РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Справа № 906/983/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Петухов М.Г. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Панич О.В.;

від відповідача 1: представник не прибув;

від відповідача 2: Венгерук С.Ю.;

від Третьої особи: представник не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Моряков Олександр Вікторович на рішення господарського суду Житомирської області від 25.11.15р. у справі № 906/983/15 (суддя Ляхевич А.А.)

за позовом Морякова Олександра Вікторовича

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Астрал"

до відповідача 2: Публічного акціонерного товариства "Коростенський хлібозавод"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача: Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк"

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 31 січня 2008 року, 29 лютого 2008 року, 3 серпня 2009 року

ВСТАНОВИВ:

Моряков Олександр Вікторович (надалі - Позивач) звернувся в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (том 1, а.с. 4-12) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астарл» (надалі -Відповідач;) про: визнання недійсним договору купівлі-продажу хлібопекарського обладнання, укладеного між Відповідачем та Публічним акціонерним товариством «Коростенський хлібозавод» 31 січня 2008 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу хлібопекарського обладнання, укладеного між Відповідачем та Публічним акціонерним товариством «Коростенський хлібозавод» 29 лютого 2008 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу хлібопекарського обладнання, укладеного між Відповідачем та Публічним акціонерним товариством «Коростенський хлібозавод».

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 13 серпня 2015 року (том 1, а.с. 136-138), з підстав, висвітлених у даній ухвалі було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (надалі - Третя особа 1) та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача Публічне акціонерне товариство «Коростенський хлібозавод» (надалі - Третя особа 2).

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 10 вересня 2015 року (том 1, а.с. 183-184), з підстав, висвітлених у даній ухвалі було залучено до участі у справі другого відповідача Публічне акціонерне товариство «Коростенський хлібозавод» (надалі - Відповідач 2 ), виключивши його зі складу третіх осіб по справі.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року (том 3, а.с. 58-66) у справі № 906/983/15 з підстав, вказаних у цьому рішенні, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернулася з апеляційною скаргою (том 7, а.с. 3-9) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року в даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю задоволити позовні вимоги Позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що матеріали справи містять докази, для встановлення факту, що такі договори були Відповідачами укладені та фактично виконувалися. Також, апелянт посилається на той факт, що хлібопекарське обладнання, відчужене за оспорюваними договорами купівлі-продажу є спільною сумісною власністю та, виходячи з положень пункту 5.7 Статуту відчуження даного майна повинно було здійснюватися учасниками Відповідача 1 сумісно.

Ухвалою суду від 21 грудня 2015 року (том 7, а.с. 1) апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 10 лютого 2016 року на 15 годину 10 хвилин.

На виконання вимог ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 21 грудня 2015 року Відповідач 2 подав відзив на апеляційну скаргу (том 7, а.с. 22-25; 28-29) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники Відповідача 2 та Третьої особи в судове засідання від 10 лютого 2016 року не з'явилися. Про дату, час та місце розгляду справи Відповідач 2 та Третя особа були належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (том 7, а.с. 33-34). Причини неявки своїх представників Відповідач 2 та Третя особа не повідомили. Жодних клопотань від Відповідача 2 та Третьої особи щодо відкладення розгляду справи до господарського суду апеляційної інстанції не надходило. Водночас, в ухвалі про прийняття апеляційної скарги до провадження та ухвалі про відкладення розгляду справи відсутні вимоги щодо обов'язкової явки представників сторін.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів статтей 67 та 77 Господарського процесуального кодексу України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного та враховуючи закінчення двохмісячного строку встановленого для розгляду апеляційної скарги на рішення суду, керуючись приписів статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Відповідача 2 та Третьої особи, за наявними у справі матеріалами.

Позивачем в судовому засіданні було подано клопотання, котрі відповідно до вимог пункту 2.1.1 Інструкції з діловодства в господарських судах було долучено до матеріалів справи в судовому засіданні (після завершення судового засідання дані документи були зареєстровані службою діловодства під реєстраційним № 3971/16 в базі даних Діловодство спеціалізованого суду), наступного змісту.

Клопотання про витребування у Відповідача 1 для доручення до матеріалів справи належним чином засвідчені копії та для огляду в судовому засіданні оригінали рішень загальних зборів учасників Відповідача 1, пов'язані з розпорядженням майна у вигляді хлібопекарського обладнання шляхом укладення договорів купівлі продажу між Відповідачем 1 та Відповідачем 2.

Клопотання про витребування у Третьої особи інформації стосовно того чи укладалися з метою забезпечення виконання зобов'язань Відповідача 1 перед Третьою особою за кредитним договором № 37 від 1 листопада 2007 року будь-які інші договори поруки, застави, іпотеки, гарантії тощо з товариством, його учасниками або будь-якими іншими третіми особами.

