РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2016Справа №910/32387/15
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ УКРАЇНА»
до про Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТА ІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА» стягнення заборгованості у розмірі 763 941 грн. 59 коп.
Представники:

від Позивача: Сергєєв П.О. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Нерета Н.В. (представник за Доіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ УКРАЇНА» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТА ІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА» (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 763 941 грн. 59 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 09.08.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ УКРАЇНА» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТА ІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА» (Покупець) було укладено Договір поставки №13/14, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язався поставити і передати у власність Покупцю, а Покупець зобов'язався прийняти у власність й оплатити продукцію виробничо - технічного призначення. Як зазначає Позивач, на виконання умов Договору він поставив продукцію на загальну суму в розмірі 540 745 грн. 48 коп., що підтверджується видатковими накладними, проте Відповідач всупереч умовам Договору здійснив лише часткову оплату за отриману продукцію на суму в розмірі 91 242 грн. 20 коп. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем зобов'язань у останнього утворилась заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ УКРАЇНА» в розмірі 449 503 грн. 48 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТА ІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА» 3% річних у розмірі 13 186 грн. 62 коп., інфляційні у розмірі 187 175 грн. 73 коп. та пеню у розмірі 114 075 грн. 76 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.12.2015 р. порушено провадження у справі № 910/32387/15, судове засідання призначено на 20.01.2016 року.

20.01.2016 року в судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 25.12.2015 року не виконав.

В судовому засіданні представник позивача подав документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 25.12.2015 року.

Відповідно до статті 37 Господарського процесуального кодексу України речовими доказами є предмети, що своїми властивостями свідчать про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, з метою з'ясування фактичних обставин справи, Суд вважає за необхідне зобов'язати Відповідача надати докази на підтвердження погашення заборгованості в розмірі 449 503,48 грн. за Договором №13/14 від 09.08.2013 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.01.2016 року відкладено розгляд справи на 11.02.2016 року, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

25.01.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким визнав позовні вимоги Позивача у повному обсязі.

В судовому засіданні 11 лютого 2016 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи, викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача визнав позовні вимоги Позивача у повному обсязі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 11 лютого 2016 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

09.08.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ УКРАЇНА» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТА ІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА» (Покупець) було укладено Договір поставки №13/14, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язався поставити і передати у власність Покупцю, а Покупець зобов'язався прийняти у власність й оплатити продукцію виробничо - технічного призначення.

Відповідно до п.2.1 Договору загальна вартість товару визначена на підставі Специфікацій (№1 і №2) й складає 540 745 грн. 68 коп.

Згідно з п.2.5 Договору Сторони узгодили такий порядок оплати товару: 100% вартості партії товару, зазначеної у відповідній специфікації, Покупець сплачує Постачальнику упродовж 45 банківських днів від дати поставки товару, визначеної згідно з п.3.4 Договору.

Пунктом 7.3 Договору передбачено, що зa прострочку Покупцем оплати товару, Постачальник має право вимагати від Покупця, а Покупець сплатить за письмовою вимогою Постачальника пеню у розмірі діючої на період прострочки подвійної облікової ставки НБУ від простроченої в оплаті вартості товару за кожен день прострочки за весь період прострочки.

Договір діє в частині поставки до 30.08.3013 р., а в частині приймання - передачі товару, виконання гарантійних, грошових й пов'язаних з ними зобов'язань - до спливу визначених у Договорі строків для виконання вказаних зобов'язань. (п.10.3 Договору)

Специфікаціями №1 і №2 до Договору поставки №13/14 від 09.08.2013 року Сторони визначили найменування товару, його вартість, кількість.

Додатковою угодою до Договору поставки №13/14 від 09.08.2013 року Сторони узгодили такий порядок оплати товару: визначену Договору вартість товару Покупець сплачує Продавцю не пізніше 31.12.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору поставки №13/14 від 09.08.2013 року Позивач поставив товар, а Відповідач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується видатковими накладними №РН - 0000012 від 12.08.2013 р. на суму 13 991 грн. 62 коп. та №РН - 0000013 від 19.08.2013 р. на суму 526 754 грн. 06 коп.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідач всупереч умовам Договору здійснив лише часткову оплату за отриману продукцію на суму в розмірі 91 242 грн. 20 коп. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем зобов'язань у останнього утворилась заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ УКРАЇНА» в розмірі 449 503 грн. 48 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТА ІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА» 3% річних у розмірі 13 186 грн. 62 коп., інфляційні у розмірі 187 175 грн. 73 коп. та пеню у розмірі 114 075 грн. 76 коп.

