ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

11.02.16р. Справа № 15/5005/152/2012
Розглядається скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ", м. Київ

на дії державної виконавчої служби

У справі:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Кривбаспромруда", м.Дніпропетровськ

про стягнення 3 427 394,76 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Шевцова В.В.

Представники:

від позивача (скаржника): ОСОБА_1, представник за довіреністю № 176 від 08.12.15р.

від відповідача: не з'явився

від Відділу примусового виконання рішень: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.02.12р. у справі №15/5005/152/2012 позов задоволено в повному обсязі, вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Кривбаспромруда" (далі - відповідач, боржник) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ"(далі - позивач, скаржник) заборгованість по кредиту у розмірі 2 699 900, 00 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 727 494, 76 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 56 460,00 грн.

12.03.12р. на виконання вищезазначеного рішення судом було видано наказ.

06.01.16р. до суду від позивача (скаржника) надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Відділ примусового виконання рішень). Скарга обґрунтована тим, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень перебувало виконавче провадження № 37745825 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області, виданого 12.03.12р. по справі № 15/5005/152/2012, про стягнення з ТОВ "Виробниче підприємство "Кривбаспромруда" на користь ТОВ "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" заборгованість по кредиту у розмірі 2 699 900, 00 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 727 494, 76 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 56460,00грн.

06.03.14р. в межах виконавчого провадження було складено акт опису та арешту майна №32745825, згідно якого було описано та арештоване майно відповідача (боржника), а саме: два самоскиди VOLVO А30D № Т0270ДН та № Т0271ДН.

11.07.14р. постановою про призначення експерта для проведення оцінки описаного майна призначено ОСОБА_2, якого зобов'язано надати письмовий висновок, звіт про оцінку майна, описаного згідно акту опису й арешту майна № 32745825 від 06.03.14р.

24.10.14р. представник позивача (скаржника) ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № 32745825. В результаті ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження встановлено відсутність будь-якої вимоги чи повідомлення позивача (скаржника) про здійснення авансування витрат на проведення оцінки описаного майна або вчинити певних дії, а також відсутність звіту про оцінку описаного майна.

03.12.14р. від позивача (скаржника) на адресу державного виконавця подано клопотання про призначення іншого експерта для проведення оцінки описаного майна у зв'язку із невиконання ОСОБА_2 оцінки майна та клопотання про перевірку наявності та стану зберігання описаного майна. Копію звіту про оцінку майна позивач (скаржник) не отримав, як і не отримав відповіді на клопотання від 03.12.14р.

04.06.15р. від позивача (скаржника) на адресу державного виконавця повторно подано клопотання про призначення іншого експерта для проведення оцінки описаного майна у зв'язку із невиконання ОСОБА_2 оцінки майна та клопотання про перевірку наявності та стану зберігання описаного майна. Копію звіту про оцінку майна позивач (скаржник) не отримав, як і не отримав відповіді на повторне клопотання від 04.06.15р.

11.08.15р. на адресу призначеного незалежного оцінювача ОСОБА_2 було направлено лист з проханням повідомити, чи складалися ним звіти про оцінку майна, описаного та арештованого в рамках виконавчого провадження № 37745825, або орієнтовного строку виконання такої оцінки. Відповідь на зазначене звернення позивачем (скаржником) отримано не було.

25.12.15р. позивачем (скаржником) було отримано постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві, винесену 26.11.15р., згідно якої виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" (стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа).

Позивач (скаржник) зауважує, що станом на 29.12.15р. останній пропозиції від Відділу примусового виконання рішень щодо здійснення авансування витрат на проведення оцінки або вчинення певних дій в рамках виконавчого провадження № 32745825 не отримував.

29.12.15р. представник позивача (скаржника) ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № 32745825. Зазначені матеріали містять лист Відділу примусового виконання рішень від 06.08.15р. (вих. № 02114/114056), адресований позивачу (скаржнику), з пропозицією авансувати витрати на проведення експертної оцінки в сумі 6 000,00 грн. в строк до 20.08.15р., а також попередження про можливість повернення виконавчого документу на підставі п. 4 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" у випадку не здійснення авансування. Докази направлення вказаного листа на адресу позивача (скаржника) в матеріалах виконавчого провадження відсутні.

