Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "11" лютого 2016 р. Справа № 906/1778/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. від 18.01.2016

від відповідача: не з'явився

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут передових технологій "Агрофарм"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт імені Шевченка"

про стягнення 486056,09грн

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 486056,09грн, з яких: 231224,32грн - сума основного боргу, 245747,50грн - перерахунок по курсу долара США, 9084,27грн - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань щодо сплати коштів згідно умов договору №50/14-З від 07.05.2014 у передбачений договором строк.

04.02.2016 до суду від відповідача надійшло клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Надав довідку про заборгованість відповідача, згідно якої сума боргу станом на 10.02.2016 не змінилась. Проти клопотання відповідача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи заперечив. Пояснив, що протокол загальних зборів учасників ТОВ "Біріт імені Шевченка" №06072015/5, яким відповідач обґрунтовує зазначене клопотання, датований 04.08.2015, а договір, який є підставою позовних вимог, укладений 07.05.2014.

Представник відповідача в засідання суду не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. На підтвердження факту направлення позивачу копії ухвали суду від 04.02.2016 судом долучено до матеріалів справи копію реєстру Ф103 на відправку рекомендованої з повідомленням кореспонденції за 04.02.2016. Крім того, відповідач був повідомлений про день і час розгляду справи засобами електронного зв'язку.

Відповідно до пп.3.9.1 та 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК... За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом... У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач був повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки, про час та місце розгляду справи відповідачі були належним чином повідомлені, то на підставі ст.75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

07.05.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інститут передових технологій "Агрофарм" (продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біріт імені Шевченка" (покупець, відповідач) укладено договір №50/14-З (далі - Договір) (а.с. 11-14), згідно умов якого продавець зобов'язується в строки, визначені договором, передати у власність покупця (поставити) товар, а покупець - прийняти товар і оплатити його вартість.

Найменування товару визначене Додатках до даного договору, які складають його невід'ємну частину (п.1.2. Договору).

Так, сторонами були підписані наступні Додатки до договору №50/14-З від 07.05.2014: №1 від 07.05.2014, №2 від 27.06.2014, №3 від 07.07.2014 (а.с. 15-17). У вказаних додатках до Договору сторони визначили, що відповідач зобов'язаний розрахуватись повністю за отриманий товар до 01.09.2014.

Відповідно до п.2.1. Договору розгорнутий асортимент і кількість товару, що постачається, визначаються у Додатках до цього договору.

Ціна за одиницю товару кожного найменування та її еквівалент в іноземній валюті наводяться у Додатках до цього договору (п.5.1. Договору).

Згідно п.5.2. Договору загальна вартість товару та її еквівалент в іноземній валюті визначаються шляхом складання вартості окремих партій товару, визначених у додатках до цього договору.

Враховуючи, що товар є імпортованим, ціна та його загальна вартість може бути змінена продавцем шляхом виставлення відповідного рахунку-фактури, у випадку зміни середнього міжбанківського валютного курсу продажу умовної одиниці в іноземній валюті до гривні, що діяв на дату укладення відповідного Додатку до цього договору (п.5.3. Договору).

Відповідно до п.6.1. Договору загальна вартість товару повинна бути сплачена покупцем у строк, встановлений у Додатках до цього договору. Оплата здійснюється в гривнях у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця згідно наданого рахунку-фактури (п.6.2. Договору).

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що поставка здійснюється на умовах та в місці поставки, визначених у Додатках до цього договору.

Передача-приймання товару здійснюється в пункті поставки, вказаному в Додатках до цього договору (п.9.1. Договору).

Варто зазначити, що позивач свої зобов`язання згідно умов договору №50/14-З від 07.05.2014 виконав належним чином, поставивши відповідачу товар на загальну суму 281224,32грн, що підтверджується видатковими накладними №805-003 від 08.05.2014 (на суму 97574,40грн) (а.с. 18), №Р2706-02 від 27.06.2014 (на суму 78807,00грн) (а.с. 20), №Р1707-04 від 17.07.2014 (на суму 104842,92грн) (а.с. 22).

Факт отримання відповідачем товару підтверджується довіреностями від 08.05.2014 (а.с. 19), №65 від 27.06.2014 (а.с. 21), №53 від 17.07.2014 (а.с. 23).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору №50/14-З від 07.05.2014, який за своєю правовою природою є договором поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.712 ЦК України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України).

