ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2016 р. Справа № 921/891/15-г/3

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Марка Р.І.

Суддів Желік М.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Мазепа Н.В.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність в матеріалах справи);

відповідача: не зявився;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України № 14/2-1070 від 20.12.2015 року (вх. № 01-05/145/16 від 12.01.16)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.11.2015р.

у справі № 921/891/15-г/3, суддя Боровець Я.Я.

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Тернопільміськгаз, м.Тернопіль

про стягнення заборгованості в сумі 874 285,24 грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 16.11.2015р. у справі 921/891/15-г/3 (суддя суддя Боровець Я.Я.) позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільміськгаз" на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України": 10 862 грн. 34 коп. інфляційних втрат, 48 441 грн. 58 коп. - 3% річних, 121 103 грн. 87 коп. пені та 6 030 грн. 23 коп. судового збору в повернення сплачених судових витрат. В задоволенні решти частини позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням господарського суду Тернопільської області від 16.11.2015р. у справі 921/891/15-г/3, Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, № 14/2-1070 від 20.12.2015 року (вх. № 01-05/145/16 від 12.01.2016р.), в якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.11.2015р. у даній справі скасувати частково та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" щодо стягнення пені у сумі 123 656, 93 грн. та 7 % штрафу у розмірі 566 646, 28 грн. в задоволенні яких було відмовлено господарським судом Тернопільської області.

Зокрема, скаржник у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно зменшено розмір пені, без врахування взаємних інтересів сторін і за відсутності для цього передбачених законом виняткових обставин. Щодо відмови в задоволенні 7 % штрафу скаржник зазначає, що місцевий господарський суд безпідставно послався на постанову ВСУ від 21.10.2015 року, оскільки така стосується фізичної особи та банку стосовно порушення та або невиконання умов договору лізингу. Однак, в даному випадку спір виник між юридичними особами, а тому їх відносини регулюються господарським кодексом України, зокрема ст.. 230 ГПК України.

Згідно автоматичного розподілу справ КП "Документообіг господарських судів", 12.01.2016р. справу за № 921/891/15-г/3 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Желік М.Б. та Костів Т.С..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.02.2016р.

В судове засідання 08.02.2016 року прибув представник позивача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи та заперечення, викладені в апеляційні скарзі висловив свої міркування з питань, що виникли в процесі розгляду справи.

Відповідач явку повноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалами суду про призначення справи до розгляду та про відкладення розгляду справи явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, а, відтак, не був позбавлений конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, клопотань про відкладення розгляду справ до суду не поступало, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 08.02.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, який підтримав свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України,у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи 31 липня 2012 року між сторонами у даній справі укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 4/1-2012-ВТВ (далі-договір), згідно якого Продавець (позивач по справі) зобов'язується передати у власність Покупцю (відповідач по справі) у 2012 році природний газ, (надалі газ), а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору (п. 1.1. Договору).

Як визначається в п. 1.2 договору, газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат Покупця.

Відповідно до п. 3.6. договору приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу,оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно з п. 3.7 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, "Покупець" зобов'язується надати "Продавцеві" підписані та скріплені печаткою "Покупця" два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. "Продавець" не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу зобов'язується повернути "Покупцеві" один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціна (граничний рівень ціни) на газ установлюється НКРЕ (п. 5.1. договору).

Сторони погодили (п. 11.1 договору), що даний договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками і діє у частині поставки газу до 31 грудня 2012 року включно, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення.

На виконання договору позивач протягом серпня-грудня 2012 року поставив відповідачеві природний газ в обсязі 1810, 328 тис. куб. м. на загальну суму 8 094 946,80 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за серпень 2012 грудень 2012, які без заперечень підписані повноважними представниками сторін, підписи яких скріплені печатками юридичних осіб (належним чином засвідчені копії актів знаходяться в матеріалах справи).

У відповідності до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється "Покупцем" виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2 договору.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

Відповідно до п. 6.2 договору, оплата за газ здійснюється з поточного рахунка Покупця на поточний рахунок та зараховується, як оплата за газ.

Пунктами 7.1., 7.2. договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність згідно з цим договором і чинним законодавством України. У разі невиконання Покупцем умов, передбачених п.п. 6.1. 6.2 цього договору, він у безспірному порядку зобовязується сплатити Продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Згідно п. 9.2. договору , строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Однак, як правильно встановив суд першої інстанції, відповідач свої зобов'язання за Договором щодо оплати вартості отриманого природного газу виконав з порушенням строку оплати, за поставлений позивачем згідно Договору № 4/1-2012-ВТВ. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань згідно Договору купівлі-продажу природного газу № 4/1-2012-ВТВ від 31.07.2012р., позивач звернувся з позовом про стягнення на свою користь пені в розмірі 247 313, 85 грн. та штрафу в розмірі 566 646, 28 грн., нарахованих на підставі п. 7.2 Договору. Окрім того, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 49 462, 77 грн. - 3% річних та 10 862, 34 грн. інфляційних витрат.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог статті 611 ЦК України та статті 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

В силу п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, позивач просить стягнути з відповідача 49 462 грн. 77 коп. 3% річних за період з серпня грудня 2012 року по кожному акту приймання-передачі природного газу окремо (розрахунок 3% знаходиться в матеріалах справи).

