ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2016 р. Справа № 911/4878/15

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району

до Приватного підприємства «Зерно-Мир»

про вчинення певних дій

За участю представників:

від позивача ОСОБА_1 (дов. б/н від 29.07.2015);

від відповідача не зявились.

Обставини справи:

Макарівська квартирно-експлуатаційна частина району (далі позивач) звернулась з позовом до Приватного підприємства «Зерно-Мир» (далі відповідач) про зобовязання відповідача повернути майно, яке було передано на тимчасове зберігання згідно договору відповідального зберігання №302 від 17.12.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивачем згідно договору відповідального зберігання №302 від 17.12.2014 було передано відповідачу майно, а саме бензин марки А-92 в кількості 3 134 л, оціночною вартістю 52 964,60 грн та дизельне пальне (клас євро) в кількості 4 325 л, оціночною вартістю 73 957,50 грн. Проте, передане майно відповідачем, в порушення умов договору зберігання, позивачу не повернуто, у зв'язку з чим позивач просить суд зобовязати відповідача повернути майно, яке було передано на тимчасове зберігання згідно договору відповідального зберігання №302 від 17.12.2014.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.11.2015 порушено провадження у справі № 911/4878/15, розгляд справи призначено на 24.12.2015.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.12.2015 продовжено строк вирішення спору у справі №911/4878/15 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 28.01.2016.

28.01.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (вх. №1847/16 від 28.01.2016), згідно якої позивач просить суд зобовязати відповідача повернути майно, яке було передано на тимчасове зберігання згідно договору відповідального зберігання №302 від 17.12.2014, а саме дизельне пальне (клас євро) в кількості 2 325 л, оціночною вартістю 39 757,50 грн.

Розглянувши у судовому засіданні 28.01.2015 зазначену вище заяву про зменшення позовних вимог, суд дійшов висновку, що вона за своєю правовою природою не є заявою про зменшення позовних вимог, оскільки повернення частини витребуваного майна згідно договору зберігання відбулось вже після порушення провадження у справі.

Відповідач не скористався своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, та відзив на позовну заяву не надав.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

У судовому засіданні 28.01.2016 представник позивача підтримав позов з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Представник відповідача у судове засідання 28.01.2016 не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011р. передбачено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

17.12.2014 між Макарівською квартирно-експлуатаційною частиною району (поклажодавець) та Приватним підприємством «Зерно-Мир» (зберігач) було укладено договір відповідального зберігання № 302, згідно якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне безвідплатне зберігання майно, а саме бензин марки А-92 кількістю 7 000 л та дизельне пальне (клас євро) кількістю 5 985 л, згідно акту приймання-передачі з правом доступу до нього службових осіб поклажодавця.

Відповідно до п. 3.3 договору строк зберігання встановлений до 31.12.2015.

Згідно п. 5.1.4, 5.1.5 зберігач зобовязаний повернути поклажодавцю майно, що було передано на зберігання. На першу вимогу поклажодавця, повернути майно, навіть якщо строк зберігання зазначений в п.3.3 договору не закінчився. Повернення майна оформлюється актом зняття з відповідального зберігання майна (паливо рідинне), зразок якого викладено у додатку №2 до договору.

Пунктом 7.1 договору визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до строку зазначеного в п.3.3 договору.

На виконання умов договору позивач 17.12.2014 передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання майно, а саме бензин марки А-92 кількістю 7 000 л оціночною вартістю 98 560,00 грн та дизельне пальне (клас євро) кількістю 5 985 л оціночною вартістю 85 286,25 грн, що підтверджується актом № приймання - передачі на відповідальне зберігання майна (паливо рідинне), підписаним та скріпленим печатками обох сторін договору.

Відповідач частково повернув передане йому на зберігання майно, що підтверджується актами приймання-передачі з відповідального зберігання майна від 02.03.2015, від 02.06.2015, від 20.07.2015, від 11.08.2015, від 27.08.2015, від 11.09.2015, від 12.09.2015, від 06.10.2015, від 21.10.2015.

10.04.2015 позивач направив на адресу відповідача вимогу №843, згідно якої просив в строк до 30.04.2015 повернути передане на зберігання майно, а саме бензин марки А-92 кількістю 2 000 л та дизельне пальне (клас євро) кількістю 2 000 л.

16.09.2015 позивач на адресу відповідача направив претензію №1998, згідно якої просив повернути передане на зберігання майно, а саме бензин марки А-92 кількістю 4 178 л та дизельне пальне (клас євро) кількістю 5 161 л.

15.10.2015 позивач повторно звернувся до відповідача з листом №2277, згідно якого просив повернути передане на зберігання майно, а саме бензин марки А-92 кількістю 4 178 л та дизельне пальне (клас євро) кількістю 5 161 л.

Судом встановлено, що після порушення провадження у справі (12.11.2015) відповідач частково повернув позивачу майно передане згідно договору відповідального зберігання №302 від 17.12.2014, а саме відповідач передав бензин марки А-92 у кількості 3 134 л та дизельне пальне (клас євро) у кількості 2 000 л, що підтверджується актами приймання-передачі з відповідального зберігання майна від 24.11.2015, від 05.12.2015, від 21.12.2015 та від 31.12.2015.

Таким чином, станом на дату розгляду справи відповідачем недопоставлено на склад позивача дизельне пальне (клас євро) у кількості 2 325 л.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про припинення провадження у справі в частині зобовязання відповідача повернути позивачу бензин марки А-92 у кількості 3 134 л та дизельне пальне (клас євро) у кількості 2 000 л та про задоволення вимоги позивача в частині зобовязання відповідача повернути позивачу дизельне пальне (клас євро) у кількості 2 325 л з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно частини 1 ст. 942 ЦК України зберігач зобов'язаний вжити усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Частиною 1 ст. 943 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний виконувати свої обов'язки за договором зберігання особисто.

Згідно ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом часу, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Частиною 1 ст. 953 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Пунктом 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011р. господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. При цьому господарському суду слід мати на увазі, що оскільки відповідний орган не має права скасовувати та вносити зміни до раніше прийнятих ним індивідуальних правових рішень, тобто ненормативних правових актів, що є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їхнього виконання (стосовно відповідних актів органів місцевого самоврядування про це зазначено також у Рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 N 7-рп/2009 ( v007p710-09) у справі N 1-9/2009), то такі дії не свідчать про припинення існування предмета спору. Водночас юридична оцінка актів державних та інших органів, прийнятих з питань скасування та внесення змін до згаданих індивідуальних правових рішень, має здійснюватися господарським судом з урахуванням частини другої статті 4 ГПК Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на те, що після порушення провадження у справі відповідач повернув позивачу бензин марки А-92 у кількості 3 134 л та дизельне пальне (клас євро) у кількості 2 000 л, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі з відповідального зберігання майна, суд вважає, що провадження у справі в частині позовних вимог про зобовязання повернути бензин марки А-92 у кількості 3 134 л та дизельне пальне (клас євро) у кількості 2 000 л підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

Водночас, позовна вимога про зобовязання повернути дизельне пальне (клас євро) у кількості 2 325 л є обґрунтованою, підтверджується матеріалами справи та відповідно підлягає задоволенню судом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку припинити провадження у справі в частині вимоги позивача про зобовязання повернути бензин марки А-92 у кількості 3 134 л та дизельне пальне (клас євро) у кількості 2 000 л за договором відповідального зберігання №302 від 17.12.2014 та задовольнити позов в частині зобовязання повернути дизельне пальне (клас євро) у кількості 2 325 л.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 80, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Припинити провадження у справі в частині вимоги Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району про зобовязання повернути бензин марки А-92 у кількості 3 134 л та дизельне пальне (клас євро) у кількості 2 000 л, що були передані на зберігання за договором відповідального зберігання № 302 від 17.12.2014.

3. Зобовязати Приватне підприємство «Зерно-Мир» (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Лугова, буд. 13А; ідентифікаційний код: 36360274) повернути Макарівській квартирно-експлуатаційній частині району (12265, Житомирська обл., Радомишльський район, смт Городок, вул. Поштова, буд. 23; ідентифікаційний код: 24964524) дизельне пальне (клас євро) у кількості 2 325 л, що було передане на зберігання за договором відповідального зберігання № 302 від 17.12.2014.

4. Стягнути з Приватного підприємства «Зерно-Мир» (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Лугова, буд. 13А; ідентифікаційний код: 36360274) на користь Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району (12265, Житомирська обл., Радомишльський район, смт Городок, вул. Поштова, буд. 23; ідентифікаційний код: 24964524) 1 903 (одну тисячу девятсот три гривні) 83 коп. судового збору.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено: 10.02.2016

Суддя В.М. Антонова