КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Справа№ 910/26270/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Коршун Н.М.

Алданової С.О.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Кузнєцова О.І. - дов. №1401/2 від 04.01.2016 р.

від відповідача Гічко Ю.М. - дов. б/н від 16.11.2015 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

«Торгово-виробнича компанія «Метекс»

на рішення господарського суду міста Києва

від 17.11.2015 р. (суддя Сівакова В.В.)

у справі №910/26270/15

за позовом Приватного підприємства «Висотник»

(далі - ПП «Висотник»)

до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Торгово-виробнича компанія «Метекс»

(далі - ТОВ «ТВК «Метекс»)

про стягнення 57 962,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.11.2015 р. у справі №910/26270/15 позов задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «ТВК «Метекс» на користь ПП «Висотник» 57 962,04 грн. основного боргу, 1 218,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із згаданим рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржене рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. За твердженнями апелянта, судом першої інстанції не враховано, що оскільки позивачем не було здійснено попередню оплату товару в повному обсязі, відповідач мав право на підставі ст. 538 ЦК України зупинити свої обов'язки щодо поставки товару та чекати перерахування повної оплати вартості товару. На думку скаржника, посилання суду першої інстанції на ч. 2 ст. 693 ЦК України є помилковим та хибним, адже до відносин між сторонами у даній справі необхідно застосовувати положення ч. 2 ст. 530 згаданого Кодексу, оскільки сторонами не обумовлено терміну поставки товару після його оплати. Відповідач вважає також помилковим посилання суду на норми ст. 1212 ЦК України позаяк між сторонами укладено договір у спрощеній формі, кошти отримано відповідачем як передоплату за товар, тобто за наявності правової підстави тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу №910/26270/15 за апеляційною скаргою відповідача передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 12.01.2016 року. Проте, 12.01.2016 р. розгляд справи №910/26270/15 не відбувся у зв'язку з перебуванням головуючого судді Дикунської С.Я. на лікарняному.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 р. розгляд справи призначено на 09.02.2016 року.

В судовому засіданні представник апелянта доводи скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржене рішення скасувати за наведених в скарзі підстав та прийняти нове, яким в позові відмовити у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні доводи скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення суду як законне та обґрунтоване - без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Так, до господарського суду міста Києва звернулось ПП «Висотник» з позовом до ТОВ «ТВК «Метекс» про стягнення безпідставно сплачених коштів у сумі 57 962,04 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури здійснено часткову оплату товару, проте станом на момент подання позову відповідачем поставку не здійснено, сплачені позивачем грошові кошти не повернуто, вимогу про їх повернення не виконано, відтак позивач просив суд стягнути з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України перераховані кошти тощо.

Суд першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, відтак позов задовольнив повністю.

Так, задовольняючи позов місцевий суд встановив, що 19.08.2015 р. відповідач виставив позивачу рахунок-фактуру на оплату товару на суму 115 924,08 грн., строк оплати визначив - 19.08.2015 р., позивач 19.08.2015 р. перерахував на рахунок відповідача кошти в розмірі 57 962,04 грн. з виставленим по рахунку призначенням платежу, відтак суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу товару у спрощений спосіб. Одночасно судом встановлено, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором товару позивачу не поставив, відтак у позивача виникло право вимагати на підставі приписів ч. 2 ст. 693 ЦК України, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар, яке за своїм змістом є правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якого припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання.

Крім цього, суд першої інстанції посилався на положення ст. 1212 ЦК України, якою визначено загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави й зокрема встановлено, що особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, а також передбачено повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Оскільки доказів на спростування викладених позивачем обставин відповідач не надав, суд оцінивши подані сторонами докази дійшов висновку про існування у відповідача зобов'язання повернути позивачу суму попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України тощо.

Апеляційний господарський суд погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позову, проте вважає за необхідне внести корективи до мотивувальної частини оскарженого рішення.

Так, зобов'язанням на підставі ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та правочинів.

Положеннями ст.ст. 525, 526, 527 ЦК України, ст. 193 ГК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов'язання умов (неналежне виконання).

Відповідно до приписів ст.ст. 174, 181 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Господарський договір за загальним правилом викладається в формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальних вимог до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Правочин, для якого законом не встановлено обов'язкової письмової форми, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2 ст. 205 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19.08.2015 р. ТОВ «ТВК «Метекс» виставило ПП «Висотник» рахунок-фактуру №МК-0009225 від 19.08.2015 р. на оплату товару (труби) на суму 115 924,08 грн. Строк оплати визначено 19.08.2015 року.

Згідно банківської виписки платіжним дорученням №1931 від 19.08.2015 р. позивачем перераховано на рахунок відповідача кошти в розмірі 57 962,04 грн. з призначенням платежу «оплата за трубу по рахунку №МК-0009225 від 19.08.2015». Таким чином, здійснення позивачем часткової оплати згаданого рахунку-фактури в сумі 57 962,04 грн. (50% від вартості товару) свідчить про прийняття пропозиції щодо придбання товару та про укладення між сторонами договору поставки у спрощений спосіб.

Положеннями ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

На підставі ст.ст. 662-664 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Покупець на підставі ч. 1 ст. 692 ЦК України зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено іншого строку оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ст. 693 ЦК України).

Визначене ст. 693 ЦК України право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання.

В силу приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 16.09.2015 р. надіслано відповідачу (докази надіслання наявні у справі) вимогу №16/9-15 від 16.09.2015 р., якою позивач, у зв'язку з не переданням йому товару, просив протягом семи днів з моменту отримання вимоги повернути сплачені кошти в сумі 57 962,04 грн., проте доказів задоволення відповідачем цієї вимоги позивача матеріали справи не містять, як і не містять доказів поставки товару.

З огляду на наведене, безпідставним є твердження скаржника про те, що посилання суду першої інстанції на ч. 2 ст. 693 ЦК України є помилковим та хибним, позаяк сторонами не обумовлено терміну поставки товару після його оплати, тому до відносин між сторонами у даній справі необхідно застосувати положення ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Так, місцевим судом у мотивувальній частині рішення дійсно немає посилань на положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, а позовні вимоги задоволено на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України, проте ця норма не суперечить приписам ст. 530 ЦК України, тим більше що позивачем будо надіслано відповідачеві вимогу про повернення сплачених коштів, проте саме відповідачем не дотримано вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України - не повернуто коштів й не поставлено товару.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, оскільки відповідач взятих на себе зобов'язань за вищезгаданим усним договором щодо поставки товару не виконав, а такий обов»язок у нього виник одразу після одержання коштів попередньої оплати 19.08.2015 року, у позивача наявне право вимагати від нього повернення суми попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України. Отже місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення попередньої оплати в сумі 57 962,04 грн. підлягають задоволенню.

Разом з тим, апеляційний господарський суд вважав помилковими обґрунтування висновків оскарженого рішення з посиланням на приписи ст. 1212 ЦК України.

Так, згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, натомість договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У даній справі судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, і це не заперечувалось сторонами, що між ними існували договірні відносини. Той факт, що договір сторонами укладено у спрощений спосіб не свідчить про те, що він не є укладеним. Оскільки між сторонами у справі було укладено договір поставки у спрощений спосіб, а кошти, які позивач просив стягнути з відповідача, отримано останнім в якості попередньої оплати за поставку в подальшому товару позивачу, такі кошти набуто за наявності правової підстави, відтак їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права й договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них приписів ч. 1 ст. 1212 ЦК України, в тому числі й щодо вимоги повернути покупцю попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням постачальником умов укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору. Разом з тим, правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання ще не укладеного юридично договору.

Саме такого правового висновку про застосування ст. 1212 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постановах від 24.09.2014 р. у справі №6-122цс14 та від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14.

З огляду на наведене, оскільки відносини, які склалися між сторонами у справі є договірними, місцевий суд допустився помилки застосовуючи положення ст. 1212 ЦК України на обгрунтування оскарженого рішення.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права є підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду.

Проте, не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи (п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України»).

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, підстав для скасування його не знаходить, проте вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення виправивши його нормативне обґрунтування та виключивши застосування ст. 1212 ЦК України. В зв»язку з цим доводи апелянта по суті скарги заслуговують на увагу частково, а його апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробнича компанія «Метекс» задовольнити частково, рішення господарського суду міста Києва від 17.11.2015 р. у справі №910/26270/15 - змінити в частині нормативного його обґрунтування й виключити застосування ст.1212 ЦК України, в решті рішення - залишити без змін.

Матеріали справи №910/26270/15 повернути за належністю до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Н.М. Коршун

С.О. Алданова