ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2016 р. Справа № 922/5331/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Потапенко В.І., суддя Слободін М.М. , суддя Барбашова С.В.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю від 25.01.2016 року;

відповідача -не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу апеляційну скаргу позивача (вх. №5790 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2015 р. у справі № 922/5331/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК Енергія", м. Харків

про стягнення 291 661,79 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК Енергія" про стягнення 291 661,79 грн., в тому числі: 2171,33 грн. основної заборгованості по договору фінансового лізингу № 00003196 від 29.06.2011 р., 28 7372,81 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі 264209,89 грн. та реальних збитків в сумі 23162,92 грн., завданих внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за цим ОСОБА_2, а також нараховані на зазначену основну заборгованість 109,46 грн. пені за період з 15.05.2014 р. по 15.11.2014 р., 84,95 грн. 3% річних, 1377,76 грн. інфляційних втрат за період з 15.05.2014 р. по 03.09.2015 р., 545,48 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 15.04.2014 р. по 28.08.2015 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16 листопада 2015 року у справі № 922/5331/15 (суддя Ольшанченко В.І.) позов задоволено частково.

З Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК Енергія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" стягнуто заборгованість за договором про фінансовий лізинг №000003196 від 29.06.2011 р. в сумі 2171,33 грн., 3% річних за період з 15.05.2014 р. по 03.09.2015 р. в сумі 84,95 грн., інфляційні за період з травня 2014 р. по вересень 2015 р. в сумі 1377,76 грн., пеню за період з 15.05.2014 р. по 15.11.2014 р. в сумі 109,46 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 56,15 грн.

В решті позову відмовлено.

Позивач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність викладених в рішенні висновків суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на помилковість висновку господарського суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у звязку з тим, що їх розмір не встановлено договором фінансового лізингу № 00003196 від 29.06.2011 р. чи законодавством, оскільки, на думку позивача, у такому випадку, відповідно до статті 8 Цивільного кодексу України за аналогією закону повинна застосовуватись стаття 1048 Цивільного кодексу України, згідно з якою, якщо договором позики не встановлений розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України.

Також позивач зазначає на те, що висновок господарського суду першої інстанції щодо недоведеності і необґрунтованості позовних вимог в частині стягнення реальних збитків в сумі 23 162,92 грн. з посиланням на те, що вони складаються з податку на додану вартість і витрат, необхідність понесення яких для відновлення свого порушеного права позивачем не доведена, зроблено судом через неповне зясування ним обставин, що мають значення для справи та порушення статей 20, 224 Господарського кодексу України, статті 22 Цивільного кодексу України, статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг».

При цьому позивач зазначає, що внаслідок неповернення відповідачем обєкта лізингу після одностороннього розірвання позивачем ОСОБА_2, він поніс витрати, повязані із залученням третіх осіб, що надають послуги із вилучення вказаного обєкта на суму 11 162,92, включаючи ПДВ, а також витрати, повязані з необхідністю звернення до спеціалізованої організації ТОВ «Юридична фірма Вернер» з метою надання послуг по юридичному консультуванню, супроводженню процесу стягнення заборгованості по ОСОБА_2, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді на суму 12 000 грн. разом з ПДВ, що підтверджуються наданими до позову документами.

Окрім цього позивач вказує на те, що висновок господарського суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача 47069 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди з посиланням на ненадання доказів їх завдання відповідачем, відсутність прямого причинного звязку між порушенням відповідачем зобовязання за ОСОБА_2 та збитками, належність сум комісії та процентів до складу лізингового платежу за період з вересня по червень 2015 року, зроблено судом внаслідок неповного зясування ним обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права, а саме статті 22 Цивільного кодексу України, статті 225 Господарського кодексу України, п. 6 ч. 1 статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Позивач при цьому зазначає, що відповідно до статті 22 Цивільного кодексу Уркаїни, статті 225 Господарського кодексу України, п. 6.17 договору фінансового лізингу № 00003196 від 29.06.2011 р. відповідач після розірвання позивачем 20.05.2014 р. в односторонньому порядку цього ОСОБА_2 повинен був компенсувати упущену вигоду у вигляді щомісячних платежів за фактичний час користування обєктом лізингу.

Представник позивача в судовому засіданні підтримує апеляційну скаргу.

Відповідач представника для участі в судове засідання не направив.

До суду повернулась копія ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження від 25.12.2015 р., якою призначено час та місце даного судового засідання, що була надіслана на адресу місцезнаходження відповідача, яке зазначено у свідоцтві про його державну реєстрацію ( т. 1 а.с. 86):АДРЕСА_1, із поміткою поштового відділення про причину повернення-"за закінченням терміну зберігання".

