РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2016Справа №910/29935/15

За позовом Приватного підприємства «СЛАВІЯ»

До Публічного акціонерного товариства «БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ»

За участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Слободяна

Володимира Михайловича

Про визнання договору недійсним

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Козирь Т.О. - представник за довіреністю;

від третьої особи: не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «СЛАВІЯ» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» про визнання договору іпотеки № 26029-90310/0514 від 28.05.2014 року недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2015 р. порушено провадження у справі № 910/29935/15, розгляд справи призначено на 14.12.2015 р.

Представник відповідача 11.12.2015 р. через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, а 14.12.2015 року - клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Представник позивача в судове засідання 14.12.2015 р. не з'явився, проте 11.12.2015 року через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача, суд задовольнив клопотання представника позивача та відклав розгляд справи на 18.01.2016 р.

Представник позивача в судове засідання 18.01.2016 р. не з'явився, проте 18.01.2016 р. через канцелярію суду подав клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Слободяна Володимира Михайловича.

У судовому засіданні 18.01.2016 року представник відповідача надав усні пояснення та подав клопотання про продовження строків розгляду справи, яке з урахуванням норми ст.69 Господарського процесуального кодексу України було задоволено судом.

Керуючись приписами ст.27 Господарського процесуального кодексу України судом було частково задоволено клопотання Приватного підприємства «СЛАВІЯ» та залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Слободяна Володимира Михайловича.

Ухвалою від 18.01.2016 р. розгляд справи було відкладено на 01.02.2016 р.

Відповідач в процесі розгляду справи 01.02.2015 р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

Позивач та третя особа у судове засідання 01.02.2016 р. не з'явились, представників не направили, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України не скористались. Проте, за висновками суду, Приватне підприємство «СЛАВІЯ» та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Слободян Володимир Михайлович були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи виходячи з наступного.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявної в матеріалах справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням позивача на теперішній час є: 08600, Київська область, місто Васильків, вул.Грушевського, буд.6, кв. 16.

Одночасно, в матеріалах справи міститься наступна адреса третьої особи: 03150, м.Київ, вул. Червоноармійська, (Велика Васильківська), 102, офіс 68.

На вказані адреси судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано ухвалу від 18.01.2016 р. з метою повідомлення позивача та третьої особи про час та місце розгляду справи.

Конверти із судовою кореспонденцією за 18.01.2016 р. до суду повернуто не було.

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Наразі, відповідно до відомостей з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» третій особі було вручено ухвалу від 18.01.2016 р.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресами позивача та третьої особи, які зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та наявні в матеріалах справи, з огляду на позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення наведених учасників судового процесу про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у позивача та третьої особи можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, в тому числі, з ухвалою від 18.01.2016 р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З приводу неявки позивача та третьої особи в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічними правами у відповідності до ст.27 Господарського процесуального кодексу України наділено і третіх осіб.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

До того ж, судом прийнято до уваги, що ухвалою від 18.01.2015 р. явка учасників судового процесу у судове засідання обов'язковою не визнавалась, а клопотань про відкладення розгляду спору не заявлялось.

За висновками суду, незважаючи на те, що позивач та третя особа не з'явились в судове засідання 01.02.2015 р. справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 01.02.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.05.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЛАВІЯ» (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки №26029-90310/0514, відповідно до п.1.1 якого іпотекодавець передає в наступну іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно, а саме: адміністративний будинок, що розташований за адресою: м.Київ, вул.Зеленогірська, буд.8А, загальною площею 2057,80 м.кв, реєстраційний номер (предмет іпотеки - 1); земельну ділянку для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративного будинку, кадастровий номер :72:225:0005, що розташована за адресою: місто Київ, вул.Зеленогірська, площею 0,0591 га (предмет іпотеки - 2).

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст.209 Цивільного кодексу України).

Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки (ст.18 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом п. 2.6 постанови № 11 від 29.05.2013 р. пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Як вказувалось вище, у п.1.1 договору №26029-90310/0514 від 28.05.2014 р. контрагентами було визначено предмети іпотеки. У наведеному пункті зазначено, що предмет іпотеки - 1 зареєстровано за іпотекодавцем 31.01.2013 р. за №66775, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.01.2013 р. за №223076, який виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнаровською І.А. Документом, що підтверджує право власності іпотекодавця на земельну ділянку згідно п.1.2 укладеного між сторонами правочину є договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю. 26.11.2007 р. за реєстровим номером 9849, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2815465 від 24.04.2013 р., який виданий реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві.

Відповідно до п.2 оспорюваного правочину земельна ділянка передається в іпотеку як забезпечення повернення кредиту, виданого Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА ФУД» (позичальник) за кредитним договором №76-01-14 від 28.05.2014 р. на загальну суму 38 333 333,18 грн. строком до 27.05.2016 р, а також сплати процентів за користування кредитом, виходячи з наступних процентних ставок: 20% річних за період з дня надання кредиту строком до 31.03.2015 р.; 25% річних за період з 01.04.2015 р. до 27.05.2016 р.; 37,5% річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом, за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості за кредитом; 37,5% річних за період зі строку повернення кредиту за умовами основного зобов'язання до дня фактичного погашення кредиту, а також сплати комісійної винагороди за основним зобов'язанням, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за основним зобов'язанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі (в тому числі, витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

Узгоджена сторонами загальна ринкова вартість предмету іпотеки -1 та предмету іпотеки - 2 становить 22 260 000 (п.3 договору №26029-90310/0514 від 28.05.2014 р.).

Договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним зобов'язанням (п. 20 договору №26029-90310/0514 від 28.05.2014 р.).

