ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2016 р. Справа № 921/438/15-г/7

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржник) не зявився

від відповідача не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одєтекс", б/н від 23.10.2015 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 06.10.2015 року (головуючий суддя Стадник М.С.)

у справі №921/438/15-г/7

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Одєтекс", м. Одеса

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-ПС", м. Тернопіль

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Тернопільської області від 06.10.2015 року у справі №921/438/15-г/7 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-ПС" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЄТЕКС" 3641(три тисячі шістсот сорок одна) грн.58 коп. пені; 25845 (двадцять пять тисяч вісімсот сорок пять) грн. 12коп. інфляційних втрат; 606 (шістсот шість) грн. 93коп. 10% річних; 880 (вісімсот вісімдесят) грн.61коп. судового збору. та 2000 (дві тисячі) грн.00коп. - витрати за послуги адвоката. У стягненні - 17186,25грн. пені, 3540,43грн. річних, 11610,45грн. інфляційних втрат відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивоване тим, що факт поставки товару та невиконання відповідачем зобовязань щодо його своєчасної оплати підтверджено рішенням господарського суду Тернопільської області від 08.04.2015р., яке набрало законної сили 07.07.2015р., у справі №921/115/15-г/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЄТЕКС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-ПС", яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-ПС" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЄТЕКС" 184608грн. боргу; 8348,88 грн. - річних за користування коштами; 21739,62грн. - втрат від інфляційних процесів; 20861,62грн. - пені; 11700грн. витрат за послуги адвоката та 4 698,43грн. в повернення сплаченого судового збору. Матеріалами справи підтверджено, та не заперечено відповідачем, що станом на момент подачі позову у даній справі вказане рішення суду від 08.04.2015р. у справі №921/115/15-г/14 не виконано, а тому позовні вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та процентів річних є підставними.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову мотивоване тим, що позивачем було невірно здійснено розрахунок спірних сум та заявлено до стягнення суму боргу, яка за певний період вже була предметом розгляду у іншій господарській справі.

В апеляційній скарзі скаржник (позивач) просить дане рішення скасувати частково та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю мотивуючи це тим, що в межах розгляду згадуваної іншої господарської справи предметом розгляду було стягнення пені та відсотків річних за період виключно по 28 січня 2015 року. Розрахунок інфляційного збільшення суми заборгованості здійснювався лише по грудень 2014 року та саме по грудень 2014 року судом стягнуто на користь позивача втрати від інфляційного збільшення суми боргу. А у даній справі заявлено спірні суми до стягнення, починаючи з 29.01.2015 року, а тому висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні не відповідають дійсності. Крім того, висновок суду першої інстанції про обовязковість реалізації права позивача на збільшення розміру позовних вимог до моменту винесення рішення у справі для можливості задоволення законних вимог позивача за період розгляджу справи судом є неправильним. Судом першої інстанції було прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, однак мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду не містить посилань на правильність здійснених позивачем розрахунків з урахуванням сум та періодів, що вказані у заяві про збільшення позовних вимог. Крім того, вважає, що судом першої інстанції було задоволено до стягнення занижений розмір витрат на правові послуги адвоката.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В судове засідання сторони не забезпечили явки уповноважених представників, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.02.2016 року скаржнику було відмовлено у клопотанні про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції у звязку з технічними причинами.

Від відповідача 28.01.2016 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю участі в судовому засіданні його представника.

Апеляційний господарський суд, враховуючи процесуальні строки розгляду апеляційної скарги, те, що явка представників сторін не визнавалася обовязковою, а участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обовязком, враховуючи, що за неможливості участі в судовому засіданні представника сторони остання не позбавлена права уповноважити іншого представника на участь у судовому засіданні, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів без участі представників сторін.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу в частині, що стосується позовних вимог слід задоволити, а рішення господарського суду першої інстанції - частково скасувати з наступних підстав.

Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "ОДЄТЕКС" в особі директора ОСОБА_2, який діє на підставі Статуту (далі Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "Т-ПС"в особі директора ОСОБА_3, який діє на підставі Статуту (далі Покупець) укладено 03.02.2014р. договір поставки № 1 (далі договір), за умовами якого сторони взяли на себе зобовязання:

- на підставі погоджених заявок Постачальник здійснює поставку покупцеві спандбонд на умовах EXW (без доставки) за адресою: м. Одеса, вул. Краснослобідська, 1, шляхом вивозу товару транспортом покупця або перевізника останнього, при цьому Постачальник вважається таким, що виконав свої зобовязання в момент надання на місці поставки завантаженого на транспорт покупця (його перевізника) товару. Асортимент товару, кількість може погоджуватися сторонами у специфікації ,або безпосередньо у видатковій накладній або товарно транспортній накладній (п.п.1.1,2.4,4.1.1,4.2,4.3 договору);

- доказом поставки товару є примірник видаткової або товарно-транспортної накладної, скріпленої підписами та печатками постачальника та покупця, а в разі перевезення товару перевізником, то в тому числі підписом та печаткою останнього. За результатами приймання-передачі партій товару сторони підписують накладну (п. п.4.1.3, 5.5 договору);

- Покупець зобовязаний сплатити передплату загальної вартості всієї партії товару до моменту її поставки. При цьому, розрахунки здійснюються у національній валюті України у безготівковій формі. Моментом виконання покупцем його грошових зобовязань за цим договором є момент зарахування коштів у розмірі вартості відповідної партії товару на рахунок постачальника ( п.п. 6.6 - 6.8.1договору);

- у випадку несвоєчасної оплати вартості партії товару, покупець зобовязаний сплатити постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення ( п.7.5 договору);

- за погодженням сторін, строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені та коштів згідно з п. 7.5.2 договору встановлюється терміном у два роки. Обмеження, визначені ч. 6 ст. 232 ГК України не застосовуються;

- Постачальник має право вимагати від Покупця, у разі прострочення виконання останнім своїх грошових зобовязань, сплати інфляційних втрат та 10% річних за користування чужими грошовими коштами за період прострочення ( п.7.5.2 договору);

- договір вступає в законну силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014р. (п.11.1 договору).

З матеріалів справи вбачається, що товар по договору поставки №1 від 03.02.2014р. поставлявся за видатковими накладними, позивач виконав умови договору щодо поставки товару, поставивши товар на суму 206004,00грн., що підтверджується: видатковою накладною № Cн-0000085 від 24 вересня 2014 р. на суму 53244,00 грн., видатковою накладною №Сн-0000102 від 30 вересня 2014 р. на суму 74616,00 грн., видатковою накладною №Сн-000028 від 7 жовтня 2014 р. на суму 78144,00 грн., товарно транспортними накладними,рахунками фактурами,податковими накладними.

Відповідачем проведена часткова оплата в сумі 21396,00грн., у звязку з чим за вказаними накладними виникла сума боргу в розмірі 184608,00грн.

Факт поставки товару та невиконання зобовязань щодо його своєчасної оплати підтверджено рішенням господарського суду Тернопільської області від 08.04.2015р. у справі №921/115/15-г/14, яке залишено без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 07.07.2015р. (додаткова постанова від 13.07.2015р.), за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЄТЕКС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-ПС", яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-ПС" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЄТЕКС" 184608грн. боргу; 8348,88 грн. - річних за користування коштами; 21739,62грн. - втрат від інфляційних процесів; 20861,62грн. - пені; 11700грн. витрат за послуги адвоката та 4 698,43грн. в повернення сплаченого судового збору. Рішення набрало законної сили 07.07.2015р., на виконання рішення 27.07.2015р. видано наказ.

Також, судами у справі №921/115/15-г/14 встановлено, що суми попередньої оплати відповідачем на користь позивача у повному обсязі у встановлені строки перераховані не були. У такому разі, законодавець пунктом 4 ст. 693 ЦК України поклав на відповідача обов'язок оплатити вартість товарно-матеріальних цінностей у повному обсязі одночасно з їх отриманням. Також, суд констатував, що строк оплати вартості за поставлений товар настав.