Клопотання про витребування у Відповідача 2: фінансових звітів (баланс) за період з 1 січня 2008 року по 1 жовтня 2015 року; фінансові звіти за період з 1 січня 2008 року по 1 жовтня 2015 року; картку обліку руху основних засобів за період з 1 січня 2008 року до дати надання Відповідачем 1 відповідних документів, картку обліку руху основних засобів за період з 1 січня 2008 року до дати надання Відповідачем 2 відповідних документів.

Клопотання про витребування у Коростенської ОДПІ ГУ ДФС у Житомирській області докази у вигляді належним чином засвідчених копій документів, що можуть свідчити про фактичний продаж хлібопекарського обладнання за договорами купівлі-продажу хлібопекарського обладнання від 31 січня 2008 року, 29 лютого 2008 року та 3 серпня 2009 року, укладеними між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, а саме: додатків № 5 до Податкових декларацій з податку на додану вартість та реєстрів виданих та отриманих податкових накладних за січень-березень 2008 року та серпень-вересень 2009 року, поданих до контролюючих органів як Відповідачем 1 так Відповідачем 2, актів перевірок Відповідача 1 та Відповідача 2 за період 2008-2010 років та інших документів.

Колегія суддів заслухавши обґрунтування представника Позивача з приводу поданих клопотань, думку Відповідача 2 (котрий заперечує проти їх задоволення), після винесення даних клопотань на обговорення порадившись на місці вирішила, відхилити дані клопотання зважаючи на таке.

Дослідивши зміст даних клопотань колегія суддів не вбачає з їхнього змісту, а Позивачем в судовому засіданні не надано обгрунованого пояснення, які саме обставини справи будуть посвідчені та доведені підстави позову у разі задоволення даних клопотань та витребування зазначених в них документів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що вищенаведені клопотання повністю ідентичні по змісту клопотанням, котрі були подані Позивачем суду першої інстанції, під час розгляду справи місцевим судом, про що безпосередньо зазначено у вступній частині оспорюваного Позивачем рішення, а саме: том 3, аркуші справи 61 та 62.

Із вступної частини рішення вбачається, що дані клопотання були задоволенні судом, а зазначені в них докази, були витребувані ухвалами суду, так, в матеріалах справи містяться протоколи засідання наглядової ради Відповідача 2 та інші надані Відповідачем 2 докази (том 2, а.с. 164-167; том 3, а.с. 43-49; том 1, а.с. 44; том 2, а.с.227-236).

Відтак, подання Позивачем до суду апеляційної інстанції ідентичних по змісту клопотань, клопотанням поданих до місцевого господарського суду, за відсутності належного обґрунтування їх підставності та обмотивованості щодо тих обставин справи, котрі будуть встановлені чи підтвердженні у разі задоволення таких клопотань, свідчить про свідоме затягування Позивачем розгляду справи та про нагромадження матеріалів спарви неналежною (повторною) документацією.

В судовому засіданні від 10 лютого 2016 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі та просить скасувати рішення місцевого господарського суду.

В судовому засіданні від 10 лютого 2016 року представник Відповідач 2 заперечив проти доводів, висвітлених в апеляційній скарзі Позивача, з підстав, висвітлених у відзиві на апеляційну скаргу та вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача 2, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги Позивача слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року по справі № 906/983/15 слід залишити без змін. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (том 1, а.с. 23-25), пункту 1.3 Статуту Відповідач 1 (том 1, а.с. 167) та Установчого договору Відповідача 1 від 25 листопада 2000 року, Відповідач 1 заснований фізичними особами учасниками: Іскра М.М., Гороховський В.В., Моряков О.В., Dadashov Ilham, в рівних частках (по 2 950 грн. кожна).

Як вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Позивач також є учасником (кінцевим бенефіціаром власник (контролер)) Відповідача 2.

Також, як вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (том 1, а.с. 26-28) Позивач є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Гольдберг», із розміром внеску до статутного фонду 330 000 грн..

Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що, йому стало відомо, за результатом проведених за його замовленням аудиторських перевірок, про ту обставину, що директорами Відповідача 2 - Кондачковим Ю.А., Торяник О.П. та директорами Відповідача 1 - Гороховським B.B, та Ференець О.Л. умисно проводилась протиправна діяльність, направлена на створення майнової шкоди учасникам зазначених господарських товариств.

Тому, Позивач вважає, що саме з часу отримання ним звітів за результатами аналізу фінансово-господарської діяльності стану бухгалтерського обліку та використання грошових коштів Відповідачем 1 та Відповідачем 2, в межах яких було виявлено порушення корпоративних прав Позивача, слід рахувати строки порушення прав Позивача як учасника господарського товариства, оскільки до цього йому не було відомо про порушення його прав, а отже, на думку Позивача, позов подано в межах строку позовної давності. Зокрема, звіт за результатами аналізу фінансово-господарської діяльності стану бухгалтерського обліку та використання грошових коштів по окремим операціям Відповідача 1 за період з 1 січня 2008 року по 31 грудня 2012 року датований 31 травня 2013 року (том 1, а.с. 55-69).

