КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2016 р. Справа№ 910/19928/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідачів: 1) Галкіна І.В. - представник за довіреністю від 20.04.2015 року;

2) не з'явились,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 року

у справі № 910/19928/15 (суддя - Комарова О.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " Продекспорт-2009"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет"

2) Приватного підприємства «Український інформаціний центр екологічних технологій експертизи та аудиту»

про стягнення збитків у вигляді неодержаного прибутку у сумі 1 095 681, 30 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" та Приватного підприємства "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" в якій просить суд:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ - Маркет" 1 093 681,30 грн. збитків у вигляді неодержаного прибутку;

- стягнути з Приватного підприємства "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" 2 000,00 грн. частини збитків у вигляді неодержаного прибутку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.05.2010 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір № 25007, за умовами якого позивач зобов'язувався в порядку та строки, встановлені договором поставки, виготовити та передати товар у власність відповідачу, в певній кількості, відповідної якості та по узгодженій ціні, а відповідач - прийняти та оплатити товар на умовах, обумовлених вказаним договором поставки. Крім того, позивач зазначає, що 11.01.2014 року між позивачем та відповідачем-2 було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач-2 зобов'язувався солідарно відповідати перед позивачем на суму не більше ніж 2 000,00 за виконання відповідачем-1 зобов'язання з оплати товару, поставленого позивачем відповідачу-1 в період з січня 2013 року по лютий 2014 року включно. Позивач стверджує, що внаслідок порушення відповідачем-1 свого зобов'язання з оплати товару в строк, передбачений законом, позивачу були завдані збитки у вигляді неодержаного прибутку (упущеної вигоди) в сумі 1 095 681,30 грн., оскільки останній був позбавлений можливості вільно володіти і розпоряджатися на свій розсуд грошовими коштами в розмірі 4 667 643,26 грн. та одержати доходи, які реально одержав би за звичайних обставин, розмістивши за депозитним вкладом під 24 % своєчасно отримані кошти за продаж товару, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права про стягнення збитків у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 1 095 681,30 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тими ж підставами, що і позовна заява.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю. та призначено до розгляду на 13.01.2016 року.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2016 року, у зв'язку із перебуванням судді Пономаренка Є. Ю. у відпустці, справу № 910/19928/15 передано до розгляду колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Жук Г. А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2016 року справу № 910/19928/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Жук Г. А.

У судове засідання 13.01.2016 року представник відповідача 2 не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представники відповідача 1 у судовому засіданні 13.01.2016 року заявили клопотання про залишення позову без розгляду та клопотання про виклик посадової особи - ОСОБА_1 для дачі пояснень по справі, оскільки вважають, що позовна заява та апеляційна скарга підписані іншою особою.

Відповідно до ст. 30 ГПК України, у судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2016 року викликано у судове засідання для дачі пояснень директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" ОСОБА_1 та відкладено розгляд справи до 03.02.2016 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 року, у зв'язку із виходом судді Руденко М.А. з відпустки, справу № 910/19928/15 передано до розгляду колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча, Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 року справу № 910/19928/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча, Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Представник позивача та представник відповідача 2 у судове засідання 03.02.2016 року не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Крім того, у судове засідання 03.02.2016 не з'явився для дачі пояснень директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" ОСОБА_1

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 03.02.2016 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін. Крім того, відповідач 1 зазначив, що не наполягає на виклику ОСОБА_1 у засідання та не наполягає на розгляді клопотанн про залишення позову без розгляду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 15.05.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (надалі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" (надалі - відповідач-1, покупець) було укладено договір №25007 за яким позивач зобов'язувався в порядку та строки, встановлені договором поставки, виготовити та передати товар у власність відповідачу, в певній кількості, відповідної якості та по узгодженій ціні, а відповідач - прийняти та оплатити товар на умовах, обумовлених вказаним договором поставки.

01.01.2011 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено додаткову угоду № 2 до договору поставки, якою продовжили строк дії договору поставки до 31 грудня 2011 року, додатковою угодою № 3 від 31 грудня 2011 року сторони продовжили строк дії договору поставки до 31 грудня 2012 року, а додатковою угодою № 5 від 31 грудня 2012 року строк дії договору поставки продовжено до 31 грудня 2013 року.

Так, позивач стверджує, що всі поставки товару, що здійснювалися позивачем на адресу відповідача-1 після 31 грудня 2013 року мали позадоговірний характер, оскільки були здійснені після закінчення строку дії договору поставки.