Оскільки Господарським процесуальним кодексом України на суд не покладено обов'язку із з'ясування фактичного місцезнаходження сторін під час здійснення тих чи інших процесуальних дій, надсилання вказаної ухвали за адресою місцезнаходження відповідача, яка зазначена у свідоцтві про його державну реєстрацію свідчить про виконання судом обов'язку з належного повідомлення цієї сторони про час та місце судового засідання, а тому справа розглядається за відсутністю представника відповідача, за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів спраив та встановлено господарським судом першої інстанції, 29.06.2011 р. між сторонами був укладений договір про фінансовий лізинг №00003196 (надалі - договір, контракт), за яким лізингодавець (позивач) зобов'язався придбати у розпорядження лізингоодержувачу (відповідач) транспортний засіб типу VW Раssаt 1.4 ТSI, 2010 року виробництва, шасі №WVWZZZ3CZBR309667, двигун №САХ 685936 (надалі - об'єкт лізингу), а відповідач зобовязався прийняти обєкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (надалі - План відшкодування), що становить невідємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 34138,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 5120,70 доларів США.

Відповідно до п. 4.1 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (надалі - Умови лізингу), що є додатком до договору про фінансовий лізинг і є його невідємною частиною, позивач зберігатиме за собою право власності на обєкт лізингу, в той час, як відповідач матиме право на експлуатацію обєкта лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей контракт/відмовитися від контракту, вимагати повернення обєкта лізингу, як зазначено в цьому контракті).

Згідно з п. 6.1 Умов лізингу відповідач зобовязався здійснювати щомісячні лізингові платежі відповідно до Плану відшкодування.

Пунктом 6.3. Умов лізингу сторони визначили, що лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим контрактом, розраховуються в Євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом за безготівковими операціями українського комерційного банку (ПАТ "КБ Креді Агріколь"), чинним на дату виставлення рахунку.

Відповідно до п. 6.5 Умов лізингу сторони визначили, що лізинговий платіж перераховується на рахунок, зазначений позивачем у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Плані відшкодування.

Згідно з п. 6.16 Умов лізингу зобовязання по сплаті всіх та будь-яких платежів за контрактом покладаються на відповідача, якщо інше прямо не передбачено контрактом. Відповідач зобов'язується сплатити всі та будь-які платежі протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту відправлення позивачем відповідної вимоги та/або рахунку, якщо інший термін не обумовлено у контракті або погоджено сторонами додатково. Якщо відповідач не сплатить платежі (платіж) у вказаний строк, позивач має право застосувати санкції за прострочення відповідно до п. 8 контракту.

Пунктом 6.17 Умов лізингу сторони погодили, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою позивача відповідно до п. 12 контракту, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування обєктом лізингу.

Відповідно до п. 8.2 Умов лізингу у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються наступні санкції:

- пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу;

- штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем (пункт 8.3.1 цього контракту): еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, еквівалент 20 доларів США за другу вимогу, еквівалент 25 доларів США за третю вимогу;

- компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем у відповідності до контракту.

Згідно з п. 8.3.1 Умов лізингу якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш, ніж на 10 (десять) робочих днів, позивач має право надіслати відповідачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, позивач надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка подовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за пунктом 12.6.1 контракту. Сторони погоджуються, що невиконання зобовязань після надіслання другої вимоги щодо сплати означає, що відповідач не має наміру в подальшому виконувати свої зобовязання за цим контрактом.

Пунктом 8.3.2 Умов лізингу сторони визначили, якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів, позивач має право розірвати контракт/відмовитися від контракту і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку з виконавчим написом нотаріуса.

В свою чергу п. 8.6 Умов лізингу встановлено, що будь-які збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх обовязків за контрактом, підлягають відшкодуванню у повному обсязі понад передбачені контрактом штрафні санкції.

Відповідно до п. 12.6.1 Умов лізингу позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитися від контракту, та, також серед іншого, право на повернення обєкту лізингу у разі, якщо відповідач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобовязання зі сплати перевищує 30 (тридцять) календарних днів.

Згідно з п. 12.9 Умов лізингу у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до п. 12 контракту, відмови відповідача придбати об'єкт лізингу, що передбачено пунктом 4.2, а також якщо позивач вимагає повернення об'єкту лізингу відповідно до інших положень контракту, відповідач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження позивача, якщо інша адреса не вказана позивачем, впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

Відповідно до п. 12.13 Умов лізингу у випадках, передбачених п. 12.6 та 12.12, контракт вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Згідно з п. 13.1 Умов лізингу, якщо відповідач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкту лізингу, позивач має право вилучити (повернути) об'єкт без попередньої згоди відповідача.

