ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2016 р. Справа № 911/5405/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД»

до Фермерського господарства «Агродар БФ»

про стягнення 512284,05 грн.

секретар судового засідання: Мамчур А.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 (довір. № 6 від 14.01.2016 р.);

від відповідача: ОСОБА_3 (наказ № 1 від 24.05.2006 р.), ОСОБА_4 (доруч. № 2 від 11.01.2016 р.)

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» (далі позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Фермерського господарства «Агродар БФ» (далі - відповідач) про стягнення 461136,33 грн.

Предметом позовних вимог ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» є стягнення з відповідача коштів, набутих ФГ «Агродар БФ», на думку позивача, без достатньої правової підстави в сумі 240900,00 грн., а також інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що протягом 2007-2008 рр. ФГ «Агродар БФ» на адресу ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» направляло листи з вимогами сплатити за договорами суборенди за використання земельних ділянок загальною площею 759,44 га, розташованих в селі Леляки Баришівського району Київської області. Позивачу стало відомо, що 16.12.2010 р. за рішенням господарського суду Київської області у справі № 7/174-10 за позовом ФГ «Агродар БФ» до ТОВ «Яготинська птахофабрика» з останнього було стягнуто 3023037,34 грн. за самовільне використання тих самих земель площею 759,44 га. Оскільки стягнуті в судовому порядку з ТОВ «Яготинська птахофабрика» грошові кошти є відшкодуванням за використання земель, які були предметом вимог щодо оплати з боку відповідача до ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД», а їх безпідставне, незаконне і самовільне використання ТОВ «Яготинська птахофабрика» є обставинами, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, то сплачені ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» кошти, на переконання останнього, є майном, набутим ФГ «Агродар БФ» без достатньої правової підстави, у звязку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 461136,33 грн. перерахованих грошових коштів, з урахуванням інфляційних втрат.

Розгляд справи відкладався.

06.01.2016 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання № 1 від 05.01.2016 р. про долучення документів до матеріалів справи.

20.01.2016 р. до господарського суду Київської області відповідачем було подано відзив на позовну заяву № 4 від 19.01.2016 р., за змістом якого ФГ Агродар БФ вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки договірні відносини між сторонами закінчились у 2009 році, претензій у сторін не було і на даний час не існує, було проведено розрахунки, земельні ділянки повернуто з суборенди в грудні 2010 року. Крім того, відповідач заявив про сплив строку позовної давності.

25.01.2016 р. до господарського суду Київської області ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» було подано пояснення б/н від 25.01.2016 р., відповідно до яких позивач зазначив, що з договору суборенди землі, укладеного між ФГ «Агродар БФ» і ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД», від 02.04.2007 р. слідує, що позивачем планувалось використання земель площею 581,46 га на полях, номери і площі яких безпосередньо визначені у рішенні господарського суду Київської області від 16.12.2010 р. у справі № 7/174-10 за позовом ФГ «Агродар БФ» як такі, що були самовільно використані ТОВ «Яготинська птахофабрика» протягом квітня 2007 року - жовтня 2009 року, а саме - поле № 6 - 57,63 га, поле № 13 - 25 га, поле № 16 - 79,25 га, поле № 18 - 85,78 га, поле № 21 - 16,63 га, поле № 25 - 54,07 га, поле № 17 - 44.2 га, поле № 20 - 96,81 га, поле № 22 - 30,5 га, поле № 24 - 68,51 га, поле № 26 - 23,08 га.

Також позивач зазначив, що у вказаному договорі від 02.04.2007 р. збігається навіть послідовність, у якій перераховуються номери і площі полів, із зазначеною у вказаному судовому рішенні, з набранням законної сили яким відпали підстави набуття відповідачем отриманих від позивача коштів.

04.02.2016 р. до господарського суду Київської області ФГ «Агродар БФ» було подано доповнення до відзиву № 8 від 04.02.2016 р., відповідно до яких відповідач зазначив, що у квітні 2007 року між ФГ «Агродар БФ» та ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко ЛТД» був складений договір суборенди землі і поданий на реєстрацію до Баришівського районного відділу Київської регіональної філії Центру державного земельного кадастру на державну реєстрацію, в якому всі земельні ділянки, що планувалося передати в суборенду, зазначалися в одному договорі. Баришівський районний відділ Київської регіональної філії Центру державного земельного кадастру відмовив у державній реєстрації такого договору, у звязку з чим ФГ «Агродар БФ» звернулося листом № 3 від 04.03.2008 р. до Державного комітету України із земельних ресурсів за розясненням причини відмови. Листом від 07.04.2008 р. № 14-24-10/3483 було розяснено, що для вирішення питання реєстрації договорів оренди землі, про які йдеться у листі, необхідно усунути порушення та подати оформлені договори оренди землі на кожну земельну ділянку окремо до Баришівського районного відділу Київської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру для проведення державної реєстрації. ФГ «Агродар БФ» було розроблено технічну документацію, відповідно до затвердженого наказу Держкомзему від 04.05.1999 р. № 4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.06.1999 р. за № 354/3647, та передано договори суборенди землі ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» на підпис та проведення державної реєстрації. Проте, із переданих 150 договорів суборенди землі ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» зареєструвало лише 85 договорів. Оскільки не всі договори були зареєстровані, кошти, які були перераховані ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» за суборенду земельних паїв, були повернуті, і ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» було повідомлено щодо розірвання договірних відносин. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд позовну заяву ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» залишити без задоволення.

