того, 11.02.2015 між майновим поручителем та позичальником було укладено угоду про реструктуризацію заборгованості.

Відповідно до наявних в матеріалах справи виписок по рахунку позивача погашення кредиту та процентів за кредитним договором відповідачем прострочено.

Кредитний договір №1212-04 від 28.12.2012 є договором кредиту, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 345 Господарського кодексу України передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 572 ЦК України кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 20 Закону України „Про заставу", ст. 23 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 24 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Аналогічне правило закріплено і в ч. 1 ст. 590 ЦК України.

Відповідно до ст. 598, 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договір застави укладений між відповідачем та третьою особою передбачає певний порядок звернення стягнення на предмет застави, в тому числі направлення заставодержателем повідомлення заставодавцю про намір набути на свою користь заставлене право. Крім того, звернення стягнення на предмет застави є правом відповідача, яким останній може скористатися, а може і не скористатися.

Як вбачається з матеріалів справи доказів реалізації відповідачем його права на звернення стягнення на предмет застави відсутні. Більш того, матеріали справи містять банківські виписки, із яких вбачається наявність у позивача перед відповідачем заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 11.06.2015 № 370 „Про відкликання банківської ліцензії та Ліквідацію ПАТ „Енергобанк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.06.2015 № 115 „Про початок процедури ліквідації ПАТ „Енергобанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку".

Пунктом 2 частини 2 статті 46 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Згідно з частинами 9, 10 статті 17 Закону України „Про банки і банківську діяльність"- „забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії. Особи, винні у здійсненні банківської діяльності без отримання банківської ліцензії, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законом".

Таким чином з дня запровадження в ПАТ „Енергобанк" тимчасової адміністрації та до повної ліквідації, Банк не має права виконувати будь-які операції по рахунках власних клієнтів, у тому числі здійснювати будь-які перерахування з рахунків ТОВ „Вердикт Фінанс" та ПрАТ „СК Рітейл Страхування".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенні.

Заперечення скаржника з цього приводу, які містяться в матеріалах справи, в апеляційній скарзі та які були надані в судовому засіданні, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому є необґрунтованими.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Скаржником належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Вердикт Фінанс" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2015 у справі № 910/26068/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/26068/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко