ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.02.2016 Справа № 920/80/16
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/80/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумиагро», м. Суми,

до відповідача Державного підприємства «Сумиспирт», с. Стецьківка Сумського району Сумської області,

про стягнення 201523,92 грн.,

за участю представників:

позивача директора ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2 за довіреністю б/н від 10.01.2016.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором купівлі-продажу № 3/3 від 03.03.2010 року в сумі 201523,92 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд задовольнити позов.

Відповідач відповідно до клопотання № 7 від 07.02.2016 року не заперечує проти задоволення позовних вимог щодо стягнення з нього 201523,92 грн. боргу, який визнає повністю, але не має можливості сплатити, оскільки підприємству з 2010 року заборонено Державним Концерном «Укрспирт» виготовлення готової продукції та її реалізацію.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

03.03.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еталон» та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу № 3/3, відповідно до якого Товариством з обмеженою відповідальністю «Еталон» передано відповідачеві у власність зернові культури для здійснення виробничої діяльності на загальну суму 3061000,00 грн.

В 2014 році Товариством з обмеженою відповідальністю «Еталон» припинило свою діяльність і згідно договору про переведення боргу № 11/1 від 11.03.2014 року передало право вимоги за договором купівлі-продажу № 3/3 від 03.03.2010 року новому кредитору Товариству з обмеженою відповідальністю «Сумиагро» - позивачу у справі.

Згідно статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 цього ж Кодексу визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач частково розрахувався за отримане зерно за договором купівлі-продажу № 3/3 від 03.03.2010 року, і станом на момент звернення з даним позовом заборгованість відповідача перед позивачем за видатковими накладними № РН-30 від 08.06.2010 року, № РН-18 від 12.05.2010 року, № РН-25 від 19.05.2010 року, № РН-34 від 15.06.2010 року, № РН-33 від 14.06.2010 року складає 201523,92 грн.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобовязання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського Кодексу України, яка також передбачає, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого Кодексу визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Факт отримання відповідачем товару підтверджується видатковими накладними № РН-30 від 08.06.2010 року, № РН-18 від 12.05.2010 року, № РН-25 від 19.05.2010 року, № РН-34 від 15.06.2010 року, № РН-33 від 14.06.2010 року, копії яких долучено судом до матеріалів справи та не заперечується відповідачем. Зазначені первинні документи містять відомості щодо найменування відпущеного товару, його кількість, ціну та підписані представниками сторін.

Відповідач отримав поставлений позивачем товар без будь-яких заперечень, а тому, враховуючи положення статті 692 Цивільного кодексу України, покупець (відповідач) зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, в порушення умов договору купівлі-продажу № 3/3 від 03.03.2010 року та вимог статей 526, 629, 712 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриманий товар не розрахувався в повному обсязі, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що факт передачі позивачем та прийняття відповідачем товару повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, факт наявності заборгованості перед позивачем в сумі 201523,92 грн. не заперечується відповідачем, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений товар у розмірі 201523,92 грн. визнаються судом правомірними, обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню на підставі статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Сумиспирт» (42303, Сумська область, Сумський район, с. Стецьківка, вул. Заводська, буд. 1, ідентифікаційний код 00375237) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумиагро» (40000, м. Суми, вул. Білопільський шлях, буд. 19, ідентифікаційний код 35906933) заборгованість в розмірі 201523,92 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3022,86 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.02.2016 року.

Суддя ОСОБА_3