РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016Справа №910/27203/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН ЛТД", 3) Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Зелений капітал"
провизнання права власності
Суддя Підченко Ю.О.

представники:

від позивачаЯкименко А.Г. (за довіреністю від 24.11.2015)
від відповідача 1Утіралов А.М. (за довіреністю від 20.11.2015)
від відповідача 2Твердохлєбов Є.Г. (за довіреністю від 24.07.2015), Савченко А.М. (за довіреністю від 11.12.2015)
від відповідача 3Мала Л.М. (за довіреністю від 31.12.2015)
від ТОВ "Олімп-96"Єніч В.С. (за довіреністю від 16.11.2015)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН ЛТД" про визнання права власності на нежилі приміщення загальною площею 3 000 кв. м., розташованих у 3 та 4 секціях будівлі за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, 1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" є власником нежилих приміщень загальною площею 3 000 кв. м., розташованих у 3 та 4 секціях будівлі за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, 1, факт чого не визнається Товариством з обмеженою відповідальністю "КАРБОН ЛТД" шляхом ініціювання ним судових проваджень щодо встановлення статусу вказаного майна.

За вказаною позовною заявою ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2015 порушено провадження у справі № 910/27203/15, розгляд справи призначено на 13.11.2015.

В судових засіданнях 13.11.2015 та 18.11.2015 судом оголошувалися перерви.

Ухвалою суду від 04.12.2015 залучено до участі у справі в якості третього відповідача Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Зелений капітал", відкладено розгляд справи на 22.01.2016.

21.01.2016 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп-96" до суду надійшло клопотання про вступ у справу у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

22.01.2016 від Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН ЛТД" надійшло клопотання з переліком запитань, які мають бути поставлені сторонам спору та відображені в описовій частині рішення, клопотання про застосування позовної давності та клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових документів.

22.01.2016 судом оголошено перерву в судовому засіданні до 03.02.2016.

01.02.2016 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" надійшли заперечення на клопотання та заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН ЛТД".

03.02.2016 від Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Зелений капітал" відзив на позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та заперечення на заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН ЛТД".

03.02.2016 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" надійшли заперечення на заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН ЛТД".

03.02.2016 від Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН ЛТД" надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи виправленого клопотання.

В судове засідання 03.02.2016 з'явилися уповноважені представники сторін у справі та був присутнім представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп-96".

В ході судового засідання судом було заслухано позиції учасників провадження щодо заявлених у справі численних клопотань та по суті позовних вимог.

Так, суд розглянув клопотання відповідача 2 про припинення провадження у справі №910/27203/14 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з наявністю рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2009 № 18/142-50/32, яким вирішено господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Дослідивши зміст указаного рішення суду від 24.03.2009, суд встановив, що, обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, і на підставі встановлення яких було прийнято рішення, у своїй більшості є відмінними від тих, якими обґрунтований позов у цій справі. Отже, оскільки підстави позовних вимог у справах № 910/27203/14 та № 18/142-50/32 різняться між собою, у суду відсутні правові підстави для застосування п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, тому у задоволенні згаданого клопотання суд відмовляє.

Що стосується клопотання відповідача 1 про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної з нею справи № 910/12923/15, яка перебуває на новому розгляді у Господарському суді міста Києва, суд зазначає, що заявник клопотання не довів перед судом, які обставини встановлює суд у справі № 910/12923/15, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у справі № 910/27203/15, та яке значення вони мають для прийняття рішення у цій справі. Отже, підстав для затягування розгляду спору по суті, що спричинить безпідставне зупинення провадження у справі, немає, тому суд відмовляє у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Окрім того, суд відмовляє Товариству з обмеженою відповідальністю "Олімп-96" у задоволенні клопотання про вступ у справу у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, з огляду на таке.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Заслухавши представника заявника клопотання та з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що той не довів наявності юридичного інтересу у свого довірителя, достатнього для залучення третьою особою до участі у справі, тому у задоволенні такої вимоги суд відмовляє.

Поряд з викладеним, відповідачем 2 заявлено до суду клопотання, в якому він просить суд поставити позивачу та відповідачам питання згідно з наданим ним переліком та відобразити їх в описовій частині рішення та відповіді на них.

З приводу вказаних вимог суд вважає необхідним зазначити, що господарські суди повинні дотримуватись передбаченої статтями 84, 86 Господарського процесуального кодексу України структури та послідовності викладення рішення. Так, згідно зі ст. 84 Господарського процесуального кодексу України перераховані заявником питання не можуть бути викладені в описовій частині рішення, структура якої чітко визначена.

Водночас, суд зауважує, що обставини, які мають значення для розгляду справи, будуть викладені в мотивувальній частині рішення.