Крім того, судами у справі №921/115/15-г/14 встановлено, що позивач за період з 04.02.2014р. по 07.10.2014р. передав у власність відповідача обумовлений договором товар в обсягах, визначених заявками останнього, що підтверджується видатковими та товарно-транспортними накладними за вказаний період, підписаними представниками сторін та скріпленими їхніми печатками, а також довіреностями на отримання від ТОВ "ОДЄТЕКС" цінностей, які засвідчені керівником та головним бухгалтером покупця. В той же час, зауважень стосовно відступів від положень угоди щодо недоліків по кількості, якості, маркування та пакування поставленого товару, у порядку передбаченому п. 5.15-5.17 договору, від покупця не надходило. Фактів повернення товару, відпущеного за цією угодою, не встановлено.

Апеляційним судом було витребувано та оглянуто матеріали справи № 921/115/15-г/14.

Згідно ст. 35 ГПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Слід зазначити, що з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність («Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» Верховного суду України).

А відтак, апеляційний суд зазначає, що у даному випадку зобовязальні правовідносини виникли між сторонами на підставі договору поставки, що було також встановлено судом у даній справі та судами у справі № 921/115/15-г/14.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечено сторонами, що станом на момент подачі позову у даній справі (27.04.2015р.) рішення суду від 08.04.2015р. у справі №921/115/15-г/14 не виконано. Тобто, також не виконано і зобовязання відповідача за договором, оскільки рішення суду лише встановлює обставини справи та встановлює факти виконання/невиконання зобовязання

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Прострочення боржника (відповідача) та невиконання відповідачем обовязку з оплати за отриманий товар у встановлений строк встановлено судами у справі №921/115/15-г/14 та підтверджено матеріалами даної справи.

Разом з тим, за приписами ст. 549, частини другої ст.ст. 611, 625 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, повинен на вимогу кредитора сплатити борг з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено умовами договору (п.7.5.2договору) сторони передбачили інший розмір процентів, а саме 10% річних.

Передбачені ст. 625 ЦК України, втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі, за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником.

Відповідно до п.п. 7.1п.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання,при цьому такі нарахування інфляційних та трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 ЦК України .

Згідно ст.ст. 258, 259 ЦК України та п.6 ст. 231, п.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано та стягуються такі санкції протягом строку позовної давності в один рік. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, при цьому договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За погодженням сторін, строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені та коштів згідно з п. 7.5.2 договору встановлено терміном у два роки.

Предметом даного позову згідно позовної заяви є стягнення з відповідача суми коштів у розмірі 62 430,76 грн., яка складається з суми пені 20827,83 грн. за період з 29.01.2015 по 20.04.2015 року, 10% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 4 147,36 грн. за період з 29.01.2015 року по 20.04.2015 року та інфляційних втрат в розмірі 37455,57 грн. за період з січня 2015 року по 20.04.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.09.2015 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій він просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 40 239,48 грн. за період з 21.04.15 року по 31.08.2015 року; 31 119,48 грн. інфляційних втрат за період з квітня 2015 року по липень 2015 року, 10874,17 грн. за період з 21.04.2015 року по 31.08.2015 року 10% річних.

Тобто загалом сума спірних коштів за позовною заявою та заявою про збільшення розміру позовних вимог становить: пені з 29.01.2015 року по 31.08.2015 року в сумі 61067,31 грн., інфляційних втрат за період з січня 2015 року по липень 2015 року 68575,05 грн.; процентів річних з 29.01.2015 року по 31.08.2015 року 10 874,17 грн.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог та зазначив про розгляд даної справи з урахуванням вказаної заяви.