Як вбачається з матеріалів справи, 1 листопада 2007 року між Третьою особою і Відповідачем 1 було укладено кредитний договір № 37 (надалі - Кредитний договір; том 1, а.с. 29-34), згідно з умовами підпункту 1.1.1 якого Відповідач отримав кредитні кошти в сумі 759 726,72 доларів США на придбання хлібопекарського обладнання у компанії WESTAN GROUP LTD (Беліз).

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за Кредитним договором між Третьою особою та Відповідачем 1, було укладено договір застави від 1 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком С.С. та зареєстрований в реєстрі за № 10085. Згідно умов договору застави Відповідач 1 надав Третій особі в заставу майнові права на хлібопекарське обладання, придбане у компанії WESTAN GROUP LTD (Беліз). Вказаним договором також було передбачено, що у разі переходу права власності на предмет застави до Відповідача 1 до виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, все одержане при цьому Відповідачем 1 стає предметом застави, про що Відповідач 1 зобов'язаний негайно повідомити Третю особу, укласти з ним відповідний договір застави на це майно та застрахувати на користь Третьої особи.

Після переходу права власності на хлібопекарське обладнання до Відповідача 1, сторонами кредитного договору Третьою особою та Відповідачем 1 було укладено договір застави від 11 липня 2008 року (надалі - Договір застави; том 1, а.с. 35-36), посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком С.С. та зареєстрований в реєстрі за № 5952.

Пунктом 1.1 Договору застави, визначено, що в забезпечення виконання зобов'язань за:

· Крудитним договором, укладеним між Третьою особою та Відповідачем 1 з усіма подальшими змінами до нього, в подальшому - Кредитний договір 1, згідно з яким Відповідачу 1 надано кредит в сумі 759 726, 72 доларів США зі сплатою процентів, строком повернення 1 листопада 2010 року;

· Кредитний договір № 47 укладеним 10 січня 2008 року між Третьою особою та Відповідачем 2 (Відповідач 1, Відповідач 2 - Позичальники), з усіма подальшими змінами до нього, в подальшому Кредитний договір № 2, згідно з яким Відповідачу 2 надано кредит в сумі 1 500 000 грн строком повернення 11 січня 2011 року, а також в забезпечення всіх інших виплат та штрафних санкцій, визначеними в Кредитних договорах, Відповідач 1 надає Третій особі в заставу належне йому направі власності майно: основні засоби:

· Піч для випікання хлібобулочних виробів ВR 270 в кількості 3 штуки;

· Укладач (робот) в комплекті КU 210 в кількості 1 штуки;

· Тісторозподільник DM 2100 в кількості 2 шт.;

· Округлювач тіста СМ3000РТ в кількості 2 шт.;

· Клімат-контроль АМ110 в кількості 2 шт.;

· Розстійна шафа РМ820Р в кількості 2 шт.;

· Закаточна машина (формувальник новий) RL 200 в кількості 2 шт.;

· Возики для перевезення хлібобулочних виробів ТА 140 у зборі з піддонами в кількості 30 шт.;

· Тренспортер - стіл KU 100 в кількості 2 шт..

У відповідності до пункту 1.2 Договору застави, балансова вартість предмета застави 4 795 774 грн 92 коп..

Відповідно до підпунктів 2.1.2 та 2.1.5 Договору застави: Відповідач 1 зобов'язався користуватися заставленим майном відповідно до його цільового призначення з урахуванням обмежень, передбачених даним договором та у період дії договору застави не здійснювати відчуження, передачу заставленого майна, його подальшої застави без письмової згоди Третьої особи.

Проте, як зауважує Позивач, Відповідачем було здійснено відчуження заставленого майна на користь Відповідача 2, з яким було укладено наступні договори купівлі-продажу хлібопекарського обладнання.

Договір купівлі-продажу від 31 січня 2008 року укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2. Загальна ціна Товару, що продається за цим договором складає 6 652 632 грн.. У відповідності до підпункту 3.1.1 даного договору купівлі-продажу Відповідач 1 зобов'язався передати Відповідачу 2 товар визначений цим договором в строк не пізніше 31 січня 2008 року (том 1, а.с. 37).

Договір купівлі-продажу від 29 лютого 2008 року укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2. Пунктом 2.1 даного договору купівлі-продажу визначена загальна ціна Товару, що продається за цим договором - 1 552 320 грн.. У відповідності до підпункту 3.1.1 даного договору купівлі-продажу Відповідач 1 зобов'язався передати Відповідачу 2 товар визначений цим договором в строк не пізніше 29 лютого 2008 року (том 1, а.с. 38).

