ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08 лютого 2016 р. Справа № 903/1219/15

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Зімс"

про стягнення 66 625,00 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, дов. № 20 від 05.01.2015 року;

від відповідача: ОСОБА_3, дов. б/н від 01.12.2015 року

Права та обовязки учасникам судового процесу розяснені відповідно до ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

За заявою позивача проводиться фіксація судового процесу технічними засобами.

В судовому засіданні 02.02.2016 року оголошено перерву до 08.02.2016 року до 11:00 год.

В судовому засіданні 08.02.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть: позивач - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" звернувся з позовною заявою та просить суд стягнути з відповідача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Зімс" суму основного боргу 66 625,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу вказує, що 30.01.2014 року платіжним дорученням №60 перерахував відповідачу кошти в сумі 146 625,00 грн., за товар казеїн технічний, згідно рахунку фактури №0000005 від 29.01.2014 року. Відповідач товар не поставив, частково повернув кошти в сумі 80 000,00 грн.; 02.11.2015 року відповідачу направлена претензія за №772 з вимогою повернути залишок перерахованих коштів в сумі 66 625,00 грн., яка залишена без задоволення.

При нормативному обґрунтуванні позову посилається на норми ст. 193 ГК України, статті 625, 692, 693 ЦК України.

Відповідач у відзиві на позов, його представник в судовому засіданні вимоги позивача не визнає, вказуючи що дійсно позивачем було перераховано 146 625,00 грн. за технічний казеїн, з яких повернуто 80 000,00 грн., не повернуто кошти в сумі 66 625,00 грн. Водночас, згідно договору суборенди №6-СО від01.12.2014 року позивач заборгував відповідачу з 01.12.2014 по 16.11.2015 року за оренду 51 635,93 грн., в тому числі компенсацію за комунальні витрати, тому 20.11.2015 року було направлено заяву про припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до ст. 601 ЦК України. Після проведення зарахування заборгованість складає 14 989,07 грн. В підтвердження зазначеного у відзиві долучає копії: договору суборенди №6-СО від 01.12.2014 року, акту приймання-передачі майна в суборенду від 01.12.2014 року, заяви про припинення зобов'язань зарахуванням однорідних вимог, докази відправлення даної заяви позивачу.

16.01.2016 року позивачем додано клопотання про долучення документів, в якому, зокрема, зазначено, що 24.12.2015 року відповідачу була надіслано вимога №952, в якій позивач вимагав повернути кошти, поставити товар, строк виконання даного зобовязання сплинув 04.01.2015 року, а тому з 05.01.2016 року господарське зобовязання вважається простроченим і підлягає захисту в порядку ст.1 ГПК України, ст.15 ЦК України та ст.20 ГК України. При цьому посилається на судову практику викладену в Постанові ВГСУ від 06.12.2011 року.

Відповідач в поясненні від 14.01.2016 року №2 вказує, що оригінали документів, які витребовувались ухвалою суду від 23.12.2015 року не має можливості надати, оскільки зазначені документи були предметом огляду в рамках кримінального провадження та вилучені згідно ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду від 22.06.2015 року. Виконання договору суборенди №6-СО від 01.12.2014 року між ТзОВ Зімс та ТзОВ ТД Аванта підтверджується рахунками на оплату та актами надання послуг в період з 01.12.2014 року по 13.11.2015 року, податковими накладними, які відображені в реєстрі отриманих та виданих податкових накладних за період з грудня 2014 по листопад 2015 року та проведені в податковому обліку відповідачем та позивачем.

Позивач в поясненні від 01.02.2016 року №74 вказує, що відповідач не надав, а отже не підтвердив факт вилучення слідчим невизнаного товариством «Аванта» договору субпідряду №6-СО від 01.12.2014 року, підтвердженням будь-яких господарських зобовязань є первинні бухгалтерські документи, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, а згідно ч.1 ст.626 ЦК України це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Тому, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними документами, які відображають реальність господарських операцій.

Також вказує, що в силу ст.200-1 Податкового кодексу України електронна система адміністрування податку передбачає автоматичний облік ПДВ в розрізі платників податків, тобто незалежно від волі контрагента, якщо одна сторона зареєструвала податкову накладну, ПДВ з такої накладної автоматично включається в податковий кредит іншої сторони, в користь якої виписано податкову накладну.

Факт видачі податкової накладної є одностороннім правочином сторони, яка надає послуги, але в будь-якому випадку має ґрунтуватись виключно на первинних бухгалтерських документах, що підтверджено судовою практикою.

Враховуючи, що відповідач не має жодного первинного документи (актів приймання-передачі наданих послуг з оренди) підписаних та визнаних позивачем, які відображають реальність господарських операцій з надання в оренду приміщень, то і реєстрація податкових накладних є безпідставною, а операція безтоварною.

При відсутності у відповідача належних та допустимих доказів виникнення господарських зобовязань, відсутні підстави для взаємозаліку зустрічних однорідних вимог, тому позивач просить не брати до уваги заперечення відповідача, а позов задовільнити в повному обсязі.

В поясненні посилається на судову практику викладену в Постанові Верховного суду України від 17.11.2015 року.

Ухвалами суду від 26.01.2016 року згідно клопотань сторін було витребувано додаткові матеріали з Луцької ОДПІ та Слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ в Голосіївському районі м.Києва.

Однак станом на 08.02.2016 року витребовувані матеріали на адресу суду не надійшли, тому враховуючи, що строк розгляду справи визначений ст.69 ГПК України закінчився, суд розглядає спір за наявними в справі матеріалами.

Позивач в судовому засіданні 08.02.2016 року відмовився від клопотання про проведення судової експертизи.

З матеріалів справи, пояснень представників сторін вбачається, що ТзОВ «ТД «Аванта» платіжним дорученням №60 від 30.01.2014 року перерахувало ТзОВ «Зімс» 146 625 грн. за казеїн технічний по рахунку №СФ-5 від 29.01.2014 року (а.с.7-8).

Відповідач платіжними дорученнями №675 від 20.05.2014 року, №682 від 26.05.2014 року, №690 від 04.06.2014 року, №69 від 10.06.2014 року, №712 від 24.06.2014 року, №724 від 10.07.2014 року, №755 від 29.08.2014 року повернув позивачу кошти в сумі 80 000 грн. (а.с.9-15).

02.11.2015 року на адресу відповідача була направлена претензія за №772 про повернення залишку перерахованих коштів в сумі 66 625 грн., яка вручена відповідачу 10.11.2015 року (а.с.16-18).

В звязку з неповерненням коштів позивач просить стягнути з відповідача суму боргу 66 625 грн. в судовому порядку.

Тобто, як слідує з матеріалів справи письмовий договір між сторонами не укладався.

Частиною 1 ст.11 ЦК України передбачено, що цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до положень статті 205 ЦК України правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно положень ст.ст.193,526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Між Позивачем і Відповідачем за правовою природою склалися відносини, які регулюються главою 54 Цивільного кодексу України "Купівля-продаж".

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачем виконано свій обов'язок, закріплений в законі про оплату грошових коштів, а Відповідачем товар не поставлено.

Сторони не узгодили строки поставки казеїну і матеріали справи не містять доказів звернення Позивача з вимогою до Відповідача про його поставку у певний строк.

Разом з тим, частина 2 статті 693 Цивільного кодексу України надає Покупцеві право вибору, а саме: вимагати передачі оплаченого товару або вимагати повернення суми попередньої оплати. Дана правова позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду від 13.08.2012 року у справі №5004/1653/11. При цьому твердження відповідача щодо передчасного предявлення позову про стягнення коштів із-за відсутності вимоги поставки товару не береться судом до уваги, як таке, що не грунтується на нормах чинного законодавства.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути кошти (претензія №772 від 02.11.2015 року), яка відповідачем не виконана.

Тобто, на підставі п.2 ст.693 ЦК України у відповідача виник обовязок по поверненню позивачеві, сплачених ним коштів в сумі 66 625 грн.

Щодо зустрічної однорідної вимоги, то як слідує з матеріалів наданих відповідачем дана вимога виникла з договору суборенди №6-СО від 01.12.2014 року, відповідно до якого позивачу по акту приймання-передачі від 01.12.2014 року було передано складське приміщення площею 200 кв.м. та офісне приміщення площею 9,3 кв.м. за адресою м.Луцьк, вул.Єршова, 3 (а.с.32-37). Копії договору та акту долучено до відзиву від 15.12.2015 року №56 (а.с.30-31), оригінали за твердженням відповідача вилучено згідно ухвали Луцького міськрайонного суду від 22.06.2015 року в рамках кримінального провадження №0000284 від 03.11.2014 року.

В підтвердження виконання договору суборенди долучає: акти надання послуг за період з грудня 2014 року по листопад 2015 року підписані лише виконавцем ТзОВ «Зімс», рахунки на оплату за зазначений період, податкові накладні та податкові декларації (а.с.74-214).

Позивач заперечує факт виконання договору суборенди №6-СО від 01.12.2014 року, вказуючи, що зобовязання за даним договором не підтверджені первинними бухгалтерськими документами, а копії договору суборенди та акту приймання-передачі приміщень не є доказом виконання даного договору.

Відповідно до ст.601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Таким чином, зарахування зустрічних вимог, як односторонній правочин є волевиявлення субєкта правочину спрямований на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

Статтею 602 ЦК України визначено обставини коли не допускається зарахування зустрічних однорідних вимог.

Дослідивши матеріали надані відповідачем в підтвердження зустрічної однорідної вимоги та оцінивши їх в сукупності, суд не вбачає підстав для зарахування послуг по договору суборенди на суму 51 635,93 грн. по заяві відповідача, виходячи з того, що факт виконання договору суборенди не підтверджено первинними бухгалтерськими документами.

Як вбачається з умов договору суборенди зокрема п.4.4 вартість електроенергії, водопостачання, каналізації, інших послуг, що відносяться до обєкту суборенди, а також відшкодування земельного податку сплачується Суборендарем на підставі виставлених рахунків та актів наданих послуг на орендну плату протягом 5 календарних днів з дати отримання вище згаданих документів від орендаря.

Долучені відповідачем акти наданих послуг підписані лише Виконавцем ТзОВ «Зімс», рахунки на оплату також виписано даним товариством, доказів щомісячного направлення їх ТзОВ «Аванта» та їх оплати відповідачем суду не надано.

Договір суборенди та акти приймання-передачі приміщення, копії яких надано суду, не є первинними документами, що підтверджують виконання зобовязань за договором, оскільки відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припиненя цивільних прав та обовязків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Щодо посилання відповідача на податкові накладні, які на його думку є доказом виконання зобовязань за договором суборенди, то як слідує з положень Податкового кодексу України дані також формуються на підставі первинних бухгалтерських документів.

Зокрема, в Постанові Верховного суду України від 17.11.2015 року вказано, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

В силу ст.ст.33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Виходячи з того, що зустрічн однорідна вимога не підтверджено належними доказами, суд задовільняє позов ТзОВ "Аванта" про стягнення з відповідача 66 625 грн. заборгованості по попередній оплаті.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, судові витрати по справі згідно ст.49 ГПК України слід покласти на нього.

Керуючись ст.193 Господарського кодексу України, ст. ст.526,530,601,602,693 Цивільного кодексу України, ст. ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України , господарський суд України,-

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити повністю.

2.Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Зімс" (м.Луцьк, вул.Єршова, 3, каб.314, ідент. код 25092440) в користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" (43006, м.Луцьк, провулок Макарова, 5, п/р 2322 в ПАТ «Укрсоцбанк» м.Київ, МФО 300023, ідент. код 35495114) 66 625,00 грн. заборгованості, а також 1218 грн. витрат по судовому збору.

3.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено

10.02.2016

Суддя С. В. Костюк