Щодо позовних вимог про стягнення пені у даній справі, то судом першої інстанції зазначено, що позовні вимоги в частині стягнення 20827,83грн. пені, нараховані згідно п. 7.5 умов договору за період з 29.01.15р. по 20.04.2015р., підлягають до задоволення частково в сумі 3641,58грн. за період з 09.04.2015р. по 20.04.2015р., оскільки період до 08.04.2015р. був предметом дослідження у справі №921/115/15-г/14, і позивач не скористався правом передбаченим ст.22 ГПК України щодо збільшення позовних вимог до прийняття рішення у справі. В частині стягнення 17186,25грн. пені відмовлено. Заявлені до стягнення позивачем 4147,36грн. річних за період з 29.01.2015р. по 20.04.2015р. судом першої інстанції задоволено в частині 606,93грн., за період з 09.04.2015р.- по 20.04.2015р. з тих самих підстав що і пені. В частині стягнення 3540,43грн. річних в позові відмовлено. Заявлені до стягнення позивачем 37455,57грн. інфляційних втрат за період з 29.01.2015р. по 20.04.2015р. судом першої інстанції задоволено в частині 25845,12грн., за період з 09.04.2015р.- по 20.04.2015р. з вищезазначених підстав. В частині стягнення 11610,45грн. інфляційних в позові відмовлено.

Тобто з вищенаведеного вбачається, що хоч судом першої інстанції і було прийнято заяву про збільшення позовних вимог, проте рішення винесено в межах спірних сум, заявлених позивачем первісно у позовній заяві, без врахування заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Зі справи № 921/115/15-г/14 вбачається, що позивачем у вказаній справі було заявлено пеню та 10% річних за період з 05.02.14 року по 28.01.2015 року, а інфляційні втрати нараховано по грудень 2014 року.

Тобто слід зазначити, що періоди нарахування спірних сум позивачем є правильними, враховуючи подовження сторонами строків спеціальної позовної давності стосовно вимог про стягнення пені до двох років та незастосування обмежень, передбачених ч.6 ст. 323 ГК України. Такі вказані позивачем періоди заборгованості є в даному випадку продовженням періодів заборгованості, що були предметом розгляду у справі № 921/115/15-г/14.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки період до 08.04.2015р. був предметом дослідження у справі №921/115/15-г/14, і позивач не скористався правом передбаченим ст.22 ГПК України щодо збільшення позовних вимог до прийняття рішення у справі №921/115/15-г/14, то в частині стягнення 17186,25грн. пені за цей період слід відмовити. В даному випадку позивач згідно принципу диспозитивності не позбавлений права заявити вимогу про стягнення боргу за період, який не був предметом розгляду у справі №921/115/15-г/14, оскільки такий є в межах позовної давності, зобовязання припинене не було, а тривало у вказаний період.

Відтак, апеляційний господарський суд, здійснивши перерахунок в системі «Ліга Закон» (калькулятор підрахунку заборгованості) вважає, що заявлена в даній справі вимога про стягнення суми пені в розмірі 61067,31 грн. за період з 29.01.2015 року по 31.08.2015 року та суми процентів річних в розмірі 10874,17 грн., яка не була предметом спору в іншій справі, є підставною та підлягає до задоволення.

Щодо стягнення інфляційних втрат, то згідно перерахунку в системі «Ліга Закон» (калькулятор підрахунку заборгованості) такі становлять за період з 01 січня 2015 року по липень 2015 року включно 72551,14 грн., проте, зважаючи на межі заявлених позовних вимог, до задоволення підлягають інфляційні втрати в розмірі, заявленому позивачем - 68 575,05 грн.

Таким чином, прийнявши заяву про збільшення розміру позовних вимог, про що зазначено в описовій частині оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги кількісно збільшений розмір позовних вимог при прийнятті рішення, а тому фактично відмовив у частині збільшеного розміру позовних вимог.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 57 425,73 грн. пені, 10 267,24 грн. 10 % річних та 42 729,93 грн. - інфляційних втрат слід скасувати.

Позивач в суді першої інстанції просив стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката в сумі 5 000 грн. Проте, судом першої інстанції було стягнуто 2000,0 грн. витрат на послуги адвоката.