Договір купівлі-продажу від 3 серпня 2009 року укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2. Пунктом 2.1 даного договору купівлі-продажу визначена загальна ціна Товару, що продається за цим договором - 8 000 000 грн.. У відповідності до підпункту 3.1.1 даного договору купівлі-продажу Відповідач 1 зобов'язався передати Відповідачу 2 товар визначений цим договором в строк не пізніше 3 серпня 2009 року (том 1, а.с. 39).

Позивачем до матеріалів справи додані наступні первинні бухгалтерські документи, котрі підтверджують факт здійснення господарської операції (том 1, 40-45): видаткова накладна № РН-0000158 від 31 січня 2008 року, специфікація від 31 січня 2008 року на суму 6 652 632 грн. до Договору купівлі-продажу від 31 січня 2008 року; видаткова накладна № РН-0000255 від 29 лютого 2008 року, специфікація від 29 лютого 2008 року на суму 1 552 320 грн. до Договору купівлі-продажу від 29 лютого 2008 року; видаткова накладна № РН-0001054 від 3 серпня 2009 року, специфікація від 3 серпня 2009 року на суму 8 000 000 грн. до Договору купівлі-продажу від 3 серпня 2009 року.

Позивач, посилається на те, що оспорювані договори купівлі-продажу укладені всупереч вимогам статті 17 Закону України «Про заставу» та обмеженням щодо розпорядження заставним майном, зазначеним у Договорах застави від 1 листопада 2007 року та Договору застави від 11 серпня 2008 року, Позивач вважає, що такими діями Відповідачем 1 було незаконно реалізовано хлібопекарське обладнання на загальну суму 16 204 952 грн. (в т.ч.ПДВ на загальну суму 2 700 825 грн 33 коп.).

Позивач вважає, що оспорювані договори купівлі-продажу хлібопекарського обладнання (від 31 січня 2008 року, 29 лютого 2008 року та 3 серпня 2009 року) були укладені між Відповідачами з порушенням корпоративних прав Позивача. Вказує, що питання про укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу хлібопекарського обладнання безумовно є питанням господарської діяльності Відповідача 1. Зокрема, порушенням своїх корпоративних прав Позивач вважає саме відчуження Відповідачем 1 хлібопекарського обладнання на користь Відповідача 2 за оспорюваними договорами купівлі-продажу, внаслідок якого хлібопекарське обладнання вибуло зі складу майна Відповідача 1 та увійшло до складу основних фондів Відповідача 2, де й знаходиться станом на сьогоднішній день, а також, те, що хлібопекарське обладнання знаходиться на території Відповідача 1, оскільки, за твердженнями Позивача не може використовуватися в господарській діяльності Відповідача 1 для отримання прибутку, а тому учасники Відповідача 1 недоотримують дивіденди, які могли б бути отримані від використання хлібопекарського обладнання. Тому вважаючи, що усі вищезначені дії Відповідача 1 та Відповідача 2 спрямовані на порушення його корпоративних прав, Позивач звернулися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу хлібопекарського обладнання від 31 січня 2008 року, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, визнання недійсним договору купівлі-продажу хлібопекарського обладнання від 29 лютого 2008 року, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2; визнання недійсним договору купівлі-продажу хлібопекарського обладнання від 3 серпня 2009 року, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 .

Зважаючи на те, що підставою звернення з позовом до суду Позивач визначив порушення його корпоративних прав шляхом укладенням оспорюваних договорів купівлі-продажу, спір та обставини справи, колегія суддів розглядає саме в контексті порушення корпоративних прав Позивача як учасника Відповідача 1, які включають, зокрема, право на участь в управлінні товариства та право на отримання певної частки прибутку (дивідендів) товариства.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положення статті 203 Цивільного кодексу України визначають такі підстави недійсності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також, частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України передбачені самостійні окремі підстави недійсності господарського зобов'язання; може бути визнано недійсним повністю або в частині господарське зобов'язання, що: 1) не відповідає вимогам закону, 2) вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави або суспільства, 3) укладено учасниками господарських правовідносин з порушенням хоча б одним з них спеціальної компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Частиною 2 статті 207 Господарського кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до частин 2, 3 статті 145 Цивільного кодексу України: у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників; виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства; компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Статтею 50 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що: товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Статтею 58 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що: вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

За приписом статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про господарські товариства», статті 82 Господарського кодексу України, статті 143 Цивільного кодексу України товариство з обмеженою відповідальністю створюється і діє на підставі статуту.