При цьому, в забезпечення виконання зобов'язання за договором №25007 від 15.05.2010 року, 11.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (надалі - позивач, кредитор) та Приватним підприємством "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" (надалі - відповідач-2, поручитель) було укладено договір поруки, у відповідності до якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором на суму не більше 2 000,00 грн. за виконання зобов'язань товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" щодо оплати вартості товару, поставленого кредитором боржнику в період з січня 2013 року по лютий 2014 року включно.

Відповідно до п.2.2 договору поруки, кредитор не має права вимагати від поручителя виконання зобов'язань за боржника в частині оплати сум основного боргу, який виник на основі основного договору на суму більше ніж 2000,00 грн.

Пунктом 4.2 договору поруки визначено, що порука по даному договору діє до 01.01.2016 року.

15.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (надалі - позивач, кредитор) та Приватним підприємством "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" (надалі - відповідач-2, поручитель) було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки від 11.01.2014 року, відповідно до якої внесено зміни в п. 1.1. договору поруки від 11.01.2014 року, виклавши його в редакції: у відповідності до договору поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання зобов'язання боржником, на суму не більше 2 000,00 грн. відносно оплати вартості товару, поставленого кредитором боржнику в період з січня по лютий 2014 року і на суму не більше 2000,00 грн. за виконання зобов'язань по оплаті штрафних санкцій та збитків, які виникають при поставці товару в період з січня по лютий 2014 року.

Позивач вказує, що в період з 02.01.2014 року по 05.02.2014 року здійснив поставку відповідачу-1 товару на загальну суму 4 667 643,26 грн., що підтверджується видатковими накладними, однак відповідач-1 не виконав взяті на себе зобов'язання з оплати отриманого товару, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 4 667 643,26 грн.

Невиконання відповідачем-1 своїх зобов'язань з оплати отриманого товару та наявність заборгованості відповідача-1 перед позивачем в сумі 4 667 643,26 грн. підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року у справі № 910/22290/14.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року у справі № 910/22290/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" (відповідач-1), Приватного підприємства "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту" (відповідач-2) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач-3) про стягнення 5 513 559,26 грн., припинено провадження в частині стягнення з відповідача-2 заборгованості в розмірі 900,00 грн.; припинено провадження в частині стягнення з відповідача-3 заборгованості в розмірі 550,00 грн.; стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованість в розмірі 4 664 643,26 грн., 3% річних в розмірі 98 558,45 грн., індекс інфляції в розмірі 747 358,12 грн., судовий збір в розмірі 73 080,00 грн.; стягнуто з відповідача-2 на користь позивача заборгованість в розмірі 1100,00 грн.; стягнуто з відповідача-3 на користь позивача заборгованість в розмірі 450,00 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року у справі №910/22290/14 залишено без змін.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено,що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

26.01.2015 року на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року, яке набрало законної сили 20.01.2015 року було видано відповідні накази.

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач стверджує, що 10.02.2014 року звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Євробанк" з листом № 03-П, в якому повідомив банк про намір розмістити на депозитному рахунку останнього грошові кошти в розмірі 22 700 000, 00 грн., а саме: у лютому - 4 700 000, 00 грн. за договором № 25007 від 15.05.2010 року, у березні - 9 400 000, 00 грн. за договором № 35813 від 01.01.2013 року, у травні - 8 600 000, 00 грн. за договором № 35813 від 01.01.2014 року та просив банк надати комерційну пропозицію щодо умов розміщення коштів на депозитному рахунку для отримання максимально можливої відсоткової ставки.

У відповідь на лист № 03-П від 10 лютого 2014 року, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Євробанк" листом № 01-14.4/470 від 17.02.2014 року запропонував позивачу та встановив індивідуальну процентну ставку на рівні 24% річних для розміщення протягом лютого-травня 2014 року грошових коштів в сумі 22 700 000,00 грн. на депозитному рахунку до 365 календарних днів.

Як зазначає позивач, у зв'язку з невиконанням відповідачем-1 своїх зобов'язань з оплати за поставлений товар, позивач був позбавлений можливості реалізувати узгоджені з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Євробанк" домовленості та розмістити грошові в сумі 4 700 000,00 грн. на депозитному рахунку в банку.

В подальшому, позивач листом № 18-П від 29.05.2014 року повідомив Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Євробанк", що позивач не має можливості здійснити узгоджені раніше домовленості, укласти договір банківського вкладу та та розмістити на депозитному рахунку банку грошові кошти, у зв'язку з невиконанням одним із контрагентів - боржників своїх зобов'язань з оплати поставленого товару.

