РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2016 р. Справа № 906/1020/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Мельник О.В. ,

судді Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Романчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 07.09.2015р. у справі №906/1020/15 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом В.о. Коростенського міжрайонного прокурора (м. Коростень) в інтересах держави в особі: 1) Коростенської міської ради (м. Коростень); 2) комунального підприємства "Теплозабезпечення" (м. Коротень)

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Коростень)

про стягнення 48570,67 грн.

за участю представників:

прокурор Прищепа О.М., служб. посв. №017284 від 30.05.2013р.;

позивача-1 - не з'явився;

позивача-2 - ОСОБА_2, представник за довіреністю від 05.01.2016р.;

відповідача - ФОП ОСОБА_1, паспорт серія ВМ 726476 від 09.06.1999р., ОСОБА_3, представник за довіреністю від 22.09.2015р.;

Судом розяснено представникам права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

В.о. Коростенського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Коростенської міської ради та комунального підприємства "Теплозабезпечення" звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача на користь КП "Теплозабезпечення" 48570,67 грн. заборгованості за договором №411 про надання послуг з централізованого опалення від 01.01.12., з яких: 33421,53 грн. - борг, 12420,76 грн. - пеня, 1440,97 грн. - інфляційні втрати, 1287,41 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 07.09.2015р. позов задоволено частково. Задоволені вимоги прокурора заявлені в інтересах комунального підприємства "Теплозабезпечення"; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь комунального підприємства "Теплозабезпечення" 33421, 53грн. боргу,12420, 76 грн. пені, 1440, 97 грн. інфляційних нарахувань, 1287,41, 79 грн. 3 % річних.

Відмовлено в задоволенні позову прокурора в частині позовних вимог, заявлених в інтересах Коростенської міської ради.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід державного бюджету України 1827 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, прийняти апеляційну скаргу до провадження, скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування своєї позиції скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що жодних договорів з позивачем-2 не підписував, а про існування договору про надання послуг з централізованого опалення № 411 від 01.01.2012р. дізнався лише з рішення суду першої інстанції. Крім того, фактично тарифи з централізованого опалення за період з червня 2012р. по квітень 2015р. нараховувались виходячи з того, що належне відповідачу приміщення за адресою: АДРЕСА_1 нежитлове. Однак, нежитловим вказане приміщення стало лише 11.12.2013 року (відповідно до свідоцтва про право власності), а до цього часу це була квартира тому, оскільки тарифи за опалення для нежитлових приміщень є вищими в порівнянні з тарифами для житлових приміщень розрахунки суми боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат є необґрунтованими та значно завищеними. При цьому, досліджуючи вищевказаний договір суд першої інстанції мав би переконатися в його справжності, дослідивши оригінал документу, перевіривши наявність підписів його сторін та інших реквізитів тощо, однак цього не було зроблено, що призвело до неповного з'ясування обставин справи, що стало причиною прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.11.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 08.12.2015р. продовжено розгляд апеляційної скарги на п'ятнадцять днів, а ухвалою від 26.01.2016р. розгляд справи відкладався.

Коростенською міжрайонною прокуратурою надісланий до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №30708/15 від 03.12.2015р.), в якому прокуратура доводи апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Комунальним підприємством "Теплозабезпечення" надісланий до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №31279/15 від 08.12.2015р.), в якому позивач вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Коростенська міська рада надіслала до суду клопотання (вх. №31275 від 08.12.2015р.), в якому позивач вважає рішення суду першої інстанції законним, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін; розгляд апеляційної скарги провести без участі повноважного представника міської ради.

ФОП ОСОБА_1 надіслав до суду письмові пояснення (вх. №2833/16 від 01.02.2016р. та вх. №3077/16 від 02.02.2016р.), в яких викладена в хронологічному порядку процедура переведення житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 до нежитлового фонду.

Позивачем-2 надіслані до суду клопотання (вх. №2174/16 від 26.01.2016р., вх. №2273/16 від 27.01.2016р., вх. №3008/16 від 02.02.2016р.), в яких позивач-2 надав пояснення щодо тарифів на теплову енергію у період нарахування боргу та заперечив, що приміщення за адресою: АДРЕСА_1 належить до нежитлового фонду з 11.12.2013р., долучив до матеріалів справи, зокрема: копію рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради №327 від 10.08.2005р. "Про надання дозволів підприємствам, організаціям та громадянам міста на будівництво, реконструкцію та капітальний ремонт об`єктів і приміщень", яким переведено в нежитловий фонд квартиру АДРЕСА_2; копію заяви ОСОБА_3 до міського голови м. Коростень від 22.07.2005р. про переведення квартири АДРЕСА_2 з житлового в нежитловий фонд.; копію заяви ОСОБА_1 від 23.07.2012р. про реконструкцію приміщення за адресою: АДРЕСА_3, а також рішення уповноважених органів, якими затверджені тарифи на теплову енергію у період нарахування боргу.

Відповідач та представник відповідача в судових засіданнях 08.12.2015р., 26.01.2016р. та 02.02.2016р. доводи апеляційної скарги підтримали, просять апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати.

В судових засіданнях 08.12.2015р., 26.01.2016р. та 02.02.2016р. прокурор та представник позивача-2 доводи апеляційної скарги заперечили, вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача-1 в судові засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи те, що позивач-1 належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду справи; подав клопотання про розгляд справи без участі повноважного представника; судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення сторін у справі про день, час та місце розгляду справи; явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника позивача-1.

Згідно статті 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення прокурора, представника позивача-2 та відповідача, перевіривши надану юридичну оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, між комунальним підприємством "Теплозабезпечення" (позивач-2/виконавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач/споживач) укладено договір про надання послуг з централізованого опалення №411 від 01.01.2012р. (а. с. 24).

Згідно п. 1 договору виконавець зобов'язався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а споживач зобов'язався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, що передбачені договором.

Відповідно до п. 2 договору суб'єкт користування послугами є власник (орендар) нежитлового приміщення. Пунктом 3 договору визначені характеристики об'єкта надання послуг: назва об'єкта м. Коростень, вул. Грушевського 46/16, опалювальна площа (об'єм) 97,3 кв. м.

Згідно п. 5.2. договору розмір щомісячної плати за надані послуги з центрального опалення на момент укладення договору становить в опалювальний сезон - 1955,13 грн., в міжопалювальний сезон - 133,30 грн.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що до моменту встановлення побудинкових засобів обліку теплової енергії розрахунки за фактично спожиту теплову енергію проводяться по щомісячних фактичних витратах пропорційно до теплового навантаження 0,007 Гкал/год.

У відповідності до п. 7 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Згідно п. 8 договору послуги оплачуються в безготівковій формі. За умови домовленості між сторонами у виключних випадках форма розрахунків може бути іншою.

Відповідно до п. 12 договору за несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня у розмірі, встановленому Законом України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій".

Згідно п. 18 договору споживач несе відповідальність згідно із законодавством і цим договором за несвоєчасне внесення платежів за послуги - шляхом сплати пені.

На виконання умов договору, на підставі виставлених позивачем-2 рахунків-фактури на оплату (а. с. 28-63) в період червень 2012р. - квітень 2015р., позивачем-2 були надані відповідачу послуги з теплопостачання на загальну суму 33421,53 грн. (за даними позивача-2).

З метою досудового врегулювання спору, позивачем-2 була надіслана на адресу відповідача претензія з вимогою сплатити наявну заборгованість за надані послуги (а. с. 64), яку відповідач залишив без відповіді та задоволення.

Прокурор звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 48570,67 грн. заборгованості за договором про надання послуг з централізованого опалення №411 від 01.01.2012р., з яких: 33421,53 грн. - борг, 12420,76 грн. - пеня, 1440,97 грн. - інфляційні втрати, 1287,41 грн. - 3% річних.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того, що відповідач зобов'язання за договором про надання послуг з централізованого опалення №411 від 01.01.2012р. щодо здійснення розрахунків в період з червня 2012р. по квітень 2015р. не виконав, внаслідок чого у нього перед позивачем-2 виникла заборгованість.

Однак, суд апеляційної інстанції в повній мірі не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 3 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007р. визначено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування №2769 від 06.08.2011р. (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.07.2012р., а.с. 118).

Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 року, визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до п. 20, 22 Порядку за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації. Державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав вносить записи до Державного реєстру прав.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" інформація з Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надається органом державної реєстрації прав, нотаріусом у формі витягу, інформаційної довідки та виписки.

Як встановлено апеляційним судом, державним реєстратором Реєстраційної служби Коростенського управління юстиції Житомирської області здійснено державну реєстрацію права власності на нежитловий об'єкт за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.12.2013р. індексний номер 14421513.

Державним реєстратором органу державної реєстрації прав видано свідоцтво про право власності (індексний номер 14418564 від 11.12.2013р.) ОСОБА_1 на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 80,4 м2.

Відповідно до ст. ст. 319, 328 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, враховуючи викладене, судом апеляційної інстанції встановлено, що приміщення за адресою: АДРЕСА_1 переведено до нежитлового фонду лише з 11.12.2013р., а загальна площа приміщення становить 80,4 м2. При цьому, апеляційним судом приймається до уваги довідка комунального підприємства "Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради" від 30.08.2012р. №2993, в якій повідомлено про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 в нежитловому фонді не рахувалась (а.с. 144).

Судом апеляційної інстанції не приймається, як доказ переведення до нежитлового фонду квартири АДРЕСА_2. м. Коростень, рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради №327 від 10.08.2005р. "Про надання дозволів підприємствам, організаціям та громадянам міста на будівництво, реконструкцію та капітальний ремонт об`єктів і приміщень", оскільки в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, позивач-2 не довів тих обставин, що вказане рішення органу місцевого самоврядування виконувалося із застосуванням порядку встановленого ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Оскільки приміщення за адресою: АДРЕСА_1 стало нежитловим лише 11.12.2013р., а тарифи за опалення для нежитлових приміщень є вищими в порівнянні з тарифами для житлових приміщень, тому судом апеляційної інстанції ухвалами від 08.12.2015р. та 26.01.2016р. зобовязано позивача-2 провести розрахунок суми боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат за надані послуги центрального опалення за тарифами для житлових приміщень з червня 2012 року до моменту переведення приміщення до нежитлового фонду - 11.12.2013р., а за тарифами для нежитлових приміщень з 11.12.2013р. по квітень 2015 року, враховуючи при цьому площу вищевказаного приміщення (80,4 м2), виходячи із свідоцтва про право власності (індексний номер 14418564 від 11.12.2013р.).

Позивачем-2, на виконання вимог суду, здійснено розрахунок за надані послуги центрального опалення за тарифами для житлових приміщень за період з червня 2012 по грудень 2013р., а за тарифами для нежитлових приміщень з грудня 2013р. по квітень 2015р.

Так, згідно розрахунку позивача-2, сума боргу за надані послуги централізованого опалення у період з грудня 2013р. по квітень 2015р. становить 20 240, 06 грн. основний борг, 12419,64 грн. пеня, 402,28 грн. 3% річних, 1132,66 грн. інфляційні втрати. При цьому, судом встановлено, що позивачем-2 здійснені нарахування на підставі Закону України "Про житлово-комунальні послуги"; Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869, який забезпечує єдиний підхід при формуванні тарифів; рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради від 28.12.2010 №802 "Про тарифи на послуги з теплопостачання", яким затверджені двоставкові тарифи на послуги теплопостачання. Також судом встановлено, що у зв'язку з відсутністю у відповідача приладів обліку розрахунок вартості теплової енергії здійснений розрахунковим способом з урахуванням теплового навантаження на потреби опалення та гаряче водопостачання згідно "Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні" КТМ 204 України 244-94, які затверджені Держжитлокомунгоспом України 14.12.1993 р., і вказуються у Гкал, які в подальшому застосовуються у розрