ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09 лютого 2016 р. Справа № 903/1300/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Трансконтинент, м.Львів

до відповідача: Приватного підприємства Віардо-Транс, м.Луцьк

про стягнення 103563,10грн.

Суддя Дем'як В.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність №08/02-16 від 08.02.2016р.

від відповідача: не прибув

Суть спору: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Трансконтинент звернувся із позовом до відповідача - Приватного підприємства Віардо-Транс та просить стягнути 103563,10грн. заборгованості за послуги перевезення вантажів в міжнародному сполученні.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю Трансконтинент посилається на невиконання відповідачем умов договору-заявки №86 від 11.08.2015р. щодо перевезення вантажів в міжнародному сполученні.

В підтвердження позовних вимог посилається на договір-заявку №86 від 11.08.2015р., CMR №1103209, рахунок на оплату №51 від 23.06.2015р., акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №32 від 23.06.2015р., претензію-вимогу за вих. №24/09/15-1 від 24.09.2015р., витяг з ЄДРПОУ ТзОВ Трансконтинент, свідоцтво про державну реєстрацію ТзОВ Трансконтинент серія А00 №374665, витяг з ЄДРПОУ ПП Віардо-Транс, довідка АА №473036/620 ПП Віардо-Транс, свідоцтво про державну реєстрацію ПП Віардо-Транс серія А01 №655205, протокол №1 від 06.09.2004р. установчих зборів засновників ТзОВ Трансконтинент (а.с.9-22).

Представник позивача в судовому засіданні подав:

1.) Клопотання про зменшення позовних вимог за вх. №01-65/26/16 від 09.02.2016р., в якій просить стягнути з відповідача 102061,00грн.

2.) Заяву про зменшення позовних вимог за вх. №01-65/25/16 від 09.02.2016р., в якій просить стягнути з відповідача 97798,00грн., згідно акта здачі-приймання робіт (надання послуг) №32 від 23.06.2015р.

Заяви про зменшення позовних вимог, відповідаючи вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечать законодавству України, не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, є прийнятими судом.

Згідно пункту 17 інформаційного листа Вищого господарського суду України N 01-8/2351 від 20.10.2006 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в першому півріччі 2006 року" та пункту 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/482 від 13.08.2008р., в разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи із якої вирішується спір. При цьому будь-які підстави для припинення провадження у справі в частині зменшення позовних вимог у господарського суду відсутні.

Отже, із уточнених позовних вимог і вирішується спір.

Представник ТзОВ «Трансконтинент» в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав повністю.

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Через канцелярію суду подала наступні документи:

1.) заяву за вх. №01-54/1095/16 від 08.02.2016р., в якій просить розгляд справи відкласти, у звязку із хворобою представника ПП «Віардо-Транс».

2.) Відзив за вх. №01-54/1096/16 від 08.02.2016р., в якому позовні вимоги не визнає, оскільки вони є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на наступне:

- приватне підприємство «Віардо-Транс» зареєстрований, як субєкт підприємницької діяльності, видом діяльності якого є надання послуг з транспортного експедирування;

- в 2015 році між турецькою фірмою «Беркут-Транс», яка діяла в інтересах фірми A.S. «MENAS» було укладено договір згідно якого фірма ПП «Віардо-Транс» мало знайти перевізника для перевезення товару з Туреччини до Латвії. Порядок розрахунків визначався наступним чином, фірма A.S.«MENAS» після отримання товару розраховується з фірмою «Беркут-Транс», яка в подальшому розраховується з ПП «Віардо-Транс» і тільки після цього проводиться розрахунок з перевізником;

- 11 червня 2015 року між ПП «Трансконтинент» та ПП «Віардо-Транс» було підписано Договір - заявку на транспортне завдання за маршрутом Мерсін (Туреччина) - Рига (Латвія) автомобілем НОМЕР_1/ВС 4650 XT. Вартість фрахту становить 3960 евро на день вивантаження автомобіля;

- ПП «Віардо-Транс» вказаний вище Договір-заявку укладало в інтересах турецької фірми «Беркут-Транс» яка фактично і є замовником перевезення вантажу і саме вона мала провести розрахунок за поставлений товар фірмою «Трансконтинент»;

- в обовязки ПП «Віардо-Транс» відповідно Договору-заявки входив тільки супровід вантажу з Мерсін (Туреччина) - Рига (Латвія) в обумовлені терміни. Жодного зобовязання по оплаті за перевезення вантажу фірма ПП «Віардо-Транс» на себе перед фірмою «Трансконтинент» не брала;

- дана заявка не містить в собі будь - яких зобовязань, а є лише пропозицією щодо здійснення транспортного завдання по певному маршруту;

- замовник перевезення товару турецька фірма «Беркут-Транс» не провила розрахунку з ПП «Віардо-Транс», остання не має можливості провести розрахунок з Позивачем;

- з метою врегулювання виниклої проблеми, ПП «Віардо-Транс» в місті Стамбул звернулися з позовом до турецької фірми «Беркут-Транс» про стягнення коштів за надані послуги з перевезення вантажу по маршруту Мерсін (Туреччина) - Рига(Латвія);

- ПП «Віардо-Транс» є експедитором, а не замовником перевезення вантажу, не здійснювало перевезення в своїх інтересах та не отримало в результаті ніякої вигоди, вважаю, що і предявлення вимог до останнього про стягнення коштів за перевезення вантажу є безпідставним, в звязку з цим просить суд залучити до участі в даній справі безпосереднього замовника послуг по перевезення вантажу турецьку фірму «Беркут - Транс», оскільки саме на неї покладається обовязок по розрахунках як з ПП «Віардо - Транс», так і з Позивачем по справі.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у звязку з неявкою представника до задоволення не підлягає.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вищий господарський суд у п. 3.9.2 постанови Пленуму від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції зауважив, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Згідно приписів ст.75 ГПК та п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. № 01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд вважає, що неявка представника відповідача в судове засідання, не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки Господарський процесуальний кодекс України не містить вимог щодо відповідальних осіб, які можуть представляти інтереси сторін в господарському суді. Надання повноважень на представництво інтересів сторони в процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб, а тому неможливість явки в судове засідання конкретного представника, не є правовою підставою для відкладення розгляду справи. Стаття 22 ГПК України передбачає широке коло процесуальних прав сторін, поряд із цим встановлює для сторін обовязок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки, в матеріалах справи є всі достатні документи, необхідні для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про судовий розгляд справи без участі представника відповідача за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,-

в с т а н о в и в:

11 червня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансконтинент» та Приватним підприємством «Віардо-Транс» було укладено договір-заявку №86 у відповідності до якого відповідач замовив у позивача послуги з перевезення вантажів в міжнародному сполученні за маршрутом: м.Мерсі (Туреччина) - м.Рига (Латвія) автомобілем НОМЕР_2/вс 4650 XT . Вартість фрахта визначена в сумі 3960 EUR (три тисячі девятсот шістдесят євро) (а.с.9).

Свої зобовязання позивач за договором-заявкою №86 від 11 червня 2015 року виконав повністю, що підтверджено товаро-транспортною накладною міжнародного зразка (CMR) №1103209, завірена печаткою вантажоотримувача 23.06.2015 року (дата фактичного розвантаження автомобіля) (а.с.10).

Згідно укладеного Договору-заявки №86 від 11 червня 2015 року, відповідач зобовязаний був протягом 7 днів з моменту факту доставки вантажу та розвантаження автомобіля провести з позивачем розрахунок за надані послуги.

На виконання умов Договору-заявки позивач надіслав відповідачу оригінал акта здачі-приймання робіт (надання послуг) №32 від 23 червня 2015р., рахунок на оплату №51 від 23 червня 2015р., товаро-транспортну накладну, що підтвердив рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с14).

24.09.2015 року позивач надіслав на адресу відповідача претензію-вимогу, однак остання залишена відповідачем без відповіді та належного реагування (а.с.13).

Відповідач взяті на себе, згідно договорузаявки №86 у міжнародному сполученні зобовязання в частині проведення розрахунків не виконав, в звязку з чим у останнього виникла заборгованість, котра на момент розгляду справи становить 97798,00грн., яку відповідач визнав, підписавши акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №32 від 23.06.2015р. (а.с.62).

Відповідно до ст. 144 Господарського кодексу України, ст.11 Цивільного кодексу України обовязки субєктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зміст договору, взятих зобов'язань в ньому свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини, які мають ознаки договору перевезення автомобільним транспортом, які регулюються ст.908 - 924 ЦК України, ст.306 - 314 ГК України, Законом України "Про автомобільний транспорт", Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року.

Відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м. Женева.

Частиною 1 статті 1 Конвенції встановлено, що вона застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою автомобілів у випадку, коли місце прийняття до перевезення вантажу та місце, передбачене для його здачі, знаходяться на території двох різних держав, одна з яких є учасником Конвенції.

У відповідності до статтей 4 та 9 Конвенції: договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником; із зазначеною нормою кореспондується і частина 2 статті 307 Господарського кодексу України.

Згідно ст.307, ст.314 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та віддати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної) відповідно до вимог законодавства. Перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача сталися не з його вини.

Згідно ст. 509 ЦК України, - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно - правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 916 ЦК України, за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з Приватного підприємства «Віардо-Транс» за договором-заявкою №86 від 11.06.2015р., підтверджені матеріалами справи, відповідачем не спростовані підлягають задоволенню в сумі 97798,00грн.

Оскільки розгляд справи в суді доведено з вини відповідача, то судові витрати по сплаті судового збору, на підставі ст. 44,49 ГПК України, слід покласти на нього.

Керуючись ст.ст. 144, 193, 306-314 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 554, 610, 908-924 Цивільного кодексу України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Приватного підприємства Віардо-Транс (43018, м.Луцьк, вул. Лисенка,2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Трансконтинент (79039, м.Львів, Шевченківський р-н, вул. Золота,25/40, ) 97798,00грн. заборгованості та 1466,97грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду, у відповідності до ст.85 ГПК України, набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.84 цього Кодексу.

Повний текст

рішення складено

10.02.2016р.

Суддя В. М. Дем`як