Враховуючи вищевикладене, внаслідок того, що позивач позбавлений можливості вільно володіти і розпоряджатися на свій розсуд грошовими коштами в розмірі 4 667 643,26 грн. та одержати доходи, які реально одержав би за звичайних обставин, розмістивши за депозитним вкладом під 24 % своєчасно отримані кошти за продаж товару, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 1 збитків у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 1 095 681,30 грн. та з відповідача 2 (як поручителя) 2 000, 00 грн.

Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані ним збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до положень частини першої статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Частино 3 ст. 225 Господарського кодексу України визначено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Так, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками є обов'язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

При обчисленні розміру упущеної вигоди (неодержаного прибутку) має значення достовірність (реальність) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок з доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на потерпілого.

Неодержаний прибуток - це рахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення, тобто якщо ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б отримані у випадку неналежного виконання боржником своїх зобов'язань.

Положеннями ст. 623 Цивільного кодексу України визначено, що збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Позивач обґрунтовував понесення збитків (неодержаний прибуток (упущена вигода)) у сумі 1 095 681, 30 грн. наступними документами:

- лист до ПАТ «Єврогазбанк» № 03-П від 10.02.2014 року про намір розмістити на депозитному рахунку банку кошти у сумі 22 700 000, 00 грн.

- лист-відповідь банка № 01-14.4/470 від 17.02.2014 року про надіслання позивачу пропозицію із зазначенням основних умов договору банківського вкладу, а саме строку розміщення та процентної ставки за депозитом в розмірі 24 %;

- лист банку № 18-П від 29.05.2014 року про немоливість розміщення коштів на депозитному рахунку банку, у зв'язку з невиконанням відповідачем-1 своїх зобов'язань з оплати за поставлений товар.

У відповідності до розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві, розмір неодержаного прибутку розрахований ним за наступною формулою:

((Ах 24%) /365)) х В = С, де

(А(сума) х 24% (річні)) / 365 (днів року)) х В (кількість днів періоду прострочення) = С (прибуток)

((4 667 643,26 грн. х 24%) / 365) х 357 (з 06.02.2014 по 30.01.2015) = 1 095 681,30 грн.

Таким чином, загальний розмір збитків позивача у вигляді неодержаного прибутку (упущеної вигоди) становить 1 095 681,30 грн.

Неодержаний прибуток (неотриманий доход, упущена вигода) - це розрахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення (аналогічна правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України по справі № 2/156 від 03.03.2011 року).

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі виконання боржником своїх зобов'язань. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (аналогічна правова позиція викладена в оглядовому листі Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків" № 01-06/20/2014 від 14.01.2014 року).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Позивач документів, які підтверджували б конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, у випадку належного виконання відповідачем 1 своїх зобов'язань за договором поставки № 25007 від 15.05.2010 року, а також документів, які підтверджують вжиття позивачем заходів щодо одержання цього прибутку, не надав.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку в разі укладення договору банківського вкладу із процентною ставкою встановленою на рівні 24% річних. Такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач 1 виконав перед ним грошові зобов'язання за договором поставки № 25007 від 15.05.2010 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з огляду на положення ст. ст. 22, 611, 614, 623 Цивільного кодексу України, ст. 224 Господарського кодексу України, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України "Про стягнення збитків у вигляді неодержаних доходів" № 42/78-10|3-59гс11 від 04.07.2011 року).

Відповідно до ч. 1 ч. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів зазначає, що позивач не довів, що міг передати банку на умовах договору банківського вкладу лише грошові кошти, які повинен був отримати від відповідача 1, і не мав можливості передати в управління банку інші грошові кошти. А також позивач не довів, що не використав би грошові кошти, отримані від відповідача 1, для інших цілей, або те, що розміщував би вказані грошові кошти на депозитному рахунку в банку саме протягом періоду, вказаному в розрахунку позовних вимог.

Окрім того, колегія суддів вважає, що позивач не довів, що саме неналежне виконання відповідачем 1 грошових зобов'язань за договором поставки № 25007 від 15.05.2010 року сприяло понесенню ним збитків у вигляді упущеної вигоди, а також не довів наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача 1 та збитками, які він нібито поніс.

Отже, позивачем не доведено ані факту спричинення збитків першим відповідачем у вигляді неодержаного прибутку (упущеної вигоди) ані того, що розмір неодержаного прибутку (упущеної вигоди) становить суму 1 095 681, 30 грн., що є обов'язковою умовою для стягнення неодержаного прибутку (втраченої вигоди).

Згідно із ч.2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи оплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки матеріалами справи не підтверджено наявності підстав для задоволення позовних вимог до першого відповідача, то відсутні підстави й для задоволення позовних вимог до другого відповідача, як поручителя за договором поруки від 11.01.2014 року.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 року у справі № 910/19928/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 року у справі № 910/19928/15 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/19928/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко