ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року Справа № 915/2000/15

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом ОСОБА_1 громади селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради селища Підгородна, вул. Комсомольська, 12А, селище Підгородна, Первомайський район, Миколаївська область, 55222 ()

до відповідача Державного підприємства Одеська залізниця, вул. Пантелеймонівська, 19, м. Одеса, 65012 ()

про визнання права користування земельною ділянкою

Представники сторін у судове засідання не з'явились.

До господарського суду Миколаївської області 01.12.2015 року звернулась ОСОБА_1 громада селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради селища Підгородна з позовною заявою до відповідача Державного підприємства Одеська залізниця про визнання за ОСОБА_1 громадою селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради права користування земельною ділянкою, площею в 0,1507 га, яка розташована в с. Підгородна по вул. Залізничній, 2-а, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/, які знаходяться за цією адресою.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Миколаївської області від 04.12.2015 року № 328 відповідно до пункту 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та на виконання абзацу d) підпункту 3.6.1 пункту 3.6., підпункту 3.4.1. пункту 3.4. Засад використання автоматизованої системи документообігу Господарського суду Миколаївської області, затверджених рішенням зборів суддів Господарського суду Миколаївської області від 29.05.2015 року № 7, призначено повторний автоматизований розподіл позовної заяви (справа № 915/2000/15) шляхом передавання її раніше визначеному головуючому судді, яким було застосовано до зазначеної заяви приписи статті 63 ГПК України, за умови можливості виконання даним суддею обовязків судді. Позовну заяву передано на розгляд судді Олейняш Е. М.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 04.12.2015 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 22.12.2015 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 22.12.2015 року розгляд справи було відкладено на 20.01.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 20.01.2016 року розгляд справи було відкладено на 01.02.2016 року.

В судовому засіданні 01.02.2016 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України прийнято вступну та резолютивну частини рішення.

Сторони явку повноважних представників в жодне судове засідання не забезпечили, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, які наявні в матеріалах справи (арк. 17, 18, 25, 30).

Явка повноважних представників сторін не визнавалась судом обов'язковою. Вимог ухвал суду сторони не виконали.

Керуючись п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року з останніми змінами № 18, суд дійшов висновку про вчинення усіх дій щодо повідомлення належним чином сторін про дату, час та місце судових засідань, та можливість вирішення спору по суті за відсутності повноважних представників сторін.

В обґрунтування заявлених позовних вимог в позовній заяві позивачем зазначено наступне.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого згідно рішення виконавчого комітету Підгороднянської селищної ради від 26.07.2012 року № 32, ОСОБА_1 громада селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради стала власником житлового будинку загальною площею 188, 80 кв. м. з надвірними спорудами, який знаходиться в селищі Підгородна по вул. Залізнична, 2-а, Первомайського району Миколаївської області.

Будинок розташований на земельній ділянці площею 0, 1517 га, яка входить до складу загальної земельної ділянки площею 42, 6 га, якою має право користуватись відповідач згідно Державного акту про право постійного користування землею серія П-МК № 002327, виданого на підставі рішення 5 сесії 22 скликання Первомайської районної ради від 23.03.1995 року.

У звязку з набуттям у власність житлового будинку з надвірними спорудами виникла необхідність набути земельну ділянку для потреб по обслуговуванню цього будинку та надвірних споруд.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 120, 121 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Представник відповідача письмового відзиву по суті спору не подав.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Відповідно до рішення 5 сесії 22 скликання Первомайської районної ради народних депутатів від 28.03.1995 року Одеській залізниці Знамянському відділку видано Державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-МК № 002327 від 22.06.1995 року, відповідно до якого Одеській залізниці надано у постійне користування 42, 6 га землі в межах згідно з планом користування для експлуатації залізниці (арк. 15).

Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 82.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого згідно рішення виконавчого комітету Підгороднянської селищної ради від 26.07.2012 року № 32, ОСОБА_1 громада селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради стала власником житлового будинку загальною площею 188, 80 кв. м. з надвірними спорудами, який знаходиться в селищі Підгородна по вул. Залізнична, 2-а, Первомайського району Миколаївської області (арк. 7).

Право власності зареєстровано Первомайським МБТІ, про що свідчить Витяг про державну реєстрацію прав № 36892082 від 21.12.2012 року (арк. 9).

Відповідно до Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по вул. Залізнична 3 км, 2а, селище Підгородна, виготовленого станом на 12.12.2012 року, загальна площа земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку становить 0, 1507 га (арк. 10).

Вартість земельної ділянки загальною площею 0, 1507 га, розташованої по вул. Залізнична 3 км, 2а, с.м.т. Підгородна, Первомайський район, Миколаївська область, згідно Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виготовленого 08.05.2015 року ТзОВ «Експертна компанія «Контакт», становить 13 910 грн. (арк. 8).

На неодноразові звернення позивача ОСОБА_1 громади селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради до відповідача ДП «Одеська залізниця» щодо надання згоди на вилучення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 8 га під житловими будівлями і господарськими спорудами, останній листами від 21.10.2013 року № 4-Г-1/16 та від 20.01.2014 року повідомляв про відсутність підстав для добровільної відмови від право постійного користування земельною ділянкою (арк. 11-13).

Вищевикладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із позовом про визнання права користування земельною ділянкою.

При вирішенні спору судом враховано наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції від 20.12.2012) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції від 20.12.2012) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 6, 7 ст. 120 ЗК України (в редакції від 20.12.2012) істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Відповідно до ч. 8 ст. 120 ЗК України (в редакції від 20.12.2012) у разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України (в редакції від 21.12.2012) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не

більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції від 02.12.2012 року) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім

багатоквартирних будинків).

Відповідно до п. 2.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" у застосуванні положень статей 377 ЦК України та 120 ЗК України щодо переходу права користування земельною ділянкою внаслідок переходу права на розташований на ній житловий будинок, будівлю, споруду господарським судам слід враховувати, що положення відповідних статей обох кодексів мають один і той же предмет регулювання, а тому підлягають застосуванню в сукупності.

До відносин, пов'язаних з переходом права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда, до особи, що набула права власності на відповідне нерухоме майно, в тому числі стосовно розміру такої земельної ділянки, застосовується законодавство, що діяло на час переходу права власності на житловий будинок, будівлю, споруду.

До відносин користування власником житлового будинку (будівлі, споруди) земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок (будівля, споруда) як до правовідносин, що тривають, застосовується законодавство, що діє протягом періоду користування земельною ділянкою. Норми законодавства, якими змінено правовий режим та умови користування такими земельними ділянками, повинні застосовуватися також і до умов користування земельною ділянкою, які існували до відповідних змін.

Відповідно до п. 2.12 вищевказаної Постанови відповідно до частини другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача. Отже, якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я в установленому законом порядку, в тому числі з додержанням вимог згаданих Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень" і статті 125 ЗК України, яка пов'язує виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права. Він за необхідності може звернутися до господарського суду також з позовом про визнання за ним права користування земельною ділянкою (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

При цьому необхідно враховувати також приписи:

- статті 120 ЗК України, зокрема її другої частини, та статті 126 названого Кодексу;

- статті 377 ЦК України;

- статті 50 Закону України "Про землеустрій", зокрема, частини першої згаданої статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до п. «г» ч. 2 ст. 92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу публічного акціонерного

товариства залізничного транспорту, утвореного відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

Відповідно до п. 2 постанови КМУ «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» № 449 від 02.04.2002 року раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" до статутного капіталу Товариства вносяться, зокрема, право постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до п. 3 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, використовуються Товариством відповідно до їх цільового призначення.

З дня припинення Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту до дня оформлення Товариством прав на користування земельними ділянками, які перебували у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та зазначених підприємств, Товариство зобовязане використовувати згідно з цільовим призначенням відповідні земельні ділянки в розмірах та межах, у яких вони перебували в постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту або фактично використовувалися ними, і за які сплачувався земельний податок.

У разі відчуження Товариством нерухомого майна земельна ділянка, на якій воно розташоване, передається відповідно до закону.

Відповідно до постанови КМУ від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця утворено публічне акціонерне товариство Українська залізниця, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код згідно з ) (далі - Укрзалізниця), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування (далі - підприємства), які реорганізовуються шляхом злиття та установлено, що статутний капітал товариства формується шляхом внесення до нього, зокрема, права постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення Укрзалізниці та підприємств, зазначених у додатку 1.

Відповідно до п. 4 розпорядження КМУ від 11.02.2010 року № 318-р «Деякі питання збереження об'єктів державної власності» Державному комітетові із земельних ресурсів разом із заінтересованими центральними органами виконавчої влади та іншими суб'єктами управління об'єктами державної власності, у тому числі Національними та галузевими академіями наук, не допускати погодження документів, прийняття рішень, на підставі яких може здійснюватися відчуження з державної власності земельних ділянок, наданих у постійне користування державним підприємствам, установам та організаціям (крім земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, що підлягають приватизації, та земельних ділянок, відчуження яких здійснюється для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності), до законодавчого врегулювання питання щодо визначення порядку їх відчуження.

Відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов наступного висновку.

З аналізу наведених норм матеріального права слідує, що у звязку з переходом права власності на обєкти нерухомості відбувається перехід до набувача тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу права власності або права користування. Право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухомість, переходить до набувача об'єктів нерухомості виключно за умови, що в момент їх відчуження у попереднього власника, згідно з вимогами земельного законодавства України, таке право було і воно належним чином посвідчене. В спірному випадку, позивачем не подано доказів відчуження саме відповідачем позивачу нерухомого майна, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, тобто відсутні підстави для переходу права користування земельною ділянкою.

Суду не подано доказів виділення частини земельної ділянки, яка є предметом спору, в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Суду не подано доказів відмови постійного землекористувача (відповідача) від права користування частиною земельної ділянки, яка є предметом спору, надання згоди на її вилучення, як і не подано будь-яких інших доказів, підтверджуючих припинення права постійного землекористування відповідача. Відтак, визнання за позивачем права користування на земельну ділянку порушуватиме права відповідача (постійного землекористувача).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права постійного користування на земельну ділянку.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, в позові слід відмовити.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 22, 33, 34, 43, 49, 75, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові відмовити.

Судовий збір в розмірі 1 218 грн. покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 08.02.2016 року.

Суддя Е.М. Олейняш