Абзацом 1 частини 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як суд зазначав вище, відповідно до п.6.1. Договору загальна вартість товару повинна бути сплачена покупцем у строк, встановлений у Додатках до цього договору. Оплата здійснюється в гривнях у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця згідно наданого рахунку-фактури (п.6.2. Договору).

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач взяті на себе договором №50/14-З від 07.05.2014 зобов'язання щодо своєчасної оплати за поставлений позивачем товар виконав лише частково на суму 50000,00грн, про що свідчить виписка з банку від 19.12.2014 (а.с. 24).

Тому, станом на день звернення з позовною заявою до суду в Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт імені Шевченка" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Інститут передових технологій "Агрофарм" існувала заборгованість у сумі 231224,32грн (281224,32грн - 50000,00грн).

Отже, з урахуванням встановлених обставин спору, позовна вимога про стягнення основного боргу в сумі 231224,32грн є доведеною та підлягає задоволенню.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача перерахунок по курсу долара США в розмірі 245747,50грн.

Варто зазначити, що згідно ч.1 ст.189 ГК України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару.

Нормами ч.1 ст.627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена норма кореспондується із нормами ч.2 ст.198 ГК України.

Отже, норми чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

За статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках та на умовах, встановлених договором або законом.

Тобто, сторонам надано право визначати зокрема, у договорі, грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму грошових зобов'язань.

Так, у п.5.3. договору №50/14-З від 07.05.2014 сторони передбачили, що оскільки, товар є імпортованим, ціна та його загальна вартість може бути змінена продавцем шляхом виставлення відповідного рахунку-фактури, у випадку зміни середнього міжбанківського валютного курсу продажу умовної одиниці в іноземній валюті до гривні, що діяв на дату укладення відповідного Додатку до цього договору.

Згідно з п.4 Наказу Міністерства фінансів України №193 від 10.08.2000 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін валютних курсів" (зі змінами і доповненнями) курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Так як, сторонами у належній формі досягнуто згоди щодо можливості зміни обумовленої ціни у визначених ними випадках (п.5.3. Договору), і така домовленість відповідає вищенаведеним нормам чинного законодавства, з огляду на значне збільшення курсу продажу іноземних валют до гривні у період існування боргу, позовна вимога про відшкодування втрат, пов'язаних зі зміною курсу гривні до її грошового еквіваленту в іноземній валюті (доларів США ) - курсової різниці - є підставною.

При цьому, слід зазначити, що рахунки, на які міститься посилання в п.5.3. Договору, є лише документами, які містять тільки платіжні реквізити, на які покупець повинен був перерахувати кошти. Ненадання відповідного рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст.212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку оплати поставленого товару згідно до умов договору.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок курсової різниці в сумі 245747,50грн, суд прийшов до висновку, що позовна вимога про стягнення даної суми перерахунку по курсу долара США є підставною, тому підлягає задоволенню

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 9084,27грн.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем разом з позовною заявою розрахунок суми 3% річних, суд вважає його правильним і таким, що здійснений згідно вимог чинного законодавства, а тому задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 9084,27грн - 3% річних за період з 02.09.2014 по 23.12.2015.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними та допустимими у справі доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.32 ГПК, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін.

Відповідач позов щодо підстав та предмету не спростував, у судове засідання повноважного представника не направив.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 231224,32грн - боргу, 245747,50грн - перерахунку і 9084,27грн - 3% річних є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на відповідача, оскільки він спонукав позивача звернутись з позовом до суду.

Окрім того, суд відмовляє відповідачу в задоволенні клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" (зі змінами і доповненнями), судова експертиза призначається лише у разі д і й с н о ї п о т р е б и у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

При цьому, варто зазначити, що протокол загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт імені Шевченка" №06072015/5, яким відповідач обґрунтовує зазначене клопотання, датований 04.08.2015 (а.с. 79), а договір, який є підставою позовних вимог, укладений 07.05.2014.

Таким чином, з врахуванням вимог вищезазначеної постанови, суд вважає, що для вирішення даного господарського спору потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, які входять до предмета доказування, немає.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт імені Шевченка" (12716, Житомирська обл., Баранівський р-н, с. Радулин, вул. Шевченка, 2, код 38107051) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут передових технологій "Агрофарм" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 25/1, код 33791396) 231224,32грн боргу; 245747,50грн перерахунку; 9084,27грн 3% річних, 7290,84грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 16.02.16

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - відповідачу (рек. з повід.)