Пунктом 13.6 Умов лізингу сторони визначили, що відповідач відшкодовує всі та будь-які витрати, понесені позивачем у зв'язку з вилученням (поверненням) обєкту лізингу, у тому числі витрати, повязані із залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги повязані з вилученням обєкта лізингу.

Відповідно до п. 13.7 Умов лізингу якщо позивач не зможе здійснити свої права на вилучення (повернення), як передбачено у цьому пункті 13, він матиме право на вилучення обєкту лізингу у відповідача в примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріуса.

В додатку від 29.06.2011 р. до договору про фінансовий лізинг сторони узгодили графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач повністю виконав свої зобов'язання за договором - передав, а відповідач прийняв у користування предмет лізингу, що підтверджується копією акту прийому-передачі до договору лізингу №00003196 від 29.06.2011 р., підписаним без зауважень представниками сторін, а також продавцем - дилером та засвідченим відбитками печаток обох підприємств та продавця - дилера.

Відповідачем частково несплачений щомісячний лізинговий платіж за травень 2014 р. в сумі 2171,33 грн. згідно рахунку-фактури №00198956 від 05.05.2014 р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.05.2014 р.

Позивач у позовній заяві зазначає, він у відповідності до п. п. 8.3.1 Умов лізингу надіслав відповідачу перше нагадування про несплату від 05.02.2014 р. та друге нагадування про несплату від 17.02.2014 р., але, як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, доказів їх відправки на адресу відповідача до господарського суду Харківської області позивач не надав.

Позивач надіслав відповідачу третє нагадування про несплату від 05.05.2014 р., в якому вимагав негайно погасити заборгованість за договором про фінансовий лізинг в сумі 27755,28 грн., пеню 10% в сумі 142,58 грн., штраф за вимоги щодо оплати в сумі 293,75 грн., а всього в сумі 28191,61 грн.

Також позивач надіслав відповідачу вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення обєкта лізингу та повідомлення про відмову від договору за вих.№00003196 від 05.05.2014 р., в якій вимагав виконати свої договірні зобов'язання і погасити заборгованість в повному обсязі протягом 3 (трьох) днів з дня отримання вимоги, та повернути позивачу об'єкт лізингу впродовж 10 (десяти) робочих днів з дня доставки цього повідомлення.

Вищевказане третє нагадування про несплату та вимога позивача були отримані відповідачем 12.05.2014 р., що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (виплату поштового переказу).

Як свідчать матеріали справи відповідач заборгованість не сплатив та об'єкт лізингу позивачу не повернув.

14.11.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис №1839 про зобов'язання повернути від відповідача обєкт лізингу на користь позивача.

05.02.2015 р. державним виконавцем Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №1839 від 14.11.2014 р. щодо повернення обєкта лізингу.

Проте, станом на день прийняття рішення об'єкт лізингу не виявлено та й досі не повернуто позивачу.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" (надалі - Закон) сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює обовязковість договору для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості за договором про фінансовий лізинг №000003196 від 29.06.2011 р. в сумі 2171,33 грн. або будь-яких заперечень, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України.

Пославшись на наведене, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором про фінансовий лізинг №000003196 від 29.06.2011 р. в сумі 2171,33 грн. обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.2.1. Умов лізингу передбачено, що у випадку прострочення платежу відповідач сплачує пеню в розмірі 10% річних від вчасно несплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

На підставі п. 8.2.1 Умов лізингу позивач нарахував відповідачу пеню за період з 15.05.2014 р. по 15.11.2014 р. в розмірі 109,46 грн., який відповідає також вимогам статті 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань щодо обмеження цього розміру подвійною обліковою ставкою Національного банку України та 6 статті 232 Господарського кодексу України щодо обмеження нарахування штрафних санкцій шестимісячним періодом, у звязку з чим колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення цих вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач на підставі зазначеної статті правомірно нарахував до стягнення з відповідача на суму основного боргу 3% річних за період з 15.05.2014 р. по 03.09.2015 р. в сумі 84,95 грн. та інфляційні за період з травня 2014 р. по вересень 2015 р. в сумі 1377,76 грн., а тому колегія суддів також погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Позивачем на суму основного боргу нараховано до стягнення з відповідача 545,48 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 15.04.2014 р. по 28.08.2015 р.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом цієї норми, умовами для нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, є, по перше, факт користування чужими грошовими коштами, по-друге-встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Однак сторони в договорі фінансового лізингу № 00003196 від 29.06.2011 р. не пердбачили і законом чи іншим актом цивільного законодавства не встановлено розмір таких процентів, в тому числі щодо правовідносин за договорами лізингу.

Позивач безпідставно нарахував зазначені проценти на суму основної заборгованості за договором фінансового лізингу № 00003196 від 29.06.2011 р. за аналогією закону у розмірі, встановленому ч. 1 статті 1048 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Проте спірні правовідносини лізингу врегульовані актами цивільного законодавства та ОСОБА_2 фінансового лізингу № 00003196 від 29.06.2011 р., в тому числі, як було зазначено вище статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено умови для стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, які є загальними для різних видів договорів, а договори лізингу і договори позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору лізингу положень про договір позики (зокрема, ст. 1048 ЦК України) є безпідставним.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний суд України в постановах від 02.07.2013 р. у справі № 3-11 гс 13 та від 20.08.2013 р. № 3-22 гс 13.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача 545,48 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 15.04.2014 р. по 28.08.2015 р.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача реальних збитків у розмірі 23162,92 грн., завданих порушенням зобовязань за Договром, колегія суддів також погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо відсутності підстав для їх задоволення, зважаючи на наступне.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України закріплено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ч. 1 статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

Виходячи з наведених норм, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність боржника за невиконання або неналежне виконання зобов'язань у вигляді відшкодування збитків.

При цьому позивач повинен довести наявність протиправної поведінки, збитків та причинного звязку між протиправною поведінкою і збитками, а відповідач- відсутність своєї вини у заподіянні збитків.

Як правильно зазначив господарський суд першої інстанції, визначена в якості реальних збитків сума складається з витрат, необхідність понесення яких позивачем для відновлення свого порушеного права не доведена, а також податку на додану вартість, сплата якого відповідно до наведених норм не віднесено до складу збитків, позивач не надав доказів необхідності понесення цих витрат та доказів сплати цієї суми податку на додану вартість.

Як було наведено вище, позивач у позовній заяві зазначає, що він у відповідності до п. п. 8.3.1 Умов лізингу надіслав відповідачу перше нагадування про несплату від 05.02.2014 р. та друге нагадування про несплату від 17.02.2014 р., але, як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, доказів їх відправки на адресу відповідача до господарського суду Харківської області позивач не надав, а тому розірвання ОСОБА_2 в односторонньому порядку чи за згодою сторін не відбулось у звязку чим позивачем не доведено необхідність витрат, повязаних із залученням третіх осіб, що надають послуги із вилучення вказаного обєкта на суму 11 162,92, включаючи ПДВ.

Окрім цього позивач безпідставно включив до складу реальних збитків також витрати, повязані з необхідністю звернення до спеціалізованої організації ТОВ «Юридична фірма Вернер» з метою надання послуг по юридичному консультуванню, супроводженню процесу стягнення заборгованості по ОСОБА_2, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді на суму 12 000 грн. разом з ПДВ, які не є збитками в розумінні статті 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України, оскільки такі витрати не мають обовязкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до вищенаведених приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань за ОСОБА_2.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України від 13.04.2010 р. у справі № 05/248-09.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків у розмірі 21140,74 грн., які складаються з щомісячних лізингових платежів у випадку розірвання договору і які позивач обґрунтовує посиланням на ст. 22 ЦК України та п. 6.17 Умов лізингу, за яким сторони погодили, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою позивача відповідно до п. 12 контракту, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування обєктом лізингу, колегія суддів також погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Як було зазначено вище та правильно встановлено господарським судом першої інстанції, позивач не надав суду доказів розірвання договору про фінансовий лізинг №00003196 від 29.06.2011 р. ані в односторонньому порядку, ані за згодою сторін.

Також позивач не надав суду доказів відмови від договору про фінансовий лізинг №00003196 від 29.06.2011 р., оскільки як убачається із п. 8.3.1 Умов лізингу позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за пунктом 12.6.1 контракту, у випадку якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін з моменту відправлення позивачем першої та другої вимоги щодо сплати, але позивач не надав до суду доказів відправки відповідачу першої та другої вимоги щодо сплати.

За таких обставин господарський суд першої інстанції обґрунтовано визнав позовні вимоги в частині стягнення з відповідача збитків у розмірі 217140,74 грн. необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача упущеної вигоди у розмірі 47069,15 грн., понесених позивачем внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором лізингу, господарський суд першої інстанції також обґрунтовано визнав необґрунтованими, недоведеними та не підлягаючими задоволенню повністю, оскільки вони ґрунтуються на факті дострокового розірвання договору у звязку з порушенням відповідачем зобовязання, який, як було наведено вище не доведено, а тому ця сума є заборгованістю зі плати процентів і комісій, які входять до складу лізингового платежу за період з вересня 2015 р. по червень 2015 р., але позивач не просить її стягнути з відповідача у складі основного боргу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, у звязку з чим оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 99, 101, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2015 р. у справі № 922/5331/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 05.02.2016 р.

Головуючий суддя Потапенко В.І.

Суддя Слободін М.М.

Суддя Барбашова С.В.