Відповідно до приписів ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру", що передбачено ч. 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК, покладення на сторони у справі як судових витрат можливе тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Сторони договору про надання правової допомоги мають право визначити будь-який розмір витрат на правову допомогу в господарському процесі, однак, суд може обмежити розмір сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, зважаючи на розумну необхідність судових витрат у даній судовій справи.

Згідно із ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Вказані положення закріплено в ст. 28 Правил адвокатської етики.

Водночас, відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові та за наявності документального їх підтвердження. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013 та постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

В якості документального підтвердження вартості наданих адвокатом послуг, позивачем надано рахунок №2 від 16.04.2015р. за надання правової допомоги згідно Договору №14-ПД від 18.03.2013р. та дод.угоди №7 від 16.04.2015р. на суму 5000грн. та докази його оплати платіжним дорученням № 79 від 30.04.2015р.

В апеляційній інстанції витрати позивача на послуги адвоката підтверджені копією Платіжного доручення № 607 від 17 листопада 2015 року на суму 2000,0 грн.

Аналізуючи вищенаведене, апеляційний суд враховує ціну позову, предмет спору про стягнення коштів, які є наслідками порушення зобовязання, відсутність особливої складності даної справи та проведених розрахунків, вважає правомірним висновок суду першої інстанції про стягнення 2000,0 грн. витрат на послуги адвоката та приходить до висновку про задоволення клопотання скаржника про стягнення з відповідача 2000,0 грн. витрат на послуги адвоката в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте без урахування всіх обставин справи та з порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягає частковому скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення.

Згідно ст. 49 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, апеляційний господарський суд здійснює перерозподіл судових витрат у даній справі.

Отже, враховуючи розмір задоволених позовних вимог згідно висновку суду апеляційної інстанції, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2810,30 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 3091,3 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одєтекс", б/н від 23.10.2015 року задоволити.

Рішення господарського суду Тернопільської області від 06.10.2015 року у справі №921/438/15-г/7 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 57 425,73 грн. пені, 10 267,24 грн. 10 відсотків річних та 42 729,93 грн. - інфляційних втрат - скасувати. В цій частині прийняти нове рішення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-ПС", вул. Промислова, 30, м. Тернопіль, 46002 (ідент. код 36509185) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЄТЕКС", вул. Бригадна, 131, м. Одеса, 65010 (ідент. код 33387508) 57425,73 грн. пені, 10 267,24 грн. 10 відсотків річних та 42729,93 грн. - інфляційних втрат.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-ПС", вул. Промислова, 30, м. Тернопіль, 46002 (ідент. код 36509185) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЄТЕКС", вул. Бригадна, 131, м. Одеса, 65010 (ідент. код 33387508) 2000 (дві тисячі) ,0 грн. витрат на послуги адвоката в суді першої інстанції та 2000 (дві тисячі), 0 грн. витрат на послуги адвоката в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-ПС", вул. Промислова, 30, м. Тернопіль, 46002 (ідент. код 36509185) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЄТЕКС", вул. Бригадна, 131, м. Одеса, 65010 (ідент. код 33387508) 2810,30 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 3091,3 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Резолютивну частину рішення господарського суду Тернопільської області від 06.10.2015 року у справі №921/438/15-г/7 викласти у наступній редакції:

«Позов задоволити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-ПС" вул. Промислова, 30, м. Тернопіль, 46002 (ідент. код 36509185) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЄТЕКС", вул. Бригадна, 131, м. Одеса, 65010 (ідент. код 33387508) 61 067 (шістдесят одну тисячу шістдесят сім) грн. 31 коп. пені; 68 575 (шістдесят вісім тисяч пятсот сімдесят пять) грн. 05 коп. інфляційних втрат; 10 874 (десять тисяч вісімсот сімдесят чотири) грн. 17коп. 10% річних; 2810 (дві тисячі вісімсот десять), 30 (тридцять) грн. судового збору та 2000 (дві тисячі), 0 грн витрат за послуги адвоката».

Місцевому господарському суду видати відповідні накази в порядку ст. 116 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 08.02.2016 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Суддя Бойко С. М.

Суддя Якімець Г. Г.