Пунктом 51 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року за № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» встановлено, що законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

У відповідності до пункту 1.2 Рекомендацій Президії Вищого господарського суду України від 28 грудня 2007 року № 04-5/14 "Про практику застосування законодавства у розгляду справи, що виникають з корпоративних відносин", до корпоративних спорів належать також спори за позовами учасників (акціонерів) господарських товариств про визнання недійсними правочинів, укладених товариством, якщо позивач обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав або інтересів.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи в сукупності з положеннями Статуту Відповідача 1 та нормами чинного законодавства України, колегія суду зауважує, що пунктом 3.1 Статуту Відповідача 1 (затвердженого протоколом № 1 від 10 грудня 2000 року; том 1, а.с. 167-170), учасники Відповідача 1 розпоряджаються його майном згідно з правом учасників сумісної власності. Частка кожного із них в цьому майні пропорційна внескам у статутний фонд. Рішення, пов'язані з розпорядженням майна, приймаються учасниками товариства спільно у порядку та за правилами, встановленими Установчим договором.

Згідно з пунктом 5.7 Установчого договору Відповідача 1 (том 1, а.с. 171-172), сторони за цим договором здійснюють управління спільною власністю сумісно. Ці функції виконують загальні збори сторін, за договором - збори учасників товариства, їх склад, компетенція та інші правила проведення зборів здійснюються згідно із Статутом товариства.

У відповідності до пункту 4.1 Статуту Відповідача 1, вищим органом управління товариства є збори його учасників.

Пунктом 4.2 Статуту Відповідача 1 встановлено, що: до компетенції зборів учасників товариства належать такі питання: зміна Статуту; обрання і відкликання керівника адміністрації та голови ревізійної комісії; -затвердження річних звітів товариства та висновків ревізійної комісії, встановлення порядку розподілу прибутку та покриття збитків; утворення, реорганізація і ліквідація підприємства; прийняття рішень про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб товариства, що призначаються зборами, з виконанням цієї функції директором щодо інших посадових осіб товариства; зміна статутного фонду; виключення учасника з товариства.

Відповідно до пункту 4.3 Статуту Відповідача 1, виконавчий орган Відповідача 1 очолює директор, що призначається зборами учасників товариства; з директором допускається укладання трудового контракту. Директор вирішує усі питання діяльності Відповідача 1, крім віднесених до виняткової компетенції зборів учасників. Директор має право: без доручення представляти товариство у взаємовідносинах з фізичними та юридичними особами, органами державної влади та управління, судовими закладами, відкривати рахунки товариства в банках та проводити операції за ними; укладати угоди від імені Відповідача 1, видавати накази та розпорядження, обов'язкові для всіх співробітників товариства, приймати на роботу та звільняти з роботи працівників. Директор не має права без згоди учасників укладати угоди від імені товариства на свою користь, а також в інтересах своїх корпоративних прав поза цим товариством. Відкликання директора з посади здійснюється зборами учасників на підставах, передбачених КЗпП України, цим Статутом і умовами трудового контракту.

З матеріалів справи вбачається, що в подальшому, 22 березня 2013 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено наступні договори (том 1, а.с. 164-166):

· Договір про розірвання договору купівлі-продажу від 31 січня 2008 року;

· Договір про розірвання договору купівлі-продажу від 29 лютого 2008 року;

· Договір про розірвання договору купівлі-продажу від 3 серпня 2009 року.

За умовами пункту 1 Договорів про розірвання оспорюваних договорів купівлі-продажу, сторони дійшли згоди про розірвання Договорів купівлі-продажу.

За умовами пункту 2 Договорів про розірвання оспорюваних договорів купівлі-продажу, з моменту набрання чинності цим Договором зобов'язання сторін, що виникли за Договором купівлі-продажу, припиняються і Сторони не вважають себе пов'язаними будь-якими правами та обов'язками, що виникли на підставі Договору купівлі-продажу.

У відповідності до пункту 3 Договорів про розірвання оспорюваних договорів купівлі-продажу, сторони підтверджують, що Товар зазначений в Договорі купівлі-продажу та Додатках до нього на момент підписання цього Договору знаходиться у Відповідача 1.

У відповідності до пункту 4 Договорів про розірвання оспорюваних договорів купівлі-продажу, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за Договором, до моменту його розірвання.

З матеріалів спарви вбачається, що вказані договори про розірвання оспорюваних договорів купівлі-продажу оспорюються Позивачем за позовом в іншій справі за № 906/1475/15 (однак, враховуючи предмет позову у справі № 906/983/15 та положення частини 3 статті 207 Господарського кодексу України, наявність договорів від 22 березня 2013 року про розірвання договорів купівлі- продажу не має безпосереднього значення для вирішення даного господарського спору, оскільки для визнання недійсними договорів в межах даної справи має значення наявність чи відсутність саме на момент укладення оспорюваних договорів підстав для визнання їх недійсними і саме внаслідок порушення при їх укладенні корпоративних прав Позивача).

Рішенням господарського суду Житомирської області від 4 листопада 2010 року по справі № 5/1022 (за позовом Третьої особи до Відповідача 1 про стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача 5699763 грн 32 коп. за кредитним договором № 37 від 1 листопада 2007 року; том 2, а.с. 13-16) частково задоволено позов Третьої особи та стягнуто з Відповідача 1 на користь Третьої особи 115726,72 доларів США строкової заборгованості за кредитом, 456088,13 доларів США простроченої заборгованості за кредитом, 70859,98 доларів США заборгованості за процентами, 2922,57доларів США пені за несвоєчасне погашення кредиту, 718,61 доларів США пені за несвоєчасну сплату процентів по кредиту, 277 796 грн 11 коп. інфляційних за несвоєчасне погашення кредиту, 17 271 грн 60 коп. інфляційних за несвоєчасну сплату процентів по кредиту. Також, даним судовим рішення покладено на Відповідача 1 25 500 грн витрат, пов'язаних зі сплатою державного мита та 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18 лютого 2011 року по справі № 5/1022 задоволено частково апеляційну скаргу Відповідача 1, рішення господарського суду Житомирської області від 4 листопада 2010 року змінено в частині стягнення з Відповідача 1 пені за несвоєчасне погашення кредиту та в частині стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції. Відповідно до даної постанови ухвалено стягнути з Відповідача 1 на користь Третьої особи 2839,39 доларів США пені за несвоєчасне погашення кредиту та відмовити у позові в частині стягнення 277796,11грн. інфляційних за несвоєчасне погашення кредиту та 17 271 грн 60 коп. інфляційних за несвоєчасну сплату процентів по кредиту (том 2, а.с. 17-19).

На виконання рішення господарського суду Житомирської області від 4 листопада 2010 року та постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 18 лютого 2011 року в справі № 5/1022 господарським судом Житомирської області видано наказ № 5/1022 від 22 квітня 2011 року (том 2, а.с. 20).

Постановою відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Житомирській області від 16 листопада 2011 року відкрито виконавче провадження. В межах даного виконавчого провадження, згідно акту опису й арешту майна від 29 березня 2012 року (том 1, а.с. 245-248) державним виконавцем відділу примусового виконання рішень в Житомирській області описано та арештовано заставне майно Відповідача 1, за адресою: м. Коростень, вул. Шолом-Алейхема, 62.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пункту 1.6 Договору застави, в період дії даного договору застави майно знаходитиметься за адресою: Житомирська обл., м.Коростень, вул. Шолом - Алейхема, 62.

11 січня 2011 року між Відповідачем 2 та Відповідачем 1 було укладено договір оренди частини хлібопекарського цеху (надалі - Договір оренди; том 3, а.с. 17-18).

Відповідно до пункту 1.1 Договору оренди, Відповідач 2 зобов'язався передати, а Відповідач 1 прийняти у строкове платне користування, а саме: в оренду, частину хлібопекарського цеху, площею 170 кв.м. (розташованої за адресою м. Коростень, вул. Шолом-Алейхема, 62); склад об'єкта оренди та його розміщення виділено на Плані нежитлового приміщення, зазначеному в Додатку № 1, який додається до цього Договору. Додаток 1 до цього Договору є невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно пункту 1.2 Договору оренди, приміщення, в якому знаходиться Об'єкт оренди, належить на праві власності Відповідачу 1 на підставі свідоцтва про право власності серії САВ № 048134, виданого 27 листопада 2007 року виконкомом Коростенської міської ради.

Відповідно до акта прийому-передачі частини хлібопекарського цеху від 11 січня 2011 року (том 3, а.с. 20) Відповідач 2 передав, а Відповідач 1 прийняв у строкове платне користування, а саме - в оренду, частину хлібопекарського цеху, площею 170 кв.м., яка розташована за адресою: м. Коростень вул. Шолом-Алейхема, 62.

Відповідно, на переконання колегії суддів, даний договір оренди, опосередковано засвічує те, що хлібопекарське обладнання знаходиться у власності Відповідача 1, котрий орендує у Відповідача 2 саме частину приміщення хлібопекарського цеху, а не обладнання.

Крім того, відповідно до відомостей за основними засобами Відповідача 1 за 2014-2015 роки хлібопекарське обладнання згідно оспорюваних договорів купівлі-продажу на балансі Відповідача 2 не обліковується (том 3, а.с. 24-42).

Окрім того, згідно з наявними у справі матеріалами, вбачається, що Позивачем не надано доказів будь-яких звернень, вимог, вирішення спорів, тощо, щодо місцезнаходження хлібопекарського обладнання, яке було предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу від 31 січня 2008 року, 29 лютого 2008 року, 3 серпня 2009 року.

Колегія суддів зауважує, що Позивачем не додано до матеріалів справи будь-яких доказів (первинних бухгалтерських документів, регістрів, тощо) котрі б підтверджували факт вибуття майна із володіння Відповідача 1, та доказів, котрі б засвідчували знаходження хлібопекарського обладнання за іншою адресою аніж за адресою: м. Коростень вул. Шолом-Алейхема, 62.

Поряд з тим, колегія суддів звертає увагу, що Позивач є учасником як Відповідача 1 так і Відповідача 2, що підтверджується долученими до матеріалів справи Витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, посилається на те, що оспорюваними договорами купівлі-продажу порушено його корпоративні права, при цьому, Позивачем не доведено належними доказами порушення його корпоративних прав чи саме як учасника Відповідача 1, чи саме як учасника Відповідача 2 (оскільки за суттю оспорюваних ним договорів з урахуванням його часток у підприємствах, після переходу майна від Відповідача 1 до відповідача 2 його частка в переданому по суті б збільшилася з 25 % до 33 %).

Крім того, доводи Позивача з приводу того, що в порушення застереження пункту 4.3 Статуту Відповідача, оспорювані договори укладені директором Відповідача 1 (Гороховським В.В.) на користь своїх інтересів як учасника Відповідача 2, оскільки останній є головою спостережної ради Відповідача 2, оцінюється судом критично, оскільки: по-перше, договір купівлі-продажу є двостороннім договором, за яким кожна із сторін набуває те, заради чого було укладено даний правочин (одна сторона товар, інша - плату за нього); по-друге, Позивачем жодним чином не доведено того факту, що оспорювані договори укладені всупереч інтересам Відповідача 1, і саме, на користь корпоративних інтересів Відповідача 2; по-третє, стверджуючи вищезазначені суперечливі доводи, Позивач не наводить, оцінки тієї обставини, що сам він є кінцевим бенефіціарним власником Відповідача 2, на користь якого, за твердженням Позивача, укладено оспорювані Позивачем договори; по-четверте, головою Спостережної ради, так само як членом, може бути і не акціонер товариства, а будь-яка інша особа, котра обирається загальними зборами акціонерів; по-п'яте, з оспорюваних договорів вбачається, що від імені Відповідача 1 Гороховський В.В. укладав лише один оспорюваний договір - від 29 лютого 2008 року, і при цьому діяв на підставі Статуту, а інші два оспорювані договори від імені Відповідача 1 укладав Ференець О.Л..

Відповідно до статті 15 Закону України «Про господарські товариства», прибуток товариства утворюється з надходжень від господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат і витрат на оплату праці. З балансового прибутку товариства сплачуються проценти по кредитах банків та по облігаціях, а також вносяться передбачені законодавством України податки та інші платежі до бюджету. Чистий прибуток, одержаний після зазначених розрахунків та сплати дивідендів, залишається у повному розпорядженні товариства, яке відповідно до установчих документів визначає напрями його використання.

Відтак, твердження Позивача про те, що в разі перебування хлібопекарського обладнання у Відповідача 1 та використання ним даного рухомого майна у своїй господарській діяльності, внаслідок чого Відповідач 1 отримував би прибуток, а учасники товариства - Позивач, відповідно, дивіденди, є лише припущенням, котре не базується на належних доказах, а не доведеним фактом, а тому колегією суддів не може братися до уваги.

З наведеного вбачається, що відповідно до Статуту та Установчого договору Відповідача 1 не передбачено окремого порядку для вирішення питань, пов'язаних з розпорядженням майном Відповідача 1, при цьому, такі питання також і не відносяться до виняткової компетенції зборів учасників Відповідача 1, а відтак, дане опосередковано наводить на те, що такі питання (в тому числі укладенні договорів) відносяться до повноважень директора, який вирішує усі питання діяльності товариства, окрім віднесених до виняткової компетенції зборів учасників.

За приписами частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочини від імені юридичної особи підписуються особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В контексті змісту цієї правової норми та положень пунктів 4.2-4.3 Статуту Відповідача 1, директор є тією особою, яка підписує правочини від імені юридичної особи та скріплює його печаткою, незалежно від того, який орган (загальні збори чи виконавчий орган) прийняв рішення про вчинення такого правочину.

За таких обставин, не знайшли свого підтвердження й твердження Позивача про те, що прийняття рішення про укладення оспорюваних договорів без рішення зборів учасників Відповідача 1 є порушенням корпоративних прав Позивача на управління.

