КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2016 р. Справа№ 910/3498/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Смірнової Л.Г.

секретар судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Круглов С.С. (дов. №68 від 15.09.2015 року);

від відповідача1 - Іщенко Д.Ю. (дов. №б/н від 06.11.2015 року);

від відповідача2 - Іщенко Д.Ю. (дов. №б/н від 09.11.2015 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року

у справі №910/3498/15-г (суддя Нечай О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд", Київська обл., с. Шевченкове

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока", Житомирська обл., с. Рихальське

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна країна", м. Київ

про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 05.11.2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна країна" про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 05.11.2014 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.04.2015 року у справі №910/3498/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.10.2015 року касаційну скаргу ТОВ "БМБ Бленд" задоволено частково, рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 року у справі №910/3498/15-г скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва. Скасовуючи попередні судові рішення колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що судами не надано правову оцінку такій додатковій грошовій вигоді, не враховано наявності ознак від платності та не з`ясовано, чи є вона платою за спірними договорами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі №910/3498/15-г у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суд першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не обґрунтовано чим саме порушені його права при укладенні відповідачами оспорюваного Договору, стороною якого позивач не є, оскільки вказаний Договір не змінює розміру зобов'язань позивача, а також не створює для нього нових зобов'язань.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року по справі №910/3498/15-г, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі №910/3498/15-г до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 10.02.2016 року.

02.02.2016 року до канцелярії суду надійшов відзив відповідача-1 на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У зв'язку з перебуванням судді Рудченка С.Г., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному, відповідно до пп. 2.3.25 п.2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 03.02.2016, автоматизованою системою здійснено заміну судді Рудченка С.Г. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано протокол.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року по справі № 910/3498/15-г передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Агрикової О.В. (головуючий), Смірнова Л.Г., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.02.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі № 910/24910/15 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуюча суддя Агрикова О.В., судді Смірнова Л.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 10.02.2016 року.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 05.11.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" (в тексті договору - новий кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна країна" (в тексті договору - первісний кредитор) було укладено договір купівлі-продажу права вимоги (надалі - договір), відповідно до умов якого первісний кредитор в повному обсязі відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові до Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд" (в тексті договору - боржник) за укладеним між первісним кредитором та боржником договором № 28 від 04.03.2013 (надалі - основний договір) та видатковими накладними № РН-0001554, № РН-0001575, № РН-0001619, № РН-0001657, № РН-0001690, № РН-0001692, № РН-0001715, № РН-0001740, № РН-0001764, № РН-0001765, № РН-0001809, № РН-0001821, № РН-0001849, № РН-0001897, № РН-0001906, № РН-0001931 (пункт 1.1. договору).

Пункт 1.2. договору передбачає, що до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора за договором №28 в обсязі і на умовах, що існували на момент укладення договору, зокрема, але не виключно право вимоги від боржника сплатити 106 331 (сто шість тисяч триста тридцять одна) грн 00 коп. вартості неоплаченого на момент підписання даного договору товару, що поставлений за основним договором, а також річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням основного договору.

Згідно пункту 1.3. договору право вимоги за цим договором переходить від первісного кредитора до нового кредитора в момент підписання цього договору.

Відповідно до пункту 2.1. договору право вимоги за цим договором відступається за 106 331,00 грн.

Пунктом 4.1. договору визначено, що первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредитору оригінали документів, що підтверджують право вимоги до боржника протягом трьох робочих днів з моменту підписання цього договору.

Згідно пункту 4.2. договору первісний кредитор зобов'язаний шляхом відправки цінного листа з описом вкладення повідомити боржника про відступлення права вимоги за цим договором новому кредитору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін (пункт 6.1. договору).

На виконання умов договору відповідачем 2 передано відповідачеві 1 договір та видаткові накладні, на підставі яких було здійснено передачу права вимоги, що підтверджується актом приймання-передавання оригіналів документів від 05.11.2014 року, підписаного уповноваженими представниками сторін та скріпленого печатками юридичних осіб (а.с.14).

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ "БМБ Бленд" посилалося на невідповідність договору вимогам частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що оскільки ТОВ "ТД "Молочна країна" передав ТОВ "Рихальський завод сухого молока" право вимоги боргу до позивача за договором № 28, а також річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням договору, а натомість отримав грошові кошти, то даний договір є договором факторингу, а не купівлі-продажу права вимоги, а тому ТОВ «Рихальський завод сухого молока» повинен мати ліцензію на здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає твердження позивача безпідставними та необґрунтованими, і погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, але з інших підстав ніж зазначив суд першої інстанції.

Так, судом першої інстанції було зроблено висновок, в основі якого лежить підміна договірних конструкцій, що спірний договір за своєю правовою природою є договором факторингу. З таким висновком суду пергої інстанції, колегія суддів категорично не погоджується з огляду на наступне.

Суд першої інстанції помилково ототожнив спірний договір з договором факторингу у зв'язку з подібність цесії із договором факторингу, оскільки в основі договору факторингу також лежить відступлення права вимоги, але вона, цесія, виступає лише елементом договору факторингу. Відступлення права вимоги, за Цивільним Кодексом виступає способом зміни кредитора у зобов'язанні (загальне), а факторинг,- цілісний самостійний вид договору (спеціальне). Отож, не кожна оплатна цесія може визнаватись факторингом. Хоча, кожний договір факторингу містить умову відступлення права вимоги. Варто відмежувати, що факторинг - це комплекс фінансових послуг ( і за законом підлягає ліцензуванню), який надаються клієнтові фактором. А «плата» розуміється як вказівка на те, що співвідношення при обміні грошей на дебіторську заборгованість має бути на користь фактора (тобто він повинен отримати прибуток у вигляді різниці). Цесія же, це один з елементів договору факторингу, іншими його елементами також можуть виступати: фінансування, страхування ризику неплатежу, адміністративне управління дебіторською заборгованістю, інформаційні послуги, тощо.

Як вбачається із матеріалів справи, в преамбулі спірного договору купівлі-продажу права вимоги зазначено, що сторони укладають договір на підставі статей 512-519, частини 3 статті 656 Цивільного кодексу України, тобто керуються нормами, які регулюють відносини в сфері заміни кредитора у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 Цивільного кодексу України).

Відповідно до загальної теорії цивільного права суб'єктами зобов'язання є управомочена особа (кредитор) та зобов'язана сторона (боржник). Кредитор - це особа, яка уповноважена вимагати від боржника виконання певної дії або утримання від неї, а боржник - це особа, на яку покладений обов'язок вчинити таку дію. Суб'єктивне право, яке належить управомоченій стороні у зобов'язані є правом вимоги, а суб'єктивний обов'язок сторони є боргом.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю правовою суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним. Змістом договору передбачається, що його метою є заміна особи на активній стороні зобов'язання зі збереженням решти елементів зобов'язальних правовідносин за плату, і не передбачається надання послуг із фінансування під відступлення права грошової вимоги. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Так, відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Згідно з ч. 3 ст. 656 ЦК України право вимоги може бути предметом договору купівлі-продажу. У такому випадку до договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються норми про відступлення права вимоги, якщо інше не передбачено договором або законом. Отже, за таким договором може бути передбачена винагорода, до того ж такий договір не може розглядатися як договір факторингу враховуючи таке. Предмет договору купівлі-продажу простий: продавець зобов`язаний передати право грошової вимоги у власність покупцеві, а покупець зобов`язаний прийняти його і сплатити за це певну суму.

А ось предмет договору факторингу має комплексний характер: це і зобов`язання фактора щодо фінансування клієнта, зобов`язання клієнта з оплати послуг фактора з фінансування, і зобов`язання клієнта відступити факторові своє право грошової вимоги до третій особі (боржника). Якщо в договорі встановлено, що одна зі сторін має тільки обов`язок передати іншій стороні право грошової вимоги до третьої особи (боржника), а інша сторона договору має тільки зобов`язання прийняти це право вимоги та сплатити за нього певну грошову суму, то такий договір навряд чи можна назвати договором факторингу. Адже в цьому договорі не передбачено зобов`язання однієї сторони з надання в розпорядження іншій стороні грошових коштів та зобов`язання іншої сторони щодо здійснення оплати за такі послуги. Тому, враховуючи сутність договору купівлі-продажу ним може бути передбачена винагорода.

Зважаючи на це та на аналіз норм ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що договір щодо відступлення права вимоги(договір купівлі-продажу вимоги), не може розглядатися як договір факторингу лише, якщо він не відповідає вимогам, встановленим для договорів факторингу. Така сама правова позиція висловлена у постанові ВГСУ від 13.10.2005 №14/113, постанові ВСУ від 10.07.2007 №26/347-06-6531.

Поняття плата за договором факторингу розглядається як прибуток у вигляді різниці при обміні грошей на дебіторську заборгованість. Суд першої інстанції помилково вирішив, що новий кредитор отримав додаткову грошову вигоду у вигляді вимоги річних, інфляційних витрат, неустойки, збитків. Колегія суддів вважає, що дана вимога про стягнення річних, інфляційних витрат, неустойки, збитків є способом забезпечення виконання зобов'язання, право вимоги, виконання якого було придбано відповідачем і є його складовою.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що договір від 05 листопада 2014 року є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання цього договору недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 7 постанови від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову)(п.2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду Українивід 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання договору недійсним.

Одночасно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було належним чином обґрунтовано чим саме порушені його права при укладенні відповідачами оспорюваного Договору, стороною якого позивач не є, оскільки вказаний Договір не змінює розміру зобов'язань позивача, а також не створює для нього нових зобов'язань. Доказів виконання зобов`язань по Договору №28 від 04.03.2013 року та видатковим накладним первісному кредитору позивачем не надано.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі №910/3498/15-г.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі №910/3498/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі №910/3498/15-г залишити без змін.

3. Справу №910/3498/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

Л.Г. Смірнова