Перерахувавши суму 3% річних, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 48 441 грн. 58 коп. - 3% річних, підлягають до задоволення, як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та не суперечать чинному законодавству. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 1 021 грн. 19 коп. - 3% річних слід відмовити як безпідставно заявлених, оскільки при її нарахуванні позивач включив в період часу, за який нараховувалися три відсотки річних, включно дні, коли відповідач проводив оплати за отриманий газ.

Також позивач просить стягнути з відповідача 10 862 грн. 34 коп. інфляційних втрат, які нараховані за період : серпня грудня 2012 року. Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судом першої інстанції підставно задоволені дані вимоги.

Вказані обставини не заперечуються обома сторонами.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобовязання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачені загальні умови виконання зобовязання, а саме зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п.7.2 договору на купівлю-продажу природного газу № 13-347-ТКЕ(Б) від 04.01.2013 року сторони передбачили, що у разі невиконання "Покупцем" умов, передбачених п.п. 6.1. 6.2 цього договору, він у безспірному порядку зобовязується сплатити Продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

В частині нарахування пені, судом першої інстанції підставно зазначено про те, що скаржником безпідставно в період часу, за який нараховувалась пеня включено дні, коли відповідач проводив оплати за отриманий газ. Пунктом 1.9 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. №14 роз'яснено судам, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. З огляду на викладене, правомірними є нарахування останніх в загальній сумі 242 207 грн. 74 коп. Пеня в сумі 5 106,11 грн. нарахована та заявлена позивачем до стягнення безпідставно.

Однак, у звязку з винятковим обставинами, керуючись ст. 233 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України, Господарський суд Тернопільської області вирішив зменшити розмір пені до 50 %, що становить 121 103 грн. 87 коп..

Оскаржуючи рішення у цій частині, скаржник не погоджується з наявністю виняткових обставин. Поряд з цим, колегія суддів вважає висновки місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для застосування п. 3 ст. 83 ГПК України правомірними з огляду на наступне.

Нормами чинного законодавства надано суду право зменшити розмір пені та штрафу, належних до стягнення.

Так, частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 233 ГК України передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з пунктом 3 статті 83 ГПК України господарському суду надано право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011 № 18 розяснено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд повинен обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобовязання, причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначності прострочення виконання, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (п.3.17.4).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" ринок природного газу функціонує за принципом забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу, зокрема шляхом диверсифікації джерел надходження природного газу.

Приймаючи рішення про зменшення розміру пені та штрафу на 50 %, господарський суд першої інстанції прийняв до уваги те, що отриманий природний газ був використаний для реалізації населенню, яке в свою чергу не в повному обсязі розрахувалися з товариством та проводили розрахунки з порушенням строків, передбачених відповідними договорами; розрахунки з НАК Нафтогаз України за спірним договором здійснювалися у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України № 247 від 26.03.2008 року Про вдосконалення порядку розрахунків за спожитий газ, якою передбачено порядок проведення розрахунків за природний газ, який здійснюється згідно алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий газ від усіх категорій споживачів, та нормативу перерахування коштів, затверджених НКРЕКП України, установи уповноваженого банку щоденно здійснює перерахування коштів, розподілених згідно з нормативами їх перерахування на поточні рахунки підприємств, що здійснюють продаж природного газу газопостачальним підприємствам; у звязку з тим, єдиним видом доходу є транспортування природного газу; а також враховуючи, що відповідач здійснив повне погашення основної заборгованості на яку нараховано пеню; примусове стягнення штрафних санкцій (пені) спричинить вилучення з господарського обороту ПАТ "Тернопільміськгаз" грошових коштів, що позбавить можливості здійснення робіт по підтримці газорозподільної мережі у працездатному стані; позивач застосував до відповідача таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства.

Окрім того, наявність у відповідача фінансової можливості використання власних коштів для проведення розрахунків з позивачем за придбаний для населення природний газ у не встановлена, натомість наявними у справі доказами підтверджується фінансова збитковість відповідача та наявність численних виконавчих проваджень щодо стягнень коштів, зокрема, і на користь позивача.

Також, слід зазначити, що скаржник не надав суду доказів на підтвердження обставин, викладених в апеляційній скарзі, зокрема, щодо залучення комерційних кредитів, наявності заборгованості перед газовидобувними підприємствами, тобто скрутного матеріального становища товариства.

Таким чином апеляційний суд відхиляє доводи скаржника та вважає, що суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин даної справи на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК, ч. 1 ст. 233 ГК та ч. 3 ст. 83 ГПК України правомірно та обґрунтовано зменшив на 50 % пеню, належну до стягнення з відповідача.

В задоволенні вимоги щодо стягнення штрафу в сумі 566 646, 28 грн. місцевим господарським судом відмовлено з посиланням на правові висновки, викладені в постановах ВСУ від 31.10.2012 у справі № 6-47цс12 та від 21.10.2015.

Однак, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком, з огляду на наступне.

Як вбачається з рішення місцевого господарського суду, такий вказав про неможливість одночасного стягнення штрафу та пені, оскільки таке суперечить ст. 61 КУ, відтак, позовні вимоги щодо стягнення пені визнав обґрунтованими, а в задоволенні штрафу відмовив.

Відповідно до ст. 61 КУ ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Вказана стаття міститься в розділі 2 «Права, свободи та обовязки людини і громадянина».

Як вбачається з постанови ВСУ від 31.10.2012 по справі 6-47цс12 (судові палати у цивільних та господарських справах), позивачем є банк, відповідачем фізична особа. Предметом спору є стягнення заборгованості, зокрема, штрафу, за кредитним договором.

У вказаній постанові ВСУ дійшов висновку про можливість одночасного стягнення штрафу та пені з фізичної особи в кредитних правовідносинах, оскільки штраф нарахований за інший період та за інше правопорушення.

В постанові ВСУ від 21.10.2015 по справі № 6-2003цс15 (судова палата в цивільних справах) позивачем є банк, відповідачем фізична особа. Предметом спору є стягнення заборгованості, зокрема, штрафу, за кредитним договором. Вказана постанова винесена за результатами неоднакового застосування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ ЦК України.

Як вбачається з названої постанови, Суд дійшов висновку, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Поряд з цим, 27 квітня 2012 року по справі № 06/5026/1052/2011 Верховним Судом України, зокрема, судовою палатою у господарських справах, викладено наступну правову позицію:

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобовязань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобовязань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 09.04.2012, яка прийнята 41 суддею Верховного Суду України. Сторонами у справі є юридичні особи, предмет спору стягнення заборгованості, зокрема, і штрафу за невиконання договору поставки.

Крім того, у вказаній постанові ВСУ зазначив:

У справі, що переглядається, договором передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу, а отже, відповідач лише один раз притягнений до відповідальності за порушення строків оплати поставленої металопродукції.

Більше того, з урахування того, що позивач належить до державного сектору економіки, підлягає застосуванню п. 2 ст. 231 ГК України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість одночасного стягнення штрафу та пені саме в господарських правовідносинах, а постанови ВСУ, на які посилається місцевий господарський суд жодним чином не суперечать постановам ВСУ від 09.04.2012 та від 27.04.2012, оскільки такі стосуються різних правовідносин та містять різний субєктний склад.

Також слід зазначити, що в абз. 2 постанови пленуму від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань вказано, що застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Відтак, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні 566 646, 28 грн. 7% штрафу.

Поряд з цим, з огляду на скрутне матеріальне становище відповідача, та з підстав, викладених щодо правомірності зменшення пені на 50%, судова колегія вважає за необхідне також на 50%, керуючись ст. 233 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України, зменшити розмір штрафу.

Перевіривши розрахунок позивача, з урахуванням зменшення на 50% штрафу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 283 323, 14 грн. 7 % штрафу.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Отже, висновки місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення 7 % штрафу є помилковими, відтак таке рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.11.2015 підлягає частковому скасуванню.

Пунктом 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" визначено, що у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 83, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України № 14/2-1070 від 20.12.2015 року (вх. № 01-05/145/16 від 12.01.16) задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Тернопільської області від 16.11.2015р. у справі 921/891/15-г/3 скасувати в частині відмови в задоволенні вимоги щодо стягнення 283 323, 14 грн. 7% штрафу та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

3. Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільміськгаз", ідентифікаційний код: 21155959; місцезнаходження: 46008, м. Тернопіль, вул. М. Шептицького, 20 на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", ідентифікаційний код 20077720; місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6 - 283 323, 14 грн штрафу.

4. В решті рішення залишити без змін.

5. Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільміськгаз", ідентифікаційний код: 21155959; місцезнаходження: 46008, м. Тернопіль, вул. М. Шептицького, 20 на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", ідентифікаційний код 20077720; місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6 17 363, 15 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в Господарському суді Івано-Франківської області.

6. Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільміськгаз", ідентифікаційний код: 21155959; місцезнаходження: 46008, м. Тернопіль, вул. М. Шептицького, 20 на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", ідентифікаційний код 20077720; місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6 19 099, 47 грн за перегляд в апеляційній інстанції.

7. На виконання постанови господарському суду Львівської області видати наказ у відповідності до ст.116 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 12.02.2016 р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.