08.02.2016 р. до господарського суду Київської області ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» було подано заяву б/н від 08.02.2016 р. про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач зазначив, що підставою для збільшення заявленої до стягнення суми є виявлення позивачем додатково сплачених 16.11.2007 р. відповідачеві грошових коштів в сумі 24904,00 грн., у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 265804,00 грн. безпідставно набутих коштів, 238505,93 грн. інфляційних втрат, 7974,12 грн. 3% річних.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 р., передбачені ч. 4 ст. 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 р., ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Як слідує з поданої ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» позовної заяви, ані за текстом позову, ані за змістом прохальної його частини позивач не просив суд про стягнення з відповідача 3% річних.

Відтак, у поданій позивачем 08.02.2016 р. заяві йдеться не тільки про збільшення позовних вимог зміну кількісних показників, в яких виражається кожна із заявлених позовних вимог у даній справі, а й про заявлення окремої вимоги, а саме - про стягнення 7974,12 грн. 3% річних, додатково до вимог, викладених у позовній заяві.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відхилення поданої позивачем заяви б/н від 08.02.2016 р. в частині заявленої додаткової позовної вимоги про стягнення 7974,12 грн. 3% річних, оскільки заявлена окремо додаткова позовна вимога не може бути предметом розгляду у даному позовному провадженні.

За таких обставин, у даній справі суд здійснює розгляд вимог, викладених у заяві б/н від 08.02.2016 р. про збільшення розміру позовних вимог, а саме - про стягнення з відповідача 265804,00 грн. безпідставно набутих коштів, 238505,93 грн. інфляційних втрат.

Також 08.02.2016 р. до господарського суду Київської області ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» було подано пояснення б/н від 08.02.2016 р., відповідно до яких позивач зазначив, що згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» не є учасником у справі № 7/174-10, в якій було прийнято рішення господарського суду Київської області від 16.12.2010 р. Разом з тим, як письмовий доказ настання передбаченої ч. 1 ст. 261 ЦК України можливості позивача довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, може бути використаний будь-який документ у справі № 911/2266/15 за заявою ФГ «Агродар БФ» про банкрутство ТОВ «Яготинська птахофабрика», у якому містяться дані про те, що публікацію оголошення про порушення справи про банкрутство на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України господарським судом Київської області було здійснено 08.07.2015 р. за № 20009. Таким чином, строк позовної давності обчислюється позивачем з 08.07.2015 р.

У судовому засіданні 08.02.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав, з урахуванням заяви б/н від 08.02.2016 р. про збільшення розміру позовних вимог; представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві та доповненні до відзиву.

У судовому засіданні 08.02.2016 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

У 2007 році ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» було сплачено на рахунок ФГ «Агродар БФ» 265804,00 грн., що підтверджується банківськими виписками, у тому числі - від 07.09.2007 р. на суму 36285,70 грн., від 01.10.2007 р. на суму 108214,30 грн., від 16.11.2007 р. на суму 96400,00 грн., від 16.11.2007 р. на суму 24904,00 грн., з призначенням платежу «передплата за суборенду земельних ділянок зг. договорів» (копії долучено до матеріалів справи, оригінали оглянуті судом).

Рішенням господарського суду Київської області від 16.12.2010 р. у справі № 7/174-10 за позовом ФГ «Агродар БФ» до ТОВ «Яготинська птахофабрика», з останнього на користь фермерського господарства за самовільне використання земель площею 759,44 га було стягнуто 3023037,34 грн.

За твердженням позивача, ці ж земельні ділянки перебували в суборенді у ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» на підставі укладеного з ФГ «Агродар БФ» договору, і саме за ці земельні ділянки позивач сплатив на користь відповідача 265804,00 грн.

ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» було надіслано на адресу ФГ «Агродар БФ» претензію № 68 від 18.09.2015 р., відповідно до якої позивач вимагав повернути ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» 3866402,25 грн. безпідставно набутих ФГ «Агродар БФ» коштів з урахуванням неотриманого прибутку та інфляційних втрат.

Відповідь на претензію отримано не було, кошти не повернуто, у звязку з чим позивач, зокрема, просить суд стягнути з відповідача 265804,00 грн. безпідставно отриманих коштів, керуючись ст. 1212 ЦК України, а також нараховані на цю суму інфляційні втрати.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в них докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Як зясовано судом, рішенням господарського суду Київської області від 16.12.2010 р. у справі № 7/174-10 було встановлено самовільне використання ТОВ «Яготинська птахофабрика» земельних ділянок загальною площею 759,44 га (ріллі): поле № 6 57,63 га, поле № 13 25 га, поле № 16 79,25 га, поле № 18 85,78 га, поле № 21 16,63 га, поле № 23 28,98 га, поле № 25 54,07 га, поле № 11 86,43 га, поле № 15 62,58 га, поле № 17 44,2 га, поле № 20 96,81 га, поле № 22 30,5 га, поле № 24 68,51 га, поле № 26 23,08 га, розташованих в селі Леляки Баришівського району Київської області, у звязку з чим з ТОВ «Яготинська птахофабрика» на користь ФГ «Агродар БФ» було стягнуто 3023037,34 грн. шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок.