Посилаючись на норми ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" позивач (скаржник) зазначає про те, що ОСОБА_2 (копія акту) про наявність обставин, що вказують на перешкоджання з боку позивача (скаржника) провадженню виконавчих дій, на адресу останнього не надходив, в матеріалах виконавчого провадження № 32745825 такий акт також відсутній.

Як вбачається з норм ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", умовою повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку з нездійсненням авансування є:

- факт повідомлення стягувача державним виконавцем про необхідність авансування,

- факт попередження стягувача державним виконавцем про повернення виконавчого документу у випадку не здійснення авансування,

- факт ненадходження від стягувача коштів на авансування в сумі, в строк та за реквізитами, вказаними державним виконавцем.

Саме за сукупності перелічених обставин (фактів) застосування п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" є правомірним.

З огляду на неотримання позивачем (скаржником) від Відділу примусового виконання рішень повідомлення про необхідність здійснення авансування, позивач (скаржник) вважає постанову про повернення виконавчого документу такою, що не ґрунтується на законі. На думку позивача (скаржника), всупереч ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" вичерпних заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області, виданого 12.03.12р. по справі №15/5005/152/2012 не здійснено.

Враховуючи вищевикладене, позивач (скаржник) просить суд:

- постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.11.15р. Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області по виконавчому провадженню №32745825 скасувати;

- зобов'язати Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (Відділ примусового виконання рішень) відновити виконавче провадження № 32745825 з виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області, виданого 12.03.12р. по справі №15/5005/152/2012, про стягнення з ТОВ "Виробниче підприємство "Кривбаспромруда" на користь ТОВ "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" заборгованість по кредиту у розмірі 2 699 900, 00 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 727 494, 76 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 56 460,00 грн.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06.01.16р. прийнято скаргу до розгляду та призначено її розгляд у засідання на 11.02.16р.

11.02.16р. повноважний представник позивача (скаржника) подану скаргу підтримав та наполягав на її задоволенні у повному обсязі.

В свою чергу, повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. В матеріалах справи знаходиться конверт з ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06.01.16р., який направлявся на адресу відповідача та був повернутий поштою з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Господарський суд вважає, що відповідач про день, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином, оскільки судом було належним чином виконано вимоги ч.1 ст. 64 та ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Повноважний представник Відділу примусового виконання рішень у судове засідання також не з'явився, письмові заперечення на скаргу та інші витребувані документи суду не надав. Про день, час та місце розгляду скарги Відділ примусового виконання рішень повідомлений належним чином, що підтверджує повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи зазначене, господарський суд прийшов до висновку про те, що повноважний представник Відділу примусового виконання рішень у судове засідання не з'явився та не подав заперечення на скаргу та інші витребувані судом документи без поважних причин, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника останнього за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, подані документи та заслухавши пояснення повноважного представника позивача (скаржника), господарський суд задовольняє подану скаргу в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Ця норма є відтворенням норми ст. 124 Конституції України, згідно з якою судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Також відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддій" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Державний виконавець як працівник органу державної виконавчої служби за ст. 7 Закону України "Про виконавчу службу", зобовязаний сумлінно виконувати службові обовязки, не допускати у своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України, а з огляду на ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження").

Як зазначено у ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено про те, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право:

1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

2) здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;

3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну;

4) безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища;

5) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

6) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

7) за згодою власника використовувати приміщення, у тому числі комунальної власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника для перевезення майна;

8) звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення;

9) звертатися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, про роз'яснення змісту документа;

10) звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

11) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ;

12) залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання;

13) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

14) застосовувати під час провадження виконавчих дій відеозапис, фото- і кінозйомку;

15) у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення;

16) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

17) з метою профілактичного впливу повідомляти органам державної влади, громадським об'єднанням, трудовим колективам і громадськості за місцем проживання або роботи особи про факти порушення нею вимог законодавства про виконавче провадження;

18) у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням;

19) у разі необхідності залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача;

20) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

Як зазначено у ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Положеннями ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

За приписами ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження", арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

У ч. 2 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено про те, що розшук боржника - юридичної особи та іншого майна боржника організовує державний виконавець. Розшук оголошується відповідно за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання, перебування, місцезнаходженням боржника чи місцезнаходженням його майна, або за місцем проживання (місцезнаходженням) стягувача.

Положеннями ст. 66 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

У разі якщо на зазначене майно накладається арешт, воно реалізується в такій черговості:

1) у першу чергу - майно, що безпосередньо не використовується у виробництві (цінні папери, легковий автотранспорт, предмети дизайну офісів та інше майно, готова продукція (товари);

2) у другу чергу - об'єкти нерухомого майна, верстати, обладнання, інші основні засоби, а також сировина і матеріали, призначені для використання у виробництві.

Для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання ( ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" повернення виконавчого документу стягувачу може мати місце у випадку коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Частиною 2 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Як зазначено у вищенаведених нормах чинного законодавства України виконання виконавчого документа, рішення суду є обов'язком державного виконавця.

Існує презумпція того, що виконавчий документ, рішення суду про стягнення коштів має бути виконано внаслідок вчинення виконавчих дій. Орган державної виконавчої служби у випадку при запереченні проти скарги, що розглядається, має спростувати таку презумпцію шляхом доведення тези про те, що виконано всі необхідні й можливі дії, однак рішення не виконано, об'єктивно не могло бути виконано.

Правила доказування у господарському судочинстві розповсюджуються і на стадію розгляду скарг на дії органів державної виконавчої служби. Відповідно до умов ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як зазначено в ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відділ примусового виконання рішень не довів, що виконавчий документ не виконано попри всі необхідні й можливі дії.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що у рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.07.04р. по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00), від 27.07.04р. по справі "Ромашов проти України" (заява №67534/01), від 19.03.97р. "Горнсбі проти Греції" зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід'ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.05р. по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії ст. 6 Конвенції.

Стаття 6 Конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Аналогічна позиція міститься у постановах Вищого господарського суду України від 08.08.12р. по справі № 20/188-4/384 та від 03.11.12р. по справі № 4/94пд.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З огляду на викладене, застосування державним виконавцем п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", як на підставу для повернення виконавчого документа стягувачеві без виконання, є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам Закону України "Про виконавче провадження", оскільки:

По-перше, Відділом примусового виконання рішень не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що останнім було направлено на адресу позивача (скаржника) та останнім отримано пропозицію про авансування витрат на проведення експертної оцінки та попередження про можливість повернення виконавчого документа на підставі п. 4 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження".

По-друге, суд звертає увагу на той факт, що 11.07.14р. постановою для оцінки майна було призначено суб'єкта оціночної діяльності, а лише 06.08.15р. начебто Відділом примусового виконання рішень направлено позивачу (скаржнику) пропозицію про авансування витрат на проведення експертної оцінки та попередження про можливість повернення виконавчого документа на підставі п.4 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження". Тобто, на протязі 11 місяців, з дня призначення експерта, державний виконавець не звертався до позивача (скаржника) з пропозицію про авансування витрат та попередженням про можливість повернення виконавчого документа.

По-третє, позивач (скаржник) не одноразово звертався до Відділу примусового виконання рішень стосовно дій вчинених щодо належного виконання судового наказу. Таким чином, суд вважає, що позивач (скаржник) був зацікавлений у виконанні судового наказу у найкоротші строки.

По-четверте, Відділом примусового виконання рішень не надано суду ОСОБА_2, передбаченого ч. 2 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до умов якої про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт. Таким чином, Відділом примусового виконання рішень не доведено факту перешкоджання зі сторони позивача (скаржника) провадженню виконавчих дій.

Наявність невиконаного судового наказу та повернення виконавчого документа без виконання дає підстави вважати, що дії державного виконавця не забезпечили своєчасного та повного виконання судового рішення, згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження".

Викладене є підставою для задоволення поданої скарги у повному обсязі.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 7 Законом України "Про виконавчу службу", ст. ст. 1, 6, 7, 11, 13, 17, 32, 40, 47, 52, 57, 66 Законом України "Про виконавче провадження", ст. ст. 32-34, 86, 115, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - задовольнити.

Постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.11.15р. Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області по виконавчому провадженню № 32745825 - скасувати.

Зобов'язати Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (Відділ примусового виконання рішень) відновити виконавче провадження № 32745825 з виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області, виданого 12.03.12р. по справі №15/5005/152/2012, про стягнення з ТОВ "Виробниче підприємство "Кривбаспромруда" на користь ТОВ "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" заборгованість по кредиту у розмірі 2 699 900, 00 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 727 494, 76 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 56 460,00 грн.

Суддя ОСОБА_3