РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016Справа №910/31250/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада"

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про визнання припиненими зобов'язань по договору

Суддя М.М.Якименко

Представники сторін:

від позивача: Лепех Л.Л. - довіреність № 354/00 від 12.01.16;

від відповідача: Марковська В.В. - довіреність № 91/2015/10/13-1 від 13.10.15

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада" до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про визнання припиненими зобов'язання по Договору № 7560002 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 12.11.1999 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.08.2015 порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 26.01.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з урахуванням вимог ст. 607 ЦК України з 26.04.2014 взаємні зобов'язання позивача і відповідача по Договору №7560002 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 12.11.1999 були припинені у зв'язку із внесенням змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", оскільки позивач не є теплопостачальною організацією та не має статусу виконавця комунальних послуг, враховуючи те, що Договір № 7560002 від 12.11.1999 розірвано між сторонами, існує лише Договір доручення № 112/53/15 від 15.04.2015,за яким позивач здійснює представницькі повноваження перед споживачами послуг як підрядник, позивач просить визнати припиненими зобов'язання по Договору № 7560002 від 12.11.1999.

В судовому засіданні 26.01.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, оскільки не порушив законних прав та фінансових інтересів позивача, а приписи ст. 607 ЦК України не є підставою для припинення правовідносин між сторонами.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 26.01.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

12.11.1999 року між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Київенерго" (далі по тексту - енергопостачальна організація, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада" (далі по тексту - позивачем, абонент) укладено Договір №7560002 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі по тексту - Договір), предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді.

Рішенням господарського суду м. Києва у справі № 910/16031/15 від 31.08.2015 Договір №7560002 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 12.11.1999 розірвано з моменту набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 607 ЦК України, на яку посилається позивач, зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Проте, всупереч твердженням позивача вказаною нормою не передбачено можливості надання зворотної сили припинення договору, а вказано на право сторони припинити виконання певного зобов'язання між сторонами (яких може бути і декілька по договору) у випадку неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Частинами 2 і 3 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Однак, слід зазначити, що згідно п. 8.3 Договору № 7560002 від 12.11.1999 передбачено, що припинення дії Договору не звільняє позивача від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії. Отже, з датою розірвання договору не можуть бути припиненні усі зобов'язання позивача, що виникли на підставі Договору.

У відповідності до ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно - господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов'язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання зобов'язання за договором припиненим. Цивільним та Господарським кодексами України не встановлено такий спосіб захисту права, як визнання правовідносин припиненими.

Щодо встановленої наведеними вище нормами можливості захисту судом цивільного права або інтересу іншим способом, що встановлений договором або законом, а також посилань на те, що суд має право встановити юридичний факт, який має значення для сторін, то наведене не свідчить, що вимога позивача може бути самостійним предметом позову.

Водночас, слід зазначити, що позивач не позбавлений права заперечувати проти позову про стягнення заборгованості за Договором, посилаючись на факт припинення договірних правовідносин у зв'язку з розірванням Договору, тому, встановити зазначений юридичний факт має господарський суд за насідком дослідження питання щодо дотримання позивачем порядку розірвання договору та встановлення наявності або відсутності правових підстав для стягнення боргу за спірний період (зазначена правова позиція викладена у Постанові ВГСУ від 04.03.2010 у справі № 6/403).

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Таким чином, доводи позивача суперечать наявним доказам та встановленим обставинам, тому є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 27.01.2016 року.