Відповідно до статті 115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 13 Конституції України земля є обєктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди.

Згідно зі ст. 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Статтею 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, повязані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 2 Закону України Про оренду землі встановлено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

До матеріалів справи позивачем надано копію укладеного між сторонами договору суборенди землі від 02.04.2007 р. б/н, оригінал якого оглянуто судом, згідно з п. 1.1 якого орендар ФГ «Агродар БФ» надає, а суборендар ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» приймає в строкове платне користування земельні ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Семенівської сільської ради Баришівського району Київської області.

В суборенду передаються земельні ділянки загальною площею 581,46 га (ріллі): поле № 6 57,63 га, № 13 25 га, № 16 79,25 га, № 18 85,78 га, № 21 16,63 га, № 25 54,07 га, № 17 44,2 га, № 20 96,81 га, № 22 30,5 га, № 24 68,51 га, № 26 23,08 га (п. 2.1 договору).

Між тим, згідно ст. 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

У відповідності до ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на час укладення договору), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 18 Закону України Про оренду землі (в редакції, яка діяла на час укладення договору), встановлено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ст. 20 Закону України Про оренду землі в редакції, яка діяла на час укладення договору).

Оскільки зазначений вище договір суборенди землі від 02.04.2007 р. не був у встановленому порядку зареєстрований, то в силу вимог ст.ст. 210, 640 Цивільного кодексу України він є неукладеним, а відтак не породжує для сторін прав та обов'язків.

Факт нездійснення державної реєстрації вказаного правочину сторонами не заперечується.

З урахуванням викладеного, посилання позивача на укладення між сторонами договору суборенди землі б/н від 02.04.2007 р. є безпідставним.

Поряд з цим, відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відтак, наповнення доказової бази у господарській справі покладається процесуальним законом не на суд, а на сторони та інших учасників процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Згідно зі ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 36 Кодексу, письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналах або в належним чином засвідченій копії.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо у суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Відповідно до ч. 3 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а сторони, в свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Посилання позивача на перерахування коштів на виконання договору суборенди землі б/н від 02.04.2007 р. згідно виписок з банківського рахунку позивача, у тому числі - від 07.09.2007 р. на суму 36285,70 грн., від 01.10.2007 р. на суму 108214,30 грн., від 16.11.2007 р. на суму 96400,00 грн., від 16.11.2007 р. на суму 24904,00 грн. залишаються судом поза увагою, оскільки вказані виписки не можуть вважатися належними і допустимими доказами перерахування коштів на виконання договору суборенди землі б/н від 02.04.2007 р., позаяк призначення платежу в них не містить посилань на вказаний договір від 02.04.2007 р.

Поряд з цим слід зазначити, що позивачем також не було надано жодних доказів взаємозвязку між сумами коштів, які позивач просить стягнути з відповідача, та коштами, стягнутими за рішенням господарського суду Київської області від 16.12.2010 р. у справі № 7/174-10 з ТОВ «Яготинська птахофабрика» на користь ФГ «Агродар БФ» за самовільне використання земель площею 759,44 га.

При цьому судом враховано той факт, що у квітні 2007 року між ФГ «Агродар БФ» та ТОВ «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» було укладено 85 договорів суборенди землі, відтак відсутність правових підстав для перерахування позивачем спірних сум коштів (265804,00 грн.) на користь ФГ «Агродар БФ», за умови призначення платежу «передплата за суборенду земельних ділянок зг. договорів», підлягає доведенню позивачем в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Проте, належних та допустимих доказів, в розумінні приписів ст.ст. 32-34 ГПК України, перерахування на користь відповідача коштів без достатньої правової підстави, як і доказів того, що така підстава для перерахування коштів у подальшому відпала, позивачем до матеріалів справи не надано.

У звязку з чим, у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 265804,00 грн. безпідставно отриманих коштів суд відмовляє.

Поряд з цим, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 238505,93 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму 265804,00 грн. безпідставно отриманих коштів, задоволенню не підлягають, оскільки за своєю правовою природою є похідними від основної позовної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 06.03.2014 р. у справі № 910/11595/13.

Водночас, слід зазначити, що відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором, повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Решта доводів позивача та відповідача, а також поданих до справи документів була досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Водночас, під час судового розгляду відповідачем було заявлено про пропуск позивачем при зверненні до суду строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України для вимог та про застосування позовної давності у даній справі.

Згідно з приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 ст. 267 ЦК України).

Водночас, відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 р. № 10, за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З огляду на викладене, у даній справі позовна давність не може бути застосована, оскільки судом було встановлено відсутність правових підстав для стягнення з відповідача коштів, у звязку з чим було відмовлено у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Агрікол Ко., ЛТД» в повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення підписане 15.02.2016 р.

Суддя В.М. Бабкіна