РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016Справа №910/30730/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

до Житлово-будівельного кооперативу «Київ-3»

про стягнення 101 870, 87 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Кирищук В.П.

від відповідача: Трамбовецький А.В., Афанпсьєв В.Є.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Київ-3» про стягнення заборгованості у розмірі 54 681, 28 грн., 20 445, 12 грн. - пені, 1 678, 46 грн. - 3 % річних та 25 166, 01 грн. - інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовані неоднаковим неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором № 240056 від 24.11.2000 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 р. порушено провадження у справі № 910/30730/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 20.01.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що з квітня 2015 року позивачем не надавались послуги гарячого водопостачання та опалення за договором № 240056 від 24.11.2000 р., оскільки мешканці будинку по пр. Оболонському, 28-В у місті Києві укладали прямі договори з Публічним акціонерним товариством «Київенерго».

Також відповідач зазначає, що Публічне акціонерне товариство «Київенерго» у період з 2013 року до березня 2015 року неналежним чином виконувало свої обов'язки щодо гарячого водопостачання, завищуючи, при цьому, обсяги споживання гарячої води Житлово-будівельним кооперативом «Київ-3».

У даному судовому засіданні представник позивача подав пояснення по справі, у яких наполягає, що Публічним акціонерним товариством «Київенерго» у повному обсязі виконано зобов'язання за договором № 240056 від 24.11.2000 р. щодо постачання теплової енергії у гарячій воді, посилаючись на облікові картки та відомості приладів обліку спожитої теплової енергії, відповідно до яких відповідач звітує перед позивачем.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 03.02.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.11.2000 р. між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (на даний час - Публічне акціонерне товариство «Київенерго») та Житлово-будівельним кооперативом «Київ-3» укладено договір № 240056 на постачання теплової енергії у гарячій воді предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді у будинку пр. Оболонському, 28-В у місті Києві на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п.п. 2.2.1., 2.2.2. договору позивач зобов'язався постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби опалення та вентиляції - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міської державною адміністрацією.

Відповідно до звертання-доручення до договору № 240056 від 24.11.2000 р. облік споживання теплової енергії на потреби опалення проводиться по приладах обліку, на гаряче водопостачання - розрахунковим способом згідно договірних навантажень. Підключення гарячого водопостачання здійснюється від центрального теплового пункту, опалення - від індивідуального теплового пункту Житлово-будівельного кооперативу «Київ-3».

У відповідності до п.п. 2, 3 додатку 4 до договору № 240056 від 24.11.2000 р. «Порядок розрахунків» відповідач не пізніше 25-го числа поточного місяця сплачує фактично спожиту теплову енергію, на підставі табуляграми, акту звірки та платіжної вимоги -доручення, які відповідач самостійно отримує з 12-го до 15-го числа у районному відділі теплозбуту № 3 по вул. Щекавицькій, 37/48.

Договір, відповідно до п.п. 8.1., 8.4. набирає чинності з дня його підписання, діє до 31.12.2001 р. та вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Приймаючи до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази письмового звернення однієї зі сторін договору № 240056 від 24.11.2000 р. про його припинення, суд дійшов висновку, що він неодноразово пролонговувався та станом на день розгляду справи у суді є чинним.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення умов договору № 240056 від 24.11.2000 р. щодо розрахунків за спожиті послуги за період з 01.10.2014 р. до 01.10.2015 р., у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 54 681, 28 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

При цьому, в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на звітні відомості та теплоносії, облікові картки (табуляграми) та довідку про надходження коштів за спожиту згідно договору теплову енергію.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем долучено до справи облікові картки за період з жовтня 2014 року до квітня 2015 року.

При цьому, суд звертає уваги, що за даними вказаних облікових карток фактичне споживання теплової енергії на квітень 2015 року за договором № 240056 від 24.11.2000 р. складає 0, 00 грн.; доказів споживання відповідачем теплової енергії у квітні - вересні 2015 року матеріали справи не містять.

Водночас, з наданого позивачем розрахунку вбачається нарахування позивачем Житлово-будівельному кооперативу «Київ-3» вартості теплової енергії за травень 2015 року, в той час як доказів її споживання відповідачем Публічним акціонерним товариством «Київенерго» не надано, зокрема, в матеріалах справи відсутні облікові картки, відомості тощо за травень 2015 року.

Також в матеріалах справи містяться відомості обліку споживання теплової енергії Житлово-будівельним кооперативом «Київ-3» за період 24.10.2014 р. до 24.03.2015 р.

Заперечуючи проти позову, відповідач відзначає, що з квітня 2015 року Публічним акціонерним товариством «Київенерго» не надавались послуги за договором № 240056 від 24.11.2000 р.

Також відповідач стверджує, що у листопаді 2013 року представником Приватного підприємства «Інтерсервіс-Плюс» на викання договору. укладеного з Публічним акціонерним товариством «Київенерго», було демонтовано та прийнято для подальшого транспортування та повірки прилад обліку теплової енергії в будинку по пр. Оболонському, 28-В та не здійснено його монтаж до часу припинення надання послуг за договором № 240056 від 24.11.2000 р., в той час як позивачем в період з 01.10.2014 р. до 01.04.2015 р. завищено показники споживання відповідачем теплової енергії.

В матеріалах справи містяться заяви мешканців будинку по пр. Оболонському, 28-В у місті Києві адресовані Житлово-будівельному кооперативу «Київ-3» за змістом яких температура гарячої води в квартирах у період жовтень 2014 року - березень 2015 року не перевищувала 35-40 градусів.

Також в матеріалах справи міститься лист Житлово-будівельного кооперативу «Київ-3» № 39 від 01.07.2014 р., адресований Публічному акціонерному товариству «Київенерго» про невідповідність температури гарячої види в будинку по пр. Оболонському, 28-В у місті Києві встановленим нормам.

Листом № 029/22/1/6778 від 16.07.2014 р. Структурний відокремлений підрозділ «Київські теплові мережі» Публічного акціонерного товариства «Київенерго» повідомив, що зниження температури гарячої води в будинку по пр. Оболонському, 28-В у місті Києві зумовлено відключенням зовнішньої циркуляційної лінії гарячого водопостачання внаслідок його пошкодження та зазначив, що Публічне акціонерне товариство «Київенерго» здійснює перерахунок теплової енергії, споживачам, циркуляційні мережі яких відключені або не мають приладів обліку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово звертався до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» з листами про неналежне виконання останнім умов договору № 240056 від 24.11.2000 р. щодо підтримання належної температури гарячого водопостачання.

Відповідно до листа Структурного відокремленого підрозділу «Київські теплові мережі» Публічного акціонерного товариства «Київенерго» № 029/22/1/3095 від 12.03.2015 р. після проведення ремонтних робіт 10.03.2015 р. циркуляцію гарячого водопостачання у житловому будинку по пр. Оболонському, 28-В у місті Києві.

Відтак, з вищенаведеного вбачається, що за період з вересня 2012 року до березня 2015 року у будинку по пр. Оболонському, 28-В у місті Києві здійснювалось постачання гарячої води температурний показник, якої є нижчими встановлених законом та договором норм, що фактично підтверджується Публічним акціонерним товариством «Київенерго» у наявних в матеріалах справи листах.

В той же час, як вбачається зі змісту позову та наявного у справі розрахунку позивачем заявлені вимоги про стягнення вартості теплової енергії, розрахованої виходячи із надання послуг належної якості.

Також суд звертає увагу, що стверджуючи про наявність у відповідача заборгованості за договором № 240056 від 24.11.2000 р. за період з 01.10.2014 р. до 01.10.2015 р. та часткову сплату ним вартості спожитої теплової енергії, позивачем, в той же час, не надано первинних фінансових документів на підтвердження перерахування відповідачем грошових коштів.

Доказів, які б спростовували доводи відповідача стосовно постачання Публічним акціонерним товариством «Київенерго» гарячої води, температура якої нижча, встановленої норми, позивачем суду не надано.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами постачання ним теплової енергії Житлово-будівельному кооперативу «Київ-3» за договором № 240056 від 24.11.2000 р. в обсягах та вартістю, що заявлена до стягнення.

Відтак, приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на недоведеність Публічним акціонерним товариством «Київенерго» заявленої до стягнення суми заборгованості, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову із наведених позивачем підстав.

Стосовно вимог позивача про стягнення 20 445, 12 грн. - пені, 1 678, 46 грн. - 3 % річних та 25 166, 01 грн. - інфляційних втрат, суд відзначає, що відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Таким чином, застосування наведених норм можливе у разі наявності прострочення виконання договірного зобов'язання, в той час як у даному випадку суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених Публічним акціонерним товариством «Київенерго» вимог, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Тож, приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог та відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 08.02.2016 р. .

Суддя Пригунова А.Б.