В ході судового засідання судом з'ясовано остаточні позиції представників сторін по суті спору. Так, позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, відповідач 1 та відповідач 3 заявлені вимоги визнали, а відповідач 2 проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14.07.1995 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" було укладено акт прийому-передачі, відповідно до якого нежитлове приміщення 3 та 4 секції загальною площею 3 000 кв.м. по Лабораторному провулку, 1, у м. Києві, було передане від Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" як внесок до статутного фонду юридичної особи.

Станом на 27.08.2005 право власності на будівлю по провулку Лабораторному, 1 в м.Києві було зареєстроване на праві спільної часткової власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД"(50/100 частин), Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон"(42/100 частин) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Олімп-96"(8/100 частин).

27.08.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" укладено договір купівлі-продажу, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" зобов'язувалось передати у власність Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" нежилі приміщення загальною площею 3 000 кв. м., які розташовані у 3 та 4 секціях будівлі, що знаходиться за адресою м. Київ, Лабораторний провулок, 1, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" зобов'язалося прийняти приміщення і сплатити за них обговорену грошову суму відповідно до умов, визначених цим договором.

Викладені обставини встановлено у рішенні Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Указаним судовим рішенням також встановлено, що укладення між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу від 27.08.2005 порушує встановлене законодавством переважне право третьої особи (Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД") як співвласника перед іншими особами на купівлю приміщень, внаслідок чого у задоволенні позовних вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 27.08.2005 та визнання права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" на нежиле приміщення 3-ї секції загальною площею 3 000 кв.м., які розташовані у м. Києві по провулку Лабораторному 1, відмовлено, проте, позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" задоволено повністю, переведено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу від 27.08.2005, визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок, 1, що складає 42/100 частин у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок, 1.

10.06.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Земельний капітал" укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О., згідно з яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" передало у власність Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Земельний капітал" нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м. у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок 1 в рахунок виконання вимог за кредитним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.04.2012 у справі № 5011-62/1814-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2012, визнано недійсною додаткову угоду від 01.02.2011 про розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 27.08.2005, яку укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД»; визнано недійсним іпотечний договір № 005-2011-1-1 від 25.02.2011, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 25.02.2011 за реєстровим номером 3128; визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 10.06.2011, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 10.06.2011 за реєстровим номером 8426.

Надалі рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2013 № 5011-74/12502-2012, яке набрало законної сили 23.05.2013, задоволено в повному обсязі позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», вирішено витребувати нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м., що складає 42/100 частин будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок 1, з незаконного володіння Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», а саме: вилучити нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м. у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок 1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок 1, у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», та передати вказане нежиле приміщення Товариству з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД»; також задоволено повністю позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД», а саме: визнано недійсним договір оренди нежилих приміщень, укладений 25.11.2011 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД».

Задовольняючи позовні вимоги у справі № 5011-74/12502-2012, суд виходив з того, що право власності на спірні нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м. у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок 1, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.11.2011 не набуло, оскільки той визнано недійсним у судовому порядку, та право власності спірне майно згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20 визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД», яке і є власником спірного нерухомого майна.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спірні приміщення, позивач вказує, що він є власником нерухомого майна: нежилих приміщень 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м. у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок 1, на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2009 у справі № 18/142-50/323, а факт реєстрації права власності встановлений відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 29103589 від 23.02.2011. Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 у справі № 910/12923/15, що набрало законної сили 24.09.2015 відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду, яким договір купівлі-продажу нежилих приміщень 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м. у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок 1, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД", визнано недійсним, що відповідно не створює будь-яких наслідків для сторін правочину, в тому числі і для Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" щодо переведення на нього прав та обов'язків покупця.

Частиною 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, факти, встановлені в описаних рішеннях Господарського суду міста Києва мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню при розгляді даної справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

За приписами ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтями 317, 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При цьому, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Предметом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна.

Вказаний спосіб захисту права власності в порядку пов'язаний з тим, що право власності має спиратись на певний титул, щоб бути доведеним перед іншими особами. Саме, суд в разі виникнення спору здійснює це доведення.

Отже, рішення суду про визнання права власності, яке прийнято за результатами розгляду позову, поданого в порядку ст. 392 Цивільного кодексу України, є правозахисним актом і спрямоване на захист наявного у позивача права власності.

У зв'язку із цим, момент виникнення права не залежить від набрання рішенням суду законної сили, оскільки підставою для прийняття рішення є наявність у позивача до звернення до суду тих матеріально-правових фактів, з якими закон пов'язує виникнення права власності.

Тобто, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності, згідно зі ст. 392 ЦК України, є оспорення або не визнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

За змістом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача, а також - належності обраного способу судового захисту.

З огляду на обраний позивачем спосіб захисту свого права, в контексті приписів ст. 392 Цивільного кодексу України, предметом доказування, а, відповідно, і судової оцінки у справі є як наявність у позивача права власності на спірне майно, так і порушення (невизнання) такого права відповідачем.

В ході розгляду справи судом встановлено вірність тверджень позивача, що рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2009 у справі № 18/142-50/323, зміненим постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2010, визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" право власності на частину нежитлових приміщень, які складаються з 3 та 4 секції загальною площею 3000 кв.м., та знаходяться у домоволодінні № 1 по пров. Лабораторному в м. Києві.

При цьому, важливо зазначити, що підставою для визнання права власності судом за Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" стало те, що факт передачі спірних житлових приміщень Товариством з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" як вкладу до статутного капіталу (фонду) Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" був належним чином підтверджений. Тобто у вказаному спорі встановлювалися обставини правомірності передачі спірного майна Товариством з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" у 1994 році та момент виникнення у останнього права власності на це майно.

Відповідно до поданого в матеріали справи витягу про державну реєстрацію прав №29103589, на підставі указаного судового рішення Комунальним підприємством "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 23.02.2011 було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у м. Києві по пров. Лабораторному, 1, за Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон".

Як було вже вказано вище, надалі рішенням Господарського суду міста Києва 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20 з-поміж іншого було переведено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу від 27.08.2005, визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок, 1, що складає 42/100 частин у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок, 1.

Це рішення суд приймав, виходячи з наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" права власності на спірні нежилі приміщення, які надалі ним було відчужено Товариству з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" з порушенням порядку продажу частки у праві спільної часткової власності та встановлено переважне право на купівлю вказаних приміщень Товариством з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" як їх співвласником.

Отже, відповідно до викладеного вище, станом на даний час наявні два судові рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2009 у справі № 18/142-50/323 та від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20, які не скасовані вищестоящими інстанціями та набрали чинності у встановленому законодавством порядку, про визнання права власності на одне й теж саме майно, а саме: нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок, 1, за різними особами.

Проте, вирішуючи спір по суті у даній справі, суд виходить з фактичних обставин кожної з указаних вище справ та підстав визнання права власності на спірне майно за різними особами у різний період.

Пунктом 10 постанови пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Отже, оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі №18/492-40/110-61/20, що набрало законної сили у встановленому законодавством порядку, яким визнано право власності іншої ніж позивач особи на спірне майно, тому не може бути проігнороване судом в межах розгляду справи № 910/27203/15 при встановленні обставин набуття права власності позивачем.

При цьому, суд наголошує, що конкуренції між судовими рішеннями від 24.03.2009 у справі № 18/142-50/323 та від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20 немає, оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20 прийняте у період після зміни та з урахуванням обставин, за яких приймалося рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2009 у справі № 18/142-50/323, тобто, кожне з них є законним та обґрунтованим у відповідний період їх прийняття за досліджуваних обставин.

Як слідує з викладеного вище та не спростовується сторонами спору, визнане вказаним рішенням право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" стало підставою для прийняття подальших рішень Господарським судом міста Києва, зокрема, від 03.04.2013 № 5011-74/12502-2012 та від 03.04.2013 № 5011-74/12502-2012, які не скасовані та набрали чинності станом на даний час.

Посилання позивача на витяг про державну реєстрацію прав № 29103589 від 23.02.2011 як на правовстановлюючий документ, що підтверджує його право власності на нежитлові приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у м. Києві по пров. Лабораторному, 1, спростовуються наявними в матеріалах справи відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 16.11.2015, за якими право власності зареєстровано на вказане майно зареєстровано 15.11.2011 за Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал».

Позивач пред"являючи позов про визнання права власності, повинен надати докази вчинення відповідачем дій, у тому числі його висловлювань, які можуть бути розцінені як невизнання чи оспорювання права власності. За відсутністю таких доказів таке право не потребує захисту.

На підставі викладеного вище, оціненого судом у своїй сукупності з позицій законності та справедливості, суд дійшов висновку, що факт наявності у позивача права власності на спірне нерухоме майно не доведено належними доказами, а його доводи спростовуються законними судовими рішеннями та запереченнями відповідача.

Отже, оскільки право власності позивача на спірне майно не підтверджено, то підстав для задоволення поданого на його захист позову в порядку ст. 392 Цивільного кодексу України у суду немає.

Що стосується заяви відповідач 2 про застосування позовної давності до позовних вимог, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, до господарського суду мають право звертатися підприємства та організації за захистом своїх порушених прав і охоронюваних законом інтересів.

Отже, оскільки суд не встановив порушення права власності позивача у зв'язку з недоведеністю його наявності, то позовна давність за таких умов не застосовується.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 08.02.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко