КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2016 р. Справа№ 911/2877/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ільєнок Т.В.

суддів: Корсакової Г.В.

Яковлєва М.Л.

при секретарі

судового засідання: Колеснік М.П.

за участі представників сторін:

прокурор Пономарьов А.О. - посв.№030835 від 15.12.14;

позивача-1 Литовченко В.П. - дов. № 9-5/224 від 28.01.16;

позивача-2 Пилипенко А.В.- дов. №14/20-25-15 від б/д;

відповідача не з'явився, про дату, час та місце судового

засідання був повідомлений належним чином.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги позивача-2 Державного публічного акціонерного

товариства "Національна акціонерна компанія

"Украгролізинг", м. Київ

на Рішення Господарського суду Київської області

від 08.09.2015

у справі № 911/2877/15 (суддя: Саванчук С.О.)

за позовом Прокурора Автономної Республіки Крим,

в інтересах держави в особі:

1) Кабінету Міністрів України, м. Київ,

2) Державного публічного акціонерного товариства

"Національна акціонерна компанія "Украгролізинг",

м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Велес-

Крим", 97513, Автономна Республіка Крим,

Сімферопольський р-н., смт. Гвардійське,

вул. Теплічна, буд. 4

про стягнення заборгованості у сумі 237 954,78 грн. за

Договором фінансового лізингу, розірвання договору

та зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Автономної Республіки Крим в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - позивач-1), Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (далі - позивач-2) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до ТОВ "Велес-Крим" (далі - відповідач) з вимогами про:

- стягнення заборгованості у сумі 158 827,76 грн., з яких: 122 763,09 грн. основного боргу, 14 794,81 грн. пені, 20418,77 грн. інфляційних втрат та 851,09 грн. 3% річних;

- розірвати Договір фінансового лізингу від 29.07.2009 № 1-090253бфл/421, укладений між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (лізингодавець) та ТОВ "Велес-Крим" (лізингоодержувач);

- зобов'язати ТОВ "Велес-Крим" вчинити дії щодо повернення Державному публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" за Актом приймання-передачі предмет лізингу - обладнання для утримання маточного поголів'я свиней СТС «Запліднення» (360х4689,13) залишковою вартістю 304 094,19 грн..

30.07.2015 через канцелярію місцевого господарського суду в порядку ст. 22 ГПК України позивачем-2 було подано Заяву № 17681/15 про збільшення розміру позовних вимог, за якою він просив суд про стягнення 237 954,78 грн. заборгованості, з якої: 182 720,31 грн. основного боргу, 29 493,59 грн. пені, 24 154,86 грн. інфляційних втрат та 1 586,02 грн. 3% річних, розірвати договір та зобов'язати вчинити дії. Вказана Заява була прийнята судом першої інстанції, подальший розгляд справи здійснювався з її врахуванням. (а/с 75-77)

04.09.2015 у відповідності до п. 4 ст. 22 ГПК України через канцелярію місцевого господарського суду надійшла Заява прокурора (вх. № 20631/15) про зміну предмета позову. За названою Заявою прокурором було змінено позовні вимоги в частині стягнення залишкової вартості предмета лізингу у сумі 304 094,19 грн. на «зобов'язати ТОВ "Велес-Крим" вчинити дії щодо повернення Державному публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" за Актом приймання-передачі предмет лізингу - обладнання для утримання маточного поголів'я свиней СТС «Запліднення» (360х4689,13) вартістю 1 688 086,80 грн.». Судом першої інстанції названу було Заяву прийнято до розгляду, оскільки її подано до початку розгляду справи по суті. (а/с 122-123)

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.09.2015 № 911/2877/15 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача ТОВ "Велес-Крим" на користь позивача-2 Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" 19 940,52 грн. основної заборгованості, 3 439,92 грн. пені, 185,67 грн. 3 % річних, 2 945,50 грн. інфляційних втрат; розірвано Договір фінансового лізингу від 29.07.2009 № 1-09-253бфл/421, укладений між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" і ТОВ "Велес-Крим"; зобов'язано ТОВ "Велес-Крим" повернути Державному публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" за актом приймання-передачі предмет лізингу - обладнання для утримання маточного поголів'я свиней СТС "Запліднення" (360х4689,13) вартістю 1688 086,80 грн., у задоволенні решти позову в частині стягнення 162 779,79 грн. основного боргу та частини похідних вимог, а саме пені, 3 % річних та інфляційних втрат відмовлено, як заявлених необґрунтовано.

Не погоджуючись з прийнятим Рішенням, позивач-2 Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" звернувся до Київського апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить Рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2015 № 911/2877/15 скасувати частково та прийняти нове судове рішення, за яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою КАГС від 26.10.2015 № 911/2877/15 порушено апеляційне провадження за скаргою позивача-2 та призначено судове засідання (колегія суддів у складі: головуючого судді Ільєнок Т.В., суддів: Куксова В.В., Яковлєва М.Л.).

За Розпорядженням секретаря судової палати КАГС від 15.12.2015, у зв'язку з перебуванням судді Куксова В.В. у черговій відпустці, склад колегії суддів було змінено, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Рудченко С.Г., Яковлєв М.Л..

До судового засідання від 04.02.2016, за Розпорядженням секретаря судової палати КАГС від 04.02.2016, у зв'язку з перебуванням постійного члена колегії суддів Рудченка С.Г. на лікарняному, було змінено склад колегії по даній справі - головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Рудченко С.Г., Яковлєв М.Л., яка розглядала справу, на колегію суддів у складі: головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Корсакова Г.В., Яковлєв М.Л..

У зв'язку зі зміною складу колегії суддів розгляд даної справи було розпочато заново. Сторонам було роз'яснено право відводу відповідно до ст. 20 ГПК України, їх права та обов'язки згідно ст. 22 ГПК України. (Зафіксовано Протоколом судового засідання від 04.02.2016)

Прокурор, позивач-1, відповідач не скористалися своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 96 ГПК України, та не надали колегії суддів письмові відзиви на скаргу позивача-1, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

Під час судового засідання від 04.02.2016 прокурор та позивач-1 просили колегію суддів апеляційну скаргу позивача-2 задовольнити, Рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2015 № 911/2877/15 скасувати частково та прийняти нове судове рішення, за яким позовні вимоги задовольнити повністю, як заявлені обґрунтовано.

У судові засідання від 15.12.2015, від 04.02.2016 представник відповідача ТОВ "Велес-Крим" не з'явився. Про розгляд апеляційної скарги в судових засіданнях від 15.12.2015, від 04.02.2016 товариство вважається належним чином повідомленим, з огляду на наступне.

В якості доказу направлення на адресу відповідача копії апеляційної скарги позивачем-2 подано до матеріалів справи транспортну накладну від 08.10.2015 № 6744-16407. (а/с 165)

Для належного повідомлення відповідача про дату та час судових засідань, відповідно до Інформаційного Листа Вищого господарського суду України від 01.12.2014 № 01-06/2052/2014, судом було розміщено інформацію про час, дату і місце судових засідань на сторінці Київського апеляційного господарського суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" у мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/), докази цього містяться у матеріалах справи.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, та те, що явка уповноваженого представника сторони обов'язковою не визнавалася, про час та дату судового засідання йому було відомо, присутній прокурор і представники позивача-1 та позивача-2 не заперечували проти розгляду апеляційної скарги у відсутності представника відповідача, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу позивача-2 Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" залишити без задоволення, Рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2015 по даній справі залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (далі - лізингодавець) та ТОВ "Велес-Крим" (далі - лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу від 29.07.2009 № 1-09-253бфл/421 (далі - Договір), відповідно до умов якого лізингодавець передає лізингоодержувачу у користування, на визначений договором строк, предмет лізингу, який набувається ним у власність у постачальника та визначений у додатку до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу", що є специфікацією предмета лізингу, а лізингоодержувач сплачує за це лізингові платежі на умовах договору (пункт 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 2.1. Договору, лізингодавець на письмове замовлення лізингоодержувача для потреб останнього купує у постачальника предмет лізингу за рахунок коштів Державного бюджету України згідно Порядку використання коштів Державного бюджету України, що спрямовуються на придбання вітчизняної техніки і обладнання для агропромислового комплексу на умовах фінансового лізингу та заходи за операціями фінансового лізингу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 № 1904.

Згідно з пунктом 2.2. Договору, строк лізингу відраховується з дати підписання акту приймання-передачі між сторонами, що укладається у 5 автентичних примірниках.

Пунктом 2.3. Договору визначено, що постачальник, перелік, кількість, ціна, вартість, строк лізингу, строк передачі і адреси місця передачі предмета лізингу встановлюються додатками до договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу".

Сторонами підписано Додаток № 1 Договору "Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу", де зазначено найменування, кількість, вартість предметів лізингу.

Пунктом 3.2.1. Договору визначено, що підписання між сторонами акту свідчить про належне виконання лізингодавцем встановлених лізингоодержувачем умов та специфікацій предмета лізингу та прийняття лізингоодержувачем такого виконання.

Відповідно до пункту 5.1. Договору, предмет лізингу передається за актом, за умови перерахування платежу, визначеному пунктом 4.3. Договору.

Згідно з пунктом 4.3. Договору, лізингоодержувач, після укладення Договору, перераховує на рахунки лізингодавця попередній лізинговий платіж в частині відшкодування вартості предмета лізингу в розмірі 10% його вартості та комісію за організацію поставки техніки в розмірі 7% невідшкодованої вартості.

Відповідно до пункту 4.1. Договору, з моменту підписання акту лізингоодержувач за користування предметом лізингу сплачує лізингодавцю чергові лізингові платежі, що включають: відшкодування вартості предмета лізингу рівними частками за весь термін лізингу від суми невідшкодованої попереднім платежем вартості предмета лізингу; винагороду в розмірі 7% річних від залишкової невідшкодованої вартості предмета лізингу. Черговість сплати лізингових платежів кратна 3 місяцям. Термін сплати кожного лізингового платежу встановлюється числом дати підписання акту. Перший лізинговий платіж сплачується через 3 місяці з дати підписання акту, подальші платежі - через кожні 3 місяці.

Згідно з пунктом 4.2. Договору, розмір лізингових платежів, їх складових частин встановлюється Додатком до Договору "Графік сплати лізингових платежів".

На виконання пункту 4.2. Договору, позивачем 2 та відповідачем підписано Графіки сплати лізингових платежів, що являється Додатком № 2 до Договору.

Пунктом 8.1. Договору визначено, що договір набирає чинності від дати надходження платежу на рахунок лізингодавця і діє до закінчення строку лізингу, але не довше 10 років.

Крім того, між позивачем-2 та відповідачем укладено Додатковий договір до Договору від 10.10.2011.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов Договору, позивач-2 передав, а відповідач прийняв предмет лізингу - обладнання для утримання маточного поголів'я свиней СТС "Запліднення" (360х4689,13), у кількості 1 (одної) одиниці, загальною вартістю - 1 688 086,80 грн., на підставі Акту приймання-передачі сільськогосподарської техніки від 12.10.2009 № 1, який підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено відбитками їх печаток. (а/с 29)

Відповідно до пункту 4.1. Договору та Графіку сплати лізингових платежів, датами сплати лізингових платежів є кожні 3 місяці, починаючи з дати підписання Акту №1 - 12.10.2009, у зв'язку з чим, лізингові платежі повинні сплачуватися до 12 числа відповідного місяця.

В обгрунтування позову прокурор посилався на те, що відповідач неналежно виконував зобов'язання в частині сплати лізингових платежів і прострочення становить більше 30 днів, тому просив Договір фінансового лізингу від 29.07.2009 № 1-090253бфл/421 розірвати та зобов'язати відповідача повернути за актом приймання-передачі предмет лізингу.

Так, пунктом 8.3. Договору сторони погодили, що лізингодавець має право на дострокове припинення дії Договору з підстав, зокрема, за несплату лізингоодержувачем протягом 30 календарних днів лізингового платежу. При цьому, Договір вважається припиненим з дати одержання лізингоодержувачем повідомленням про відмову від Договору.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України істотними є такі умови, які за законом є необхідними для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору, сторони зобов'язані, у будь-якому разі, погодити предмет, ціну та строк договору.

Таким чином, ціна договору є, у будь-якому випадку, істотною умовою Договору, відповідно, несплата відповідачем лізингових платежів у строки, визначені Договором, істотно порушує інтереси позивача-2, оскільки позбавляє його результату Договору, заради якого даний Договір було укладено - отримання лізингових платежів.

Судом першої інстанції встановлено, що зобов'язання з оплати лізингових платежів лізингоодержувач належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості за Договором. В свою чергу, порушення лізингоодержувачем строку внесення лізингових платежів більше, ніж на 30 днів, відповідно до пункту 8.3. Договору, є підставою для розірвання Договору.

Поряд з цим, місцевим господарським судом, було враховано відсутність повідомлення позивачем-2 відповідача про розірвання Договору, що встановлено пунктом 8.3. Договору.

Однак, за правовою позицією, що викладена у Постанові Верховного Суду України від 17.06.2008 у справі № 8/32, встановлено, що недотримання позивачем вимог частини 2 статті 188 Господарського кодексу України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору, у разі виникнення такої необхідності, не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом вчинення прямого позову до відповідача про розірвання оспорюваного договору.

Частина 5 статті 188 Господарського кодексу України встановлює, що якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

З урахуванням вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов цілком вірного висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо розірвання Договору фінансового лізингу від 27.10.2008 № 1-08-582бфл/417, укладеного між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" і ТОВ "Велес-Крим".

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право вимагати повернення предмета лізингу та виконання грошових зобов'язань за договором безпосередньо йому в разі невиконання чи прострочення виконання грошових зобов'язань лізингоодержувачем за договором.

Згідно з пунктом 7 частини 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний в разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмету лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Пунктом 8.8. Договору сторони погодили, що за несплату протягом 30 днів лізингового платежу, лізингоодержувач за власний рахунок, в строк не більше 7 календарних днів, повертає лізингодавцю предмет лізингу.

Таким чином, за оцінкою колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовна вимога в частині зобов'язання відповідача повернути за Актом приймання-передачі предмет лізингу - обладнання для утримання маточного поголів'я свиней СТС «Запліднення» (360х4689,13) є обґрунтованою, законною та такою, що підлягає задоволенню.

Як вбачається з позовної заяви, з урахуванням Заяви про збільшення розміру позовних вимог від (а/с 75-77), у відповідача наявна заборгованість зі сплати наступних лізингових платежів: 61 856,32 грн. - за січень 2015 року, 60 906,77 грн. - за квітень 2015 року та 59 957,22 грн. - за липень 2015 року, що складають загальну суму - 182 720,31 грн..

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наявної у матеріалах справи Довідки ПАТ "Альфа-Банк" від 03.08.2015 № 67240-28.1-190193, вбачається відсутність здійснення оплат відповідачем позивачу-2 на вказану суму.

Договір фінансового лізингу від 29.07.2009 № 1-090253бфл/421 за своєю правовою природою є договором лізингу.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Відповідно до частини 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" - лізингові платежі включають не тільки винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, але і суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, а, отже, за своєю правовою природою вказані договори містять елементи як договору найму (оренди) - щодо винагороди, так і договору купівлі-продажу (щодо відшкодування частини вартості предмету лізингу). У зв'язку з цим, відносини з фінансового лізингу, як зазначено у статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг", регулюються, зокрема, положеннями Цивільного кодексу України про купівлю-продаж.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір фінансового лізингу поєднує у собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. У зв'язку із цим, лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору.

Таким чином, на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем лізингових платежів, у частині покупної плати за надання майна у майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відтак, обов'язок сплатити за товар певну грошову суму виникає у покупця тільки у разі переходу права власності на товар.

Згідно з пунктом 5.6. Договору, в разі належного виконання протягом усього строку дії Договору зобов'язань щодо сплати всіх лізингових платежів та інших зобов'язань, визначених Договором, лізингоодержувач має право набути у власність предмет лізингу, який передається на підставі акту приймання-передачі із зазначенням остаточних розрахунків виконання умов Договору.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що, у разі розірвання договору, зобов'язання сторін припиняються.

Відповідно до частини 4 статті 653 Цивільного кодексу України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначалось вище, за відсутності своєчасної оплати лізингових платежів протягом більше ніж 30 днів, даний Договір фінансового лізингу є достроково розірваним, відповідно і право власності на предмет лізингу до відповідача не перейшло.

Зважаючи на вищевикладене та те що право власності на предмет лізингу до відповідача не перейшло, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення лізингових платежів підлягає задоволенню в частині суми щорічної винагороди (7% річних від залишкової невідшкодованої вартості предмета лізингу) у розмірі - 19 940,52 грн..

Вимогу позивача-2 про стягнення з відповідача суми відшкодування частини вартості техніки (предмета лізингу), що залишається у власності позивача-2, яка входить до структури лізингових платежів, у розмірі 162 779,79 грн. судом першої інстанції визнано неправомірною, та такою, що задоволенню не підлягає.

Аналогічну правову позицію, щодо обґрунтованості стягнення лізингових платежів ЛИШЕ В ЧАСТИНІ СУМИ ЩОРІЧНОЇ ВИНАГОРОДИ, оскільки право власності на предмет лізингу не перейшло, викладено у Постановах Верховного Суду України від 19.12.2011 № 7/114/10, від 01.10.2013 № 11/5005/2290/2012.

Крім того, прокурором на підставі пункту 7.1. Договору, заявлено до стягнення з відповідача пеню за кожний календарний день прострочення від несплаченої суми, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, яка за розрахунком позивача-2 складає 29 493,59 грн.

Відповідно до пункту 7.6. Договору, нарахування штрафних санкцій за невиконання грошових зобов'язань здійснюється на всю несплачену суму і припиняється тільки в разі виконання зобов'язань у повному обсязі.

З урахуванням даного пункту Договору, суд першої інстанції дійшов висновку про продовження сторонами строку нарахування пені, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

З практики Верховного суду України слідує, що, у даному випадку, розмір пені, який підлягає задоволенню, має здійснюватись на лізинговий платіж, лише в частині суми щорічної винагороди, тобто, без врахування суми відшкодування частини вартості техніки.

Аналогічну правову позицію викладено у Постановах Верховного Суду України від 19.12.2011 № 7/114/10 та від 01.10.2013 № 11/5005/2290/2012.

Таким чином, місцевим господарським судом перевірено розрахунок пені та встановлено, що пеню нараховано надмірно, правильний розмір пені складає - 3 439,92 грн., позовна вимога в частині стягнення пені в сумі 26 053,67 грн., задоволенню не підлягає.

Також, позивачем -2 на підставі ст. 625 ЦК України заявлено про стягнення 3 % річних у розмірі 1 586,02 грн. та інфляційних втрат у сумі 24 154,86 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки основний борг задоволено частково, за перерахунком суду першої інстанції, розрахунок інфляційних втрат та 3% річних здійснено невірно та нараховано надмірно, у зв'язку з тим, що їх нарахування має здійснюватись на лізинговий платіж лише у частині суми щорічної винагороди (без урахування суми відшкодування частини вартості техніки), а тому правильний розмір 3 % річних складає 185,67 грн., розмір інфляційних втрат - 2 945,50 грн., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, за оцінкою колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно часткового задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 19 940,52 грн., пені у розмірі 3 439,92 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 945,50 грн. та 3% річних у розмірі 185,67 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено правомірно.

Позивач-2 Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" оскаржує судове рішення в частині відмови в задоволені позовних вимог щодо стягнення з відповідача відшкодування частини вартості техніки, яка входить до структури лізингових платежів у сумі 162 779,79 грн.. В обґрунтування своїх доводів апеляційного оскарження позивач-2, посилаючись на п.п. 4.1, 4.2 Договору фінансового лізингу, стверджує про те, що лізингові платежі, в тому числі платежі в частині відшкодування вартості предмету лізингу, як і винагорода за переданий у фінансовий лізинг предмет лізингу «… є платежами за користування (оренду) техніки». Скаржник наголошує, що незважаючи на те, що лізинговий платіж включає в себе декілька складових, в тому числі і суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, лізинговий платіж є єдиним платежем, який сплачується згідно Договору, його не можна розцінювати, як декілька самостійних платежів.

Під час першого судового засідання від 15.12.2015 колегією суддів до представника скаржника було звернуте запитання: «На підставі чого позивач «вартість» предмету лізингу за Договором фінансового лізингу від 29.07.2009 № 1-090253бфл/421 називає (кваліфікує), як «платіж» за користування технікою (орендною платою)?» (Зафіксовано Протоколом судового засідання від 15.12.2015 (а/с 186-187)) та зобов'язано обґрунтувати свою правову позицію письмово.

За своїми письмовими поясненнями від 21.12.2015 позивачем -2, як і за іншими додатковими поясненнями до скарги від 24.11.2015, від 30.11.2015, від 07.12.2015 було в черговий раз наголошено, що «лізингові платежі, в тому числі платежі за користування вартості предмета лізингу, як і винагорода за переданий у фінансовий лізинг предмет лізингу, є платежами за користування (оренду) техніки».

В свою чергу, прокурор та позивач-1, не скористалися своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 96 ГПК України, та не надали колегії суддів письмові відзиви на скаргу позивача-1, однак, під час останнього судового засідання від 04.02.2016 наголосили на тому, що не погоджуються з прийнятим судовим рішенням в частині відмови у стягненні з відповідача відшкодування частини вартості техніки, яка входить до структури лізингових платежів у сумі 162 779,79 грн. та підтримують апеляційну скаргу. При цьому, посилались на те, що лізинговий платіж включає в себе декілька складових, в тому числі і суму вартості предмета лізингу, однак, лізинговий платіж є єдиним платежем, який сплачується згідно Договору і його не можна розцінювати, як декілька самостійних платежів, відповідно платіж не можна розривати та стягувати окремо його частини, а тому висновки суду першої інстанції є безпідставними.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, умови спірного Договору, вважає доводи скаржника такими, що не заслуговують на увагу та ґрунтуються на вільному тлумаченні умов Договору та Закону. Ствердження позивача стосовно того, що лізингові платежі, в тому числі платежі в частині відшкодування вартості предмету лізингу, як і винагорода за переданий у фінансовий лізинг предмет лізингу «… є платежами за користування (оренду) техніки» являються безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 4.1. Договору, з моменту підписання акту лізингоодержувач за користування предметом лізингу сплачує лізингодавцю чергові лізингові платежі, що включають:

- відшкодування вартості предмета лізингу рівними частками за весь термін лізингу від суми невідшкодованої попереднім платежем вартості предмета лізингу;

- винагороду в розмірі 7% річних від залишкової невідшкодованої вартості предмета лізингу.

Черговість сплати лізингових платежів кратна 3 місяцям. Термін сплати кожного лізингового платежу встановлюється числом дати підписання акту. Перший лізинговий платіж сплачується через 3 місяці з дати підписання акту, подальші платежі - через кожні 3 місяці.

Згідно з пунктом 4.2. Договору, розмір лізингових платежів, їх складових частин встановлюється Додатком до Договору "Графік сплати лізингових платежів".

Таким чином, за зазначеними пунктами Договору та Графіком сплати лізингових платежів, наведеним у Додатку № 2 до Договору фінансового лізингу, який є двосторонньо підписаним та скріпленим печатками обох сторін, чітко визначені складові лізингового платежу та їх вартість, що жодним чином не можна вважати орендною платою за предмет лізингу.

У справі, що розглядається, лізингоодержувач не виконував зобов'язань з оплати лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за Договором.

Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

А згідно із частиною 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, наслідком розірвання Договору фінансового лізингу від 29.07.2009 № 1-090253бфл/421 є відсутність у позивача-2 обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати в подальшому.

Відповідна правова позиція наведена у Постановах Верховного Суду України від 29.10.2013 у справі №7/5005/2240/2012 та від 01.10.2013 у справі № 11/5005/2290/2012, у Постановах Вищого Господарського суду України від 09.12.2015 № 927/742/15, від 03.04.2012 №7/114/10.

За оцінкою колегії суддів, оскільки, право власності на предмет лізингу від позивача-2 до відповідача не перейшло, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості з оплати лізингових платежів у сумі 162 779,79 грн., що становить відшкодування частини вартості предмета лізингу, яка входить до структури лізингових платежів задоволенню не підлягають.

Колегія суддів щодо інших зауважень позивача-2, викладених у його апеляційній скарзі та додаткових поясненнях до скарги, вважає за необхідне зазначити про наступне.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За практикою Європейського суду з прав людини, визначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу, апеляційний суд, у принципі, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (див. рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії", заява № 30544/96). Принцип справедливості, закріплений у ст. 6 Конвенції, порушується, лише якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України", заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України", заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги позивача-2 Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого Рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача-2 Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2015 № 911/2877/15 залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2016 № 911/2877/15 набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2016 № 911/2877/15 може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України у 20-денний строк.

Матеріали справи № 911/2877/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя Т.В. Ільєнок

Судді Г.В. Корсакова

М.Л. Яковлєв