УХВАЛА

08.02.2016Справа № 910/24887/15

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОЛИЧНИЙ МЛИН»

про розстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва від

27.10.2015 р. у справі № 910/24887/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕКОЛАН»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОЛИЧНИЙ МЛИН»

про стягнення 235 299, 45 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Рижий А.А. за довіреністю б/н від 02.01.2016 р.;

від відповідача: Шелестова Н.Г. за довіреністю № 1-50 від 02.02.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.10.2015 р. припинено провадження у справі № 910/24887/15 в частині стягнення основного боргу в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп., позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОЛИЧНИЙ МЛИН» (04080, місто Київ, вулиця Межигірська, будинок 83; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕКОЛАН» (03022, місто Київ, вулиця Козацька, будинок 120, корпус 4 Літ. Є, каб. № 1; ) 220 000 (двісті двадцять тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 1 190 (одну тисячу сто дев'яносто) грн. 96 коп. пені, 170 (сто сімдесят) грн. 14 коп. 3 % річних та 3 470 (три тисячі чотириста сімдесят) грн. 42 коп. витрат по сплаті судового збору.»

25.01.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОЛИЧНИЙ МЛИН» надійшла заява про розстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 р. у справі № 910/24887/15, відповідно до якого відповідач просить розстрочити виконання рішення суду рівними частинами на три місяці.

Заява мотивована тим, що наразі відповідач перебуває у скрутному фінансовому становищі через велику дебіторську заборгованість. При цьому, заявник вказує на те, що відносно нього в тому числі розглядаються й інші судові спори про стягнення заборгованості.

Оскільки згідно з відомостями бази даних «Діловодство спеціалізованого суду», матеріали справи № 910/24887/15 було скеровано на адресу Київського апеляційного господарського суду, у зв'язку із надходженням до господарського суду міста Києва апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОЛИЧНИЙ МЛИН» на рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 р. у справі № 910/24887/15 та станом на 25.01.2016 р. з Київського апеляційного господарського суду на адресу господарського суду міста Києва повернуті не були, ухвалою господарського суду міста Києва від 25.01.2016 р. було вирішено відкласти вирішення питання про прийняття заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОЛИЧНИЙ МЛИН» про розстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 р. у справі № 910/24887/15 до повернення матеріалів справи із суду вищої інстанції.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.02.2016 р. розгляд заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОЛИЧНИЙ МЛИН» про розстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 р. у справі № 910/24887/15 було призначено на 08.02.2016 р.

08.02.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові заперечення на заяву про розстрочку виконання рішення суду, в яких він відзначає, що обставини, на які посилається відповідач у вказаній заяві, не є обставинами, які можуть бути підставою для розстрочки виконання судового рішення.

У судовому засіданні 08.02.2016 р. від представника відповідача (заявника) надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та письмові пояснення, в яких він повторно наголошує на своєму складному фінансовому становищі, при цьому відзначає про намагання погасити заборгованість перед кредиторами та вирішити існуючі спори, в тому числі шляхом укладення мирових угод та договорів про реструктуризацію боргу.

Заслухавши в судовому засіданні 08.02.2016 р. пояснення представників сторін та оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що заява відповідача про розстрочку виконання рішення суду не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому цим Кодексом та Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 1 ст. 121 Господарського процесуального кодексу України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Аналогічні приписи містить ч. 1 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 7.8. Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» визначено, питання про відстрочку або розстрочку виконання постанови апеляційної чи касаційної інстанції за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 121 ГПК, вирішує сама апеляційна чи касаційна інстанція, якщо ці обставини стали їй відомі до прийняття постанови за результатами перегляду рішення господарського суду першої інстанції. У цих випадках припис про відстрочку або розстрочку, зміну способу та порядку виконання відповідної постанови має міститися в її резолютивній частині.

В інших випадках, тобто коли відповідну заяву подано стороною, державним виконавцем після прийняття постанови апеляційною чи касаційною інстанцією, питання про відстрочку або розстрочку, зміну способу та порядку виконання цієї постанови вирішує господарський суд першої інстанції.

Відповідно до мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі за конституційним зверненням акціонерної компанії «Харківобленерго» щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», зазначається, що підставою для застосування статті 36 Закону є наявність об'єктивних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим застосування загального порядку примусового виконання рішень.

За судовою практикою до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та які є підставою для розстрочки його виконання, належать хвороба боржника або членів його сім'ї, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи-боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

У Господарському процесуальному кодексі передбачено дві стадії, на яких суд може вирішувати питання про розстрочку виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті справи, що відображається в мотивувальній та резолютивній частинах рішення (пункт 3 частини першої, частина друга статті 84), а також у наказі господарського суду; та під час виконання рішення суду (виконавчого провадження) шляхом винесення окремого процесуального документа (ухвали) про розстрочку виконання рішення (частина третя статті 121).

Розстрочка виконання рішення суду, як вважає Конституційний Суд України, означає виконання його частинами, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. За змістом частини другої статті 84 Кодексу строки виконання рішення частинами (сплата грошових сум частками тощо) визначаються судом.

Конституційний Суд України також зазначає, що розстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників. Вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, суд не може змінювати суті винесеного у справі рішення.

Аналогічні висновки наведені в п. 7.1.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів».

Зокрема, Вищий господарський суд України відзначає, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (п. 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів»).

Також, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, а також враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Господарський процесуальний кодекс України не містить переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, а тому суд у кожному окремому випадку оцінює докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Як зазначалось вище, обґрунтовуючи подану до суду заяву, відповідач (заявник) посилається, зокрема, на скрутне своє скрутне фінансове становище, значну кількість кредиторів та суму боргу перед ними, а також свою важливу роль у забезпеченні хлібзаводів міста Києва якісним борошном.

Проаналізувавши дані, на які відповідач посилається в обґрунтування поданої ним заяви, суд звертає увагу на те, що відповідачем не викладено обставин, що ускладнюють або унеможливлюють своєчасне та реальне виконання рішення суду у даній справі.

Так, суд не приймає до уваги в якості доказу в підтвердження наявності виключних обставин для надання розстрочки виконання рішення представлені заявником документи про наявність значної заборгованості перед іншими його кредиторами, а також існування дебіторської заборгованості, оскільки незадовільний фінансовий стан відповідача є наслідком його власної господарської діяльності, а не певних виняткових і об'єктивних обставин, які б унеможливлювали чи утруднювали виконання судового рішення.

Вказані відповідачем (заявником) обставини не носять особливий і надзвичайний характер, а свідчать про негативні явища в поточній діяльності відповідача, яка за приписами ст. 42 Господарського кодексу України є самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, відтак, не є підставою вважати збиткову фінансову діяльність відповідача винятковим випадком у розумінні ст. 121 Господарського кодексу України, що зумовлювали б ускладнення чи відсутність можливості виконати судове рішення.

При цьому, вирішуючи питання про надання розстрочки виконання рішення суд враховує, що згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, не своєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, розстрочка чи відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне її надання на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує принципи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Наявні стрімкі інфляційні процеси в економіці держави, які супроводжуються істотним здешевленням національної валюти, якщо повністю й не виключають наявність обставин для надання розстрочки виконання судового рішення, то є суттєвими перешкодами для їх виникнення. Адже, в протилежному випадку інфляційні процеси зачіпають передусім майнові інтереси позивача, так як належні до стягнення на його користь грошові кошти в національній валюті за період розстрочки також істотно знецінюються, що, як наслідок, призводить до погіршення фінансового стану позивача.

Таким чином, враховуючи розмір заборгованості відповідача (заявника) перед позивачем, суд вважає, що надання розстрочки виконання рішення може значно погіршити фінансовий стан позивача та вплинути на його господарську діяльність.

Поряд з цим, суд вважає за необхідне відзначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені в §1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Виходячи з вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку, що подана відповідачем заява про розстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Враховуючи зазначене, керуючись ст. ст. 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОЛИЧНИЙ МЛИН» про розстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 р. у справі № 910/24887/15 залишити без задоволення.

Суддя В.С. Ломака