РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2016Справа №910/29500/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КрАЗ Лізинг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕЛЮКС-БІЛДИНГ"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Бевза А. С. - представник, довіреність б/н від 22.10.2015;

Від відповідача: не з'явились.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КрАЗ Лізинг" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕЛЮКС-БІЛДИНГ" про витребування майна з чужого незаконного володіння, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору оперативного лізингу №014/13 ОЛ ЮО АВ від 09.09.2013 в частині своєчасного погашення лізингових платежів, внаслідок чого позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору лізингу та повернення об'єкта лізингу, яка залишена без відповіді, а об'єкт лізингу повернутий не був.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/29500/15 та призначено до розгляду на 28.12.2015.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 28.12.2015 розгляд справи відкладався на 14.01.2016.

У судові засідання 28.12.2015 та 14.01.2016 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судові засідання 28.12.2015 та 14.01.2016 не з'явився.

Копії ухвал суду від 23.11.2015 та 28.12.2015, які направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд.2-А, яка співпадає з місцезнаходженням відповідача відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, на час проведення судових засідань 28.12.2015 та 14.01.2016 повернулись на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою "адресат відсутній" та адресату не вручені.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 28.12.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 22.12.2015 та №511 від 04.12.2015, які судом задоволені, документи долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судового засідання 14.01.2016 суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 28.12.2015 та 14.01.2016 до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 23.11.2015 та 28.12.2015, відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також той факт, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 14.01.16 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 09 вересня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "КрАЗ Лізинг" (позивач у справі, лізингодавець за Договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЕЛЮКС-БІЛДИНГ" (відповідач у справі, лізингоодержувач за Договором) було укладено Договір №014/13 ОЛ ЮО АВ оперативного лізингу (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого предметом цього Договору є надання позивачем у платне користування відповідачу предмету лізингу - MERSEDES BENZ ACTOR 4140 K, державний номерний знак НОМЕР_1, № шасі НОМЕР_4, № двигуна НОМЕР_2, 2007 року випуску у кількості 1 (одна) штука (далі - майно, предмет лізингу), за встановлену лізингодавцем плату (лізингові платежі).

Протягом строку дії цього Договору предмет лізингу є власністю позивача (п.п. 1.2, 17.1 Договору).

Відповідно до п. 1.4. Договору сторони дійшли згоди, що предмет лізингу та/або майнові права на нього передані в заставу ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (), що знаходиться за адресою: Україна, 04050, м. Київ, вул. Артема, 60 (далі - Банк), який фінансує операції з лізингу в забезпечення виконання Лізингодавцем своїх зобов'язань перед банком.

Строк, на який предмет лізингу передається у оперативний лізинг, становить 31 місяць з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі предмету лізингу (п. 2.1. Договору).

Статтями 3-11 Договору сторони передбачили лізингові платежі, розмір, склад та порядок розрахунків, передачу предмету лізингу, використання, технічне, гарантійне обслуговування, ремонт, поліпшення предмету лізингу, а також вилучення предмету лізингу та відповідальність сторін тощо.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту повного належного виконання сторонами своїх зобов'язань по цьому Договору (п. 18.1. Договору).

Вказаний Договір підписаний представниками сторін та засвідчений печатками товариств.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором лізингу, який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та § 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів; залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням встановлених параграфом 6 цього Кодексу та законом; до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Оперативний лізинг (оренда) - це господарська операція фізичної або юридичної особи, що передбачає передачу орендарю основного фонду, придбаного або виготовленого орендодавцем, на умовах інших, ніж ті, що передбачаються фінансовим лізингом (орендою) (стаття 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 4.1. Договору місце передачі предмету лізингу від лізингодавця лізингоодержувачу: м. Київ, вул. Голосіївська, 7, копр. №3.

Згідно п. 4.6. Договору приймання лізингоодержувачем предмету лізингу в лізинг оформлюється шляхом складання Акту приймання-передачі, що підтверджує якість, комплектність, справність і відповідність предмету лізингу техніко-експлуатаційним показникам та умовам Договору, Акт приймання-передачі підписується комісією у складі уповноважених представників і скріплюється печатками сторін.

Так, на виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв у платне користування вантажний автомобіль самоскид марки MERSEDES BENZ ACTOR 4140 K, державний номерний знак НОМЕР_1, № шасі НОМЕР_4, номер двигуна НОМЕР_2, 2007 року випуску, дата виготовлення 15.11.07 р., у кількості 1 (одна) штука, що підтверджується Актом приймання-передачі предмету лізингу №070/13 від 10.09.2013, що містить підписи представника позивача в особі ОСОБА_2 та представника відповідача в особі ОСОБА_3, а також відтиски печаток сторін.

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом (ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України).

При цьому, як визначено статтею 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Умовами п. 3.1. Договору передбачений обов'язок лізингоодержувача сплачувати лізингодавцю лізингові платежі до 05 (п'ятого) числа за поточний місяць.

Згідно п.п. 3.2, 3.3. Договору черговий місячний лізинговий платіж за календарний місяць складає 29 064,00 грн., в тому числі - ПДВ 20 % - 4 844,00 грн. Загальна сума лізингових платежів (Договору) складає 900 984,00 грн. в тому числі ПДВ - 150 164,00 грн.

Крім того, 25.12.2013 між позивачем та відповідачем укладено Договір №1-014/13 ОЛЮОАВ про внесення змін до Договору №014/13 ОЛ ЮО АВ оперативного лізингу від 09.09.2013, відповідно до умов якого сторони виклали п. 3.2 Договору у такій редакції: "Черговий місячний лізинговий платіж з січня місяця 2014 року по березень місяць 2014 року включно складає: 14 532,00 грн., в т. ч. - ПДВ 20 % - 2 422,00 грн., з квітня місяця 2014 року по травень місяць 2014 року включно складає: 50 862,00 грн., в т. ч. - ПДВ -20 % - 8 477,00 гри., з червня місяця 2014 року і до закінчення строку дії договору складає: 29 064,00 грн., в т. ч. - ПДВ 20 % - 4 844,00 грн.".

2. Додати графік сплати лізингових платежів та погашення заборгованості, яка станом на 25.12.2013 року складає: 58 064 ,00 грн., в т.ч. ПДВ - 20 % - 9 677,33 грн. ( Додаток № 2, до Договору).

Окрім того, 05.05.2014 сторонами укладено Договір №2-014/13 ОЛЮОАВ про внесення змін до Договору №014/13 ОЛ ЮО АВ оперативного лізингу від 09.09.2013, відповідно до умов якого сторони виклали пункт 3.1. Договору у такій редакції: "Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю лізингові платежі відповідно щомісячно до 20 (двадцятого) числа за поточний місяць".

Крім того, пункт 3.2. Договору викладено в наступній редакції: "Черговий місячний лізинговий платіж з травня місяця 2014 року по березень місяць 2016 року включно складає: 30 880,00 грн., в т. ч. - ПДВ 20 % - 5 146,67 грн., за квітень місяць 2016 року складає: 30 892,00 грн., в т. ч. - ПДВ 20 %-5 148,67 грн.".

Додано графік сплати лізингових платежів та погашення заборгованості, яка станом на 05.05.2014 року складає: 156 323 ,33 грн., в т.ч. ПДВ - 20 % - 26 053 ,89 грн. (Додаток № 2, до Договору).

Тобто, Додатком № 2 до Договору, який потім коригувався сторонами та кінцевий варіант якого викладений в Договорі №1-014/13 ОЛЮОАВ від 05.05.2014 про внесення змін до Договору, сторонами погоджено графік нарахування та сплати лізингових платежів.

Пунктом 3.4. Договору передбачено, що платежі за Договором здійснюються в національній валюті України (гривні).

Відповідно до п. 3.6. Договору лізингодавець зобов'язується здійснювати погашення заборгованості перед лізингодавцем в наступному порядку:

- сплата нарахованих штрафних санкцій за порушення лізингоодержувачем обов'язків за даним Договором;

- сплата суми заборгованості за простроченими лізинговими платежами;

- сплата поточних лізингових та інших платежів, передбачених цим Договором.

При цьому згідно п. 3.8. Договору лізонгоодержувач не має права затримувати платежі за Договором, строк сплати яких настав, навіть з причин пошкодження предмету лізингу.

Згідно п. 3.9. Договору датою виконання будь-якого платежу за Договором вважається дата фактичного надходження грошових коштів на банківський рахунок лізингодавця. Лізинговий платіж, перерахований несвоєчасно або не в повному обсязі, тягне за собою накладання штрафних санкцій, передбачених п. 11.2. Договору.

Відповідно до п. 3.13. Договору сторони зобов'язуються проводити всі свої розрахункові операції за Договором тільки через рахунки, відкриті в банку лізингодавця.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні в порушення умов Договору відповідач лізингові платежі своєчасно та у повному обсязі не сплатив, сплативши тільки 102930,67 грн. з 644850,00 грн. належних до сплати за умовами Договору за період з дати його укладення по липень 2015 р. включно та додаткових угод до нього, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками банку, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість в розмірі 541 919,33 грн..

У зв'язку з неналежним виконання відповідачем свого обов'язку з вчасної та повної сплати лізингових платежів за Договором позивачем неодноразово були направлені на адресу відповідача претензії та листи №285 від 24.06.2014р., №438 від 07.08.2014р., №442 від 12.08.2014р., № 541 від 08.10.14 р., №661 від 23.12.2014р., № 286 від 11.06.15 р., №334 від 15.07.2015 р., № 364 від 27.07.15 р., № 358 від 07.07.15 р., якими позивач вимагав з від відповідача (лізингоодержувача) припинити порушення умов Договору та виконати взяті на себе фінансові зобов'язання, а саме сплатити наявну суму заборгованості.

Проте, вказані претензії та листи залишені відповідачем без відповіді та задоволення, заборгованість відповідачем погашена не була.

За приписами ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Правові наслідки розірвання договору визначені в частинах 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, згідно яких у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються; у разі розірвання договору зобов'язання припиняється з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 16.1. Договору він може бути достроково розірваний (припинений) за згодою сторін, або позивача у односторонньому порядку відповідно до п. 16.2. цього Договору.

Так, за умовами п.п. 16.2.3 п. 16.2. Договору позивач має право достроково в односторонньому порядку розірвати цей Договір у випадках, коли відповідач, зокрема, порушив п. 3.1. цього Договору та не сплачує лізингові платежі протягом тридцяти календарних днів з дня настання строку платежу.

У випадку розірвання Договору в односторонньому порядку з ініціативи позивача, Договір вважається розірваним, якщо позивач письмово повідомив відповідача про свої наміри не раніше ніж за 10 календарних днів та вказав причини розірвання договору, безспірно або за згодою сторін вилучив у відповідача предмет Договору (п. 16.3. Договору).

Згідно п.п. 10.1.1 п.10.1 Договору лізингодавець має право безспірно вилучити предмет лізингу в випадках, зокрема, несплати лізингоодержувачем лізингового платежу в повному обсязі, або частково протягом тридцяти календарних днів з настання строку платежу.

При цьому згідно п. 10.2 Договору у випадку виникнення будь - якої з підстав, передбачених в пунктах 10.1.1-10.1.4 цього Договору лізингодавець направляє лізингоодержувачу повідомлення про вилучення предмету лізингу із зазначенням строку його передачі. Документом, що засвідчує факт прийняття рішення лізингодавцем про розірвання договору є рекомендований лист лізингодавця. Лізингодавець зобов'язаний за власний рахунок на протязі п'яти днів з моменту отримання від лізингодавця відповідної вимоги повернути предмет лізингу лізингодавцю. Якщо протягом вказаного строку лізингоодержувач не поверне предмет лізингу лізингодавцю, то у відповідності до чинного законодавства України здійснюється примусове вилучення предмету лізингу у лізингоодержувача.

Як встановлено судом за матеріалами справи, на підставі вказаних пунктів Договору позивач направив на адресу відповідача лист № 364 від 27.07.2015 із повідомленням ТОВ «Делюкс-Білдинг» про дострокове розірвання Договору з 05.08.2015 в односторонньому порядку в зв'язку з наявністю заборгованості із лізингових платежів в сумі 741064,37 грн., а також припис № 358 від 27.07.15 р. про зобов'язання призупинити з 27.07.2015 експлуатацію предмету лізингу та безспірно передати його позивачу 05.08.2015 о 12:00-13:00 за адресою: м. Бровари, Київська область, вул. Щолківська, 37.

Факт надсилання вказаного листа на адресу відповідача підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку № 9549 від 28.07.15 р. та відповідного опису вкладення в цінний лист, датованого 28.07.15 р.

Проте представник ТОВ «Делюкс-Білдинг» у визначені строки для передачі предмету лізингу не з'явився, відповідачем предмет лізингу позивачу передано не було.

Із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що спірний предмет лізингу є власністю позивача, що підтверджується наявною в справі копією Свідоцтва серії НОМЕР_5 про реєстрацію транспортного засобу вантажний самоскид марки MERSEDES BENZ ACTROS 4140 K, державний номерний знак НОМЕР_3, № шасі НОМЕР_6, 2007 року випуску.

Згідно наявної в матеріалах справи балансової довідки ТОВ "КрАЗ Лізинг» № 489 від 22.10.15 р., станом на 222.10.15 р. балансова (залишкова) вартість предмету лізингу з урахуванням зносу, становить 59609,59 грн. (без ПДВ).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на наведені норми, власник вправі вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння, а також належного йому майна, придбаного володільцем від особи, яка не мала права його відчужувати. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

При цьому як зазначено в постанові Верховного Суду України від 28 березня 2011 р. у справі №3-17гс11 при вирішенні спорів про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідно до статей 387, 388 ЦК необхідно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника або особи, якій він передав його у володіння, за наявності на це згоди законного розпорядника зазначеного майна.

Як встановлено судом відповідно до матеріалів справи та зазначено вище, спірне майно (предмет лізингу) було передано позивачем відповідачу у оперативний лізинг за Актом приймання-передачі предмету лізингу № 070/13 від 10.09.2013.

Факт вибуття спірного майна з володіння позивача (власника) належним чином підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечувався.

Доказів повернення предмету лізингу на вимогу позивача матеріали справи не містять.

При цьому як на підставу неправомірного користування спірним майном позивач посилається на той факт, що відповідачем неналежним чином виконувались умови Договору в частині сплати лізингових платежів, що, за твердженнями позивача, свідчить про відсутність правових підстав для користування відповідачем спірним майном, тобто необхідність його повернення позивачу як законному власнику.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або виконання зобов'язань з передачі предмета лізингу лізингодавцю, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним Договору №014/13 ОЛ ЮО АВ оперативного лізингу від 09.09.13 або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання з боку сторін відсутні.

Під час розгляду справи, згідно наданих до матеріалів справи доказів (банківських виписок по рахунку позивача). судом встановлено допущення відповідачем порушення умов Договору щодо проведення вчасних та в повному об'ємі сплати лізингових платежів згідно погодженого сторонами Графіку нарахування та сплати лізингових платежів (Додатків №1, №2 до Договору в редакції Договору №1-014/13 ОЛЮОАВ від 25.12.2013 про внесення змін до Договору).

Як зазначено в пункті 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" (далі - Постанова № 5) відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. (п. 19 Постанови № 5).

Суд зазначає з огляду на приписи ст. 762 Цивільного кодексу України та враховуючи положення п. 17 Договору, згідно якого за цим договором перехід прав власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача відбувається після сплати останнього лізингового платежу, при обов'язковій умові сплати лізингоодержувачем всієї заборгованості за даним Договором, штрафних санкцій та можливих збитків (що підтверджується підписанням між сторонами Акту звірки взаєморозрахунків); в такому випадку останній лізинговий платіж вважається викупною вартістю предмету лізингу, що виникнення у лізингоодержувача права на отримання предмету лізингу у власність обумовлене, зокрема, належним виконанням ним грошового зобов'язання зі сплати лізингових платежів за Договором.

При цьому оскільки як свідчать матеріали справи, відповідачем згідно умов Договору не було виконано свого зобов'язання із своєчасної та повної сплати лізингових платежів, підстав для набуття права власності на спірний вантажний самоскид у ТОВ «Делюкс-Білдинг» не виникло, отже станом на час розгляду спору власником предмету лізингу за Договором є Товариство з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг".

Враховуючи вищевикладене, оскільки власником вантажного автомобіля самоскид марки MERSEDES BENZ ACTROS 4140 K, державний номерний знак НОМЕР_3, № шасі НОМЕР_6, № двигуна НОМЕР_2, 2007 року випуску, є позивач, за умови відсутності у відповідача правових підстав на володіння предметом лізингу на підставі Договору, а також доказів передачі відповідачем предмету лізингу позивачу або третім особам, з урахуванням положень ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України таке майно підлягає витребуванню шляхом передачі на користь власника, отже суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, а предмет лізингу - вантажний автомобіль самоскид марки MERSEDES BENZ ACTROS 4140 K, державний номерний знак НОМЕР_3, № шасі НОМЕР_6, № двигуна НОМЕР_2, 2007 року випуску, відповідно, витребуванню з незаконного володіння відповідача шляхом передачі його в розпорядження позивачу.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Делюкс-Білдинг" (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 2-А; ) вантажний автомобіль самоскид MERSEDES BENZ ACTROS 4140 K, державний номерний знак НОМЕР_3, № шасі НОМЕР_6, № двигуна НОМЕР_2, 2007 року шляхом передачі його в розпорядження Товариству з обмеженою відповідальністю "КрАЗ Лізинг" (місцезнаходження: 01015, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 11-Б; адреса для листування: 03039, м. Київ, вул. Голосіївська, 13, оф. 129; ).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Делюкс-Білдинг" (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 2-А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КрАЗ Лізинг" (місцезнаходження: 01015, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 11-Б; адреса для листування: 03039, м. Київ, вул. Голосіївська, 13, оф. 129; ) суму судового збору в розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 08 лютого 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон