ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

02.02.2016 р. Справа№ 914/774/15

Суддя господарського суду Львівської області Мазовіта А.Б., при секретарі Юрків М.Г., розглянувши матеріали справи

за заявою:Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», м. Львів;
про:перегляд рішення господарського суду Львівської області від 06.05.2015 р. за нововиявленими обставинами
у справі:№ 914/774/15
за позовом:Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», м. Львів;
до відповідача-1:Приватного акціонерного товариства «Компанія з управління активами «Карпати-інвест», м. Львів;
до відповідача-2:Приватного підприємства «Ніка-Ріелті», м.Луцьк;
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІРС Сістем», с. Тарасове, Волинська область; ОСОБА_2, м. Луцьк;
про:визнання недійсним договору іпотеки.

За участю представників:

від позивача (заявника): ОСОБА_3, представник (довіреність від 03.04.2014 р.);

від відповідача-1: ОСОБА_4, представник (довіреність від 30.12.2015 р.)

від відповідача-2: ОСОБА_5, директор

від третьої особи ТзОВ «ІРС Сістем»: ОСОБА_5, директор

від третьої особи ОСОБА_2: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», м. Львів звернулося до Господарського суду Львівської області з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №914/774/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», м. Львів до Приватного акціонерного товариства «Компанія з управління активами «Карпати-інвест», м. Львів та Приватного підприємства «Ніка-Ріелті», м. Луцьк, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІРС Сістем», с. Тарасове, Волинська область та ОСОБА_2, м. Луцьк про визнання недійсним договору іпотеки.

В судовому засіданні представник заявника надав усні пояснення, підтримав вимоги поданої заяви та просив скасувати рішення господарського суду Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №914/774/15 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Представники відповідачів, третьої особи ТзОВ «ІРС Сістем» проти доводів, викладених у заяві про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, заперечили та просили відмовити у її задоволенні.

Третя особа ОСОБА_2 явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представникам розяснено права та обовязки, передбачені ст. 22 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, суд встановив наступне.

Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовом до Приватного акціонерного товариства «Компанія з управління активами «Карпати-інвест» та до Приватного підприємства «Ніка-Ріелті» про визнання недійсним договору іпотеки від 03.10.2014 р., укладеного між Приватним акціонерним товариством «Компанія з управління активами «Карпати-інвест» та Приватним підприємством «Ніка-Ріелті», посвідченого нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за реєстраційним №2570, предметом іпотеки за яким є офіс /А-5/, загальною площею 148,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Луцьк Волинської області, пр. Відродження, буд. 10, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01.

У позовній заяві ПАТ «ВіЕс Банк» зазначило, що вказаний договір іпотеки порушує його права та законні інтереси як іпотекодержателя, оскільки робить неможливим задоволення в повному обсязі грошових вимог до ОСОБА_2 на підставі іпотечного договору від 03.11.2008 р., укладеного між ВАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2, за рахунок іпотечного майна, яке передано також в іпотеку на підставі оспорюваного договору.

Як на підставу недійсності договору іпотеки від 03.10.2014 р., ПАТ «ВіЕс Банк» вказало на те, що на момент укладення спірного договору в силу положень ч. 2 ст. 631, ст. 1046 ЦК України, договір позики №9П-Гр від 01.10.2014 р., на забезпечення виконання зобовязань за яким був укладений спірний договір, ще не набрав чинності, оскільки позика на той момент не була надана. Таким чином, спірний договір іпотеки від 03.10.2014 р. не міг бути укладений раніше ніж позика була фактично надана. В даному випадку договір іпотеки від 03.10.2014 р. містив посилання на основне зобовязання, передбачене договором позики від 01.10.2014 р., який не набрав чинності. Оскільки основного зобовязання не існувало на момент укладення договору іпотеки від 03.10.2014р., в спірному випадку вимога п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» вважається не виконаною.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №914/774/15 в задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 р. у справі №914/774/15 рішення Господарського суду Львівської області від 06.05.2015 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.10.2015 р. у справі №914/774/15 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 р. та рішення Господарського суду Львівської області від 06.05.2015 р. залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог при прийнятті рішення у справі №914/774/15 суд дійшов висновку, що в момент укладення договору іпотеки від 03.10.2014 р. сторонами було дотримано вимоги п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку». Наведене підтверджується тим, що відповідно до п. 1.1 оспорюваного договору іпотеки від 03.10.2014р., іпотекою за цим договором забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з договору позики №9П-Гр від 01.10.2014 р., укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІРС Сістем», та додатків до нього, якщо такі є чи будуть укладені в майбутньому, за умовами якого іпотекодержатель зобовязується надати боржнику позику в розмірі 500 000,00 грн. на визначених договором позики умовах на строк до 31.12.2017 р., а боржник не пізніше 31.12.2017 р. повернути іпотекодержателю грошові кошти в сумі 500 000,00 грн., а також сплатити інші платежі, передбачені договором позики та цим договором.

Пунктом 2 договору позики №9П-Гр від 01.10.2014 р., укладеного між ПрАТ КУА «Карпати-інвест» та ТзОВ «ІРС Сістем», сторони дійшли згоди про те, що позика надається траншами в безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку позикодавця (відкритого для обліку коштів Фонду) на поточний рахунок позичальника протягом одного банківського дня від дня одержання заявки на транш.

Відповідно до ст. 573 ЦК України, заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому.

Також, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Проте, позивачем, не зважаючи на вимогу суду, не було конкретизовано, в чому полягає порушення сторонами в момент укладення договору зазначених вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Як стверджує Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» у заяві про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, висновки суду щодо відмови в задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки від 03.10.2014 р. ґрунтувалися на тому, що відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Передання майна в іпотеку за договором іпотеки від 03.10.2014 р. здійснено не іпотекодавцем за іпотечним договором від 03.11.2008р. ОСОБА_2, а ПП «Ніка-Ріелті» особою, якій вказане майно належить на праві приватної власності, про що зазначено в п.1.2 договору іпотеки від 03.10.2014р. та встановлено рішенням господарського суду Волинської області від 01.12.2014 р. у справі №903/1153/14, яке набрало законної сили.

На думку заявника, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2015 р. у справі №876/3967/15 за позовом ПАТ «ВіЕс Банк» до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7 про визнання протиправними дій було встановлено факти, які спростовують факти, що покладені в основу рішення Господарського суду Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №914/774/15.

Зокрема, вказаною постановою суду визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_7 індексний номер 13978056 від 23.06.2014 р. про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинення іпотеки та вилучення запису про реєстрацію іпотеки, зареєстрованої 03.11.2008 р. в Державному реєстрі іпотек, номер запису 6106846, реєстраційний номер 8143508, яка виникла на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_7 №4436 від 03.11.2008 року. Вказане рішення приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_7 є недійсним з момент його прийняття, а отже не породжує та не могло породжувати жодних правових наслідків.

Наведені обставини спростовують факти, які було покладено в основу рішення суду від 06.05.2015 р., встановлені та підтверджуються постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2015 в справі №876/3967/15, існували на час розгляду справи та не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, оскільки вони були встановлені постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2015 р. в справі №876/3967/15, є істотними обставинами для розгляду справи.

Відтак, з урахуванням вищезгаданих нововиявлених обставин, у відповідності до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» в спірному випадку для укладення договору іпотеки від 03.10.2014 р. сторонам необхідно було отримати згоду ПАТ «ВіЕс Банк».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

На думку заявника, ті обставини, що передання майна в іпотеку за оспорюваним договором здійснено не іпотекодавцем за іпотечним договором від 03.11.2008 р. - ОСОБА_2С, а ПП «Ніка-Ріелті» - особою, якій вказане майно належить на праві приватної власності, а також що на момент укладення спірного договору іпотеки згідно з витягом з державного реєстру, майно, що є предметом іпотеки, під забороною відчуження, в іпотеці не перебувало, - не спростовують необхідності отримання згоди ПАТ «ВіЕс Банк» на укладення сторонами договору іпотеки від 03.10.2014 р.

Сторони договору іпотеки від 03.10.2014 р. не отримали згоди ПАТ «ВіЕс Банк» на його укладення, і в цьому полягає порушення в момент укладення договору вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Таким чином, врахування судом при прийнятті рішення від 06.05.2015 р. вищевказаних обставин мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте.

Однак з такими аргументами заявника суд погодитись не може з наступних мотивів.

Статтею 112 ГПК України передбачено, що підставами для перегляду судових рішень господарського суду за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; 3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; 4) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; 5) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

З урахуванням того, що зазначена стаття не містить конкретного переліку обставин, які слід вважати нововиявленими, а також не визначає, які обставини мають істотне значення для справи, під час вирішення цих питань, суди повинні керуватися правилами статті 43 ГПК України, якою передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

До нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство. Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є, одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними та допустимими доказами.

Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались господарським судом у процесі розгляду справи.

Перевіряючи обґрунтованість заяви чи подання про перегляд судових рішень, суд виходить із загальних положень про докази, у тому числі про належність і допустимість засобів доказування, обовязку доказування і подання доказів.

З огляду на наведене, наявність фактів, встановлених постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2015 р. у справі №876/3967/15, не спростовує факту відсутності порушення вимог ч. 4 ст. 3, п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», ч.ч.1, 2, 3 ст. 203, ст. 1046 ЦК України, на порушення яких під час укладення спірного договору посилався заявник у позовній заяві як на підставу позову у справі №914/774/15. За час розгляду справи №914/774/15 заявник не змінював та не доповнював підстав позову, у своїх доводах не посилався на вищевказані обставини, судом, при прийнятті рішення, вказані обставини не досліджувались та не оцінювались, оскільки виходили за межі предмету доказування по даній справі в силу зазначених позивачем підстав позову.

Слід також зазначити, що заявник не позбавлений права звернутися з позовом до суду про визнання договору іпотеки від 03.10.2014 р. недійсним з інших підстав, ніж ті, на які заявник посилався у даній справі, з урахуванням фактів, встановлених постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2015 р. у справі №876/3967/15.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Із врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що докази, долучені заявником до заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, фактів, які покладені в основу рішення Господарського суду Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №914/774/15 не спростовують, а тому в задоволенні заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами слід відмовити, а зазначене рішення суду залишити без змін.

Оскільки спір щодо перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами виник з вини заявника, судові витрати по розгляду справи щодо перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами відповідно до ст. 49 ГПК України необхідно покласти на заявника.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 112, 113, 114 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про перегляд рішення Господарського суду Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №914/774/15 за нововиявленими обставинами відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №914/774/15 залишити без змін.

Суддя Мазовіта А.Б.