Згідно зі статтею 167 Господарського кодексу України: корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами; під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

За положеннями абзацу 5 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У відповідності до пункту 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29 травня 2013 року, якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 Господарського процесуального кодексу України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими, тому обов'язком Позивача, відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Враховуючи обґрунтування Позивачем своїх позовних вимог порушенням корпоративних прав та інтересів, Позивач звернувся до суду як учасник Відповідача 1, тобто, як вважає Позивач, як заінтересована особа.

Як зазначено в абзаці 2 пункті 3.5 Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) одним із способів захисту інтересів є визнання правочину недійсним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» наведено у Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, відповідно до якого вказане поняття необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо неопосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Зазначені вище чинні норми права передбачають необхідність доведення наявності порушень прав і інтересів позивача відповідачем (відповідачами) при його зверненні з позовом до господарського суду.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів доходить висновку, що згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 1 Господарського процесуального кодексу України, необхідною умовою для задоволення позову є наявність факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача у справі, на захист яких і спрямовано звернення з позовом до суду. При цьому, позовні вимоги повинні знаходиться у взаємозв'язку з порушенням права або інтересу, тобто забезпечувати захист та відновлення порушеного права у встановлений законом спосіб. Аналогічні приписи містяться і в статті 20 Господарського кодексу України.

Крім того, приписами пункту 11 Постанови № 13 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» передбачено, що вирішуючи спір по суті, господарський суд, в першу чергу, повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

Із системного аналізу матеріалів справи вбачається, що зібрані у справі документи будь-яким чином не доводять обґрунтованості вимог Позивача саме про порушення його корпоративних прав, за захистом котрих він звернувся до суду з даним позовом, і саме за визначеним Позивачем предметом даного позову (особливо з огляду на те, що Позивач є учасником як і Відповідача 1 так і Відповідача 2). Що ж стосується обгрунтування стосовно того, що договори укладені при діючій заставі, то апеляційний господарський суд констатує, що це обгрунтування не стосується прав і охоронюваних інтересів Позивача, а стосується прав і інтересів особи, у якої перебувало (перебуває) майно у заставі (а стаття 1 Господарського процесуального кодексу України передбачає право на звернення до суду за захистом свого оспорюваного чи порушеного права, та не дає права будь-кому звертатися за захистом права інших осіб).

З огляду на усе вищеописане, навіть умовно зважаючи на встановлення у даному спорі факту недотримання приписів частини 2 статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог Позивача щодо визнання договорів недійсними, з огляду на відсутність та недоведеність у встановленому законом порядку, саме порушення його корпоративних прав шляхом укладення даних правочинів. З вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги вбачається, що всі вимоги та твердження Позивача базуються лише на домислах та припущеннях, котрі в свою чергу не містять будь-якого доказового підгрунтя.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів констатує, що Позивачем не доведено належними та допустими доказами підставності своїх позовних вимог, так як і не доведено порушення його права (зважаючи на той факт, що Позивач є як учасником Відповідача 1 так і учасником (акціонером) Відповідача 2), за захистом котрого Позивач мав би право звертатися до суду.

Щодо заяви Відповідача про застосування до спірних відносин строку позовної давності (том 1, а.с. 240-244), то колегією суддів приймається до уваги таке.

Згідно статті 256 Цивільного кодексуУкраїни, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки.

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно пункту 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року №10 передбачено, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Із врахуванням вищенаведеного, заву Відповідача 2 про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне відхилити. Відтак, у позові необхідно відмовити.

З огляду на усе описане вище, Позивач не надав належних та допустимих доказів в розумінні статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України, що оспорювані договори купівлі-продажу, прийняті з порушенням вищезазначених норм діючого законодавства України та з порушення вимог Статуту (а саме пунктів 3.1, 4.3) і саме в інтересах корпоративних прав особи, котра укладала оспорювані правочини, а в цілому Позивачем не доведено спричинення йому укладеними правочинами будь-якого порушення прав чи охоронюваного законом інтересу, не маючи на увазі уже порушення його корпоративних прав саме як учасника Відповідача 1.

З огляду на все вищевказане у даній судовій постанові, доводи Позивача, висвітлені в апеляційній скарзі, є безпідставними, спростовуються усім вищеописаним в даній судовій постанові, а тому Рівненський апеляційний господарський суд не бере їх до уваги.

Враховуючи усе вищевказане, колегія апеляційного господарського суду констатує недоведеність Позивачем підставності своїх позовних вимог щодо визнання недійсним договорів купівлі-продажу, укладених між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 - 21 січня 2008 року, 29 лютого 2008 року, 3 серпня 2009 року. А відтак, позовні вимоги Позивача не підлягають до задоволення.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача слід залишити - без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційних скарг, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Морякова Олександра Вікторовича - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року в справі № 906/983/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/983/15 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Бучинська Г.Б.