26.10.2015 року Позивачем був надісланий на адресу Відповідача лист №161 з вимогою сплатити заборгованість за договором у розмірі 449 503 грн. 48 коп., який був отриманий останнім 27.10.2015 року, що підтверджується підписом уповноваженої особи підприємства Відповідача, проте залишений без відповіді і виконання.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ Україна» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору поставки №13/14 від 09.08.2013 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору поставки №13/14 від 09.08.2013 року Позивач поставив товар, а Відповідач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується видатковими накладними №РН - 0000012 від 12.08.2013 р. на суму 13 991 грн. 62 коп. та №РН - 0000013 від 19.08.2013 р. на суму 526 754 грн. 06 коп., а загалом на суму в розмірі 540 745 грн. 68 коп., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку, проте Відповідачем було сплачено за отриманий товар частково у розмірі 91 242 грн. 20 коп., що підтверджується довідками АТ «ОТП Банк».

Таким чином, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТА ІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ Україна» за Договором поставки №13/14 від 09.08.2013 року становить 449 503 грн. 48 коп., що також підтверджується Актом звірки заборгованості між підприємствами станом на 23.10.2015 року, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ УКРАЇНА» в розмірі 449 503 грн. 48 коп.

Отже, Суд зазначає, що Відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору, не здійснив оплату вартості отриманого й прийнятого товару в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 449 503 грн. 48 коп. - суми основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При зверненні до суду Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 01.01.2015 р. по 22.12.2015 р. у розмірі 13 186 грн. 62 коп. та інфляційні в розмірі 187 175 грн. 73 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем сплати за отриманий товар за Договором поставки №13/14 від 09.08.2013 року за загальний період прострочки з 01.01.2015 р. по 22.12.2015 р. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі та до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає 3% річних у розмірі 13 186 грн. 62 коп., як плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання Відповідачем його грошового зобов'язання за загальний період з 01.01.2015 року по 22.12.2015 року.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов»язання в зв»язку з девальвацією грошової одиниці України, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних у розмірі 187 175 грн. 73 коп. за період з 01.01.2015 р. по 22.12.2015 р. підлягають задоволенню у заявленому Позивачем розмірі, оскільки відповідно до статті 83 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений самостійно виходити за межі позовних вимог.

Крім того, Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь пеню за загальний період прострочки з 01.01.2015 р. по 01.07.2015 р. у розмірі 114 075 грн. 76 коп.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань» №14 від 17.12.2013 року)

Пунктом 7.3 Договору передбачено, що зa прострочку Покупцем оплати товару, Постачальник має право вимагати від Покупця, а Покупець сплатить за письмовою вимогою Постачальника пеню у розмірі діючої на період прострочки подвійної облікової ставки НБУ від простроченої в оплаті вартості товару за кожен день прострочки за весь період прострочки.

Суд, перевіривши розрахунок пені, у зв»язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі та до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає пеня в розмірі 114 075 грн. 76 коп. за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 01.01.2015 року по 01.07.2015 року.

Таким чином, з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТА ІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ УКРАЇНА» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 449 503 грн. 48 коп., 3% річних у розмірі 13 186 грн. 62 коп., інфляційні у розмірі 187 175 грн. 73 коп. та пеня у розмірі 114 075 грн. 76 коп.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ УКРАЇНА» - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТА ІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА» (04071, м.Київ, ВУЛИЦЯ ВЕРХНІЙ ВАЛ, будинок 68, Ідентифікаційний код юридичної особи 37825821) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУКОЙЛ ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ УКРАЇНА» (04071, м.Київ, ВУЛИЦЯ ВЕРХНІЙ ВАЛ, будинок 68, Ідентифікаційний код юридичної особи 33889221) заборгованість у розмірі 449 503 (чотириста сорок дев'ять тисяч п'ятсот три) грн. 48 (сорок вісім) коп., 3% річних у розмірі 13 186 (тринадцять тисяч сто вісімдесят шість) грн. 62 (шістдесят дві) коп., інфляційні у розмірі 187 175 (сто вісімдесят сім тисяч сто сімдесят п'ять) грн. 73 (сімдесят три) коп., пеню у розмірі 114 075 (сто чотирнадцять тисяч сімдесят п'ять) грн. 76 (сімдесят шість) коп. та судовий збір у розмірі 11 459 (одинадцять тисяч чотириста п'ятдесят дев'ять) грн. 12 (дванадцять) коп.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 15 лютого 2016 року.

Суддя О.В. Чинчин