Договір №26029-90310/0514 від 28.05.2014 р. з боку Приватного підприємства «СЛАВІЯ» підписано директором Прищепою Марією Миколаївною, а з боку Публічного акціонерного товариства «БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» заступником Керуючого по корпоративному банкінгу філії «Центральне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» Коломієць Оленою Андріївною.

З надпису на останній сторінці договору вбачається, що правочин було посвідчено 28.05.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном В.М. та зареєстровано в реєстрі за №538.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору №26029-90310/0514 від 28.05.2014 р. іпотеки недійсним, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору іпотеки, скріплено договір іпотеки підписами посадових осіб та печатками господарських товариств, посвідчено нотаріально, а отже, за висновками суду, спірний правочин було вчинено 28.05.2014 р.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови №11 від 29.05.2013р. пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи заявлений позов, Приватне підприємство «СЛАВІЯ» посилалось на те, що договір № 26029-90310/0514 від 28.05.2014 р. від імені Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» укладено заступником Керуючого по корпоративному банкінгу філії «Центральне регіональне управління» Акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» Коломієць Оленою Андріївною з перевищенням повноважень. Вказані обставини, на думку заявника, вказують на невідповідність договору іпотеки №26029-90310/0514 від 28.05.2014 р. вимогам чинного на момент його укладання цивільного законодавства України.

Враховуючи зазначене, Приватне підприємство «СЛАВІЯ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» про визнання недійсним договору іпотеки № 26029-90310/0514 від 28.05.2014 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч.3 ст.92 вказаного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відповідності до приписів п.п. 1, 3, 4, 5 ст. 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Згідно з ч.3 ст.244 вказаного Кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи (ст.ст.245, 246 Цивільного кодексу України).

Довіреність є підставою для представництва і ґрунтується на односторонньому волевиявленні особи, яку представляють і за своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, правомірність якого презюмується. Аналогічну позицію наведено у постанові від 19.12.2011р. Вищого господарського суду України по справі №5016/2369/2011(6/148).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням спостережної ради Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», яке оформлене протоколом б/н від 30.09.2009 р. затверджено Положення про філію «Центральне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ».

У відповідності до п.1.2 вказаного Положення основною метою діяльності філії є надання підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності та фізичним особам банківських послуг, організація якісного обслуговування клієнтів та отримання прибутку.

Філія є відокремленим структурним підрозділом банку, у своїй діяльності керується чинним законодавством України. нормативно-правовими актами Національного банку України, статутом банку, рішеннями зборів акціонерів банку, спостережної ради банку, правління банку та Положенням (п.2.1 Положення про філію «Центральне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ»).

У п.2.2 вказаного Положення зазначено, що філія вступає в правові відносини з юридичними та фізичними особами від імені банку на підставі положення та довіреності, виданої керуючому філією, має свій код МФО та кореспондентський рахунок, відкритий в банку.

Пунктом 7.2 Положення передбачено, що поточне керівництво діяльністю філії здійснює керуючий, який діє на підставі довіреності, виданої банком, і представляє інтереси банку з питань діяльності філії.

Згідно п.8.1 Положення про філію «Центральне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» керуючий філією має право, зокрема, укладати від імені банку цивільно-правові угоди в межах повноважень, зазначених у довіреності, виданої банком.

Як свідчать представлені суду документи, наказом №1227-к від 12.11.2013 р. Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» ОСОБА_10 прийнято на роботу в порядку переведення у філію «Центральне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» на посаду керуючого філією з 12.11.2013 р.

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що 12.11.2013 р. Публічним акціонерним товариством «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» видано довіреність, у відповідності до якої банк уповноважує керуючого філією «Центральне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» ОСОБА_10, в тому числі, укладати і підписувати, змінювати та розривати від імені банку договори застави, іпотеки, в яких банк є заставодержателем, іпотекодержателем, інші договори у забезпечення виконання зобов'язань, за якими банк виступає кредитором. Строк дії довіреності становить один рік до 12.11.2014 р. з правом передоручення третім особам. Означена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. та зареєстрована в реєстрі за номером 6027.

13.11.2013 р. Публічним акціонерним товариством «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» в особі керуючого філією «Центральне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» ОСОБА_10 у порядку передоручення видано довіреність на ім'я заступника керуючого по корпоративному банкінгу філії «Центральне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» Коломієць Олени Андріївни, відповідно до змісту якої довіритель уповноважує повіреного укладати і підписувати та розривати віл імені банку договори застави, іпотеки, в яких банк є заставодержателем, іпотекодержателем, інші договори у забезпечення виконання зобов'язань, за якими банк виступає кредитором.

Доказів визнання вказаних вище довіреностей недійсними чи їх скасування у порядку, що визначений чинним законодавством, матеріали справи не містять.

Тобто, зі змісту означеної довіреності вбачається, що Коломієць Олена Андріївна мала достатній обсяг повноважень для укладання від імені Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» договору № 26029-90310/0514 від 28.05.2014 р.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд зазначає, що посилання позивача на те, що договір № 26029-90310/0514 від 28.05.2014 р. від імені Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» укладено заступником Керуючого по корпоративному банкінгу філії «Центральне регіональне управління» Акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» Коломієць Оленою Андріївною з перевищенням повноважень, є необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Крім того, суд зазначає, що звертаючись із даним позовом, позивач необґрунтовано ставить під сумнів дійсність волевиявлення відповідача на укладення спірного договору, яке, натомість, відповідачем не заперечувалось.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним договору іпотеки № 26029-90310/0514 від 28.05.2014 р., суд дійшов висновку, що позов Приватного підприємства «СЛАВІЯ» до Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» про визнання договору іпотеки № 26029-90310/0514 від 28.05.2014 недійсним, є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

04.02.2016 р.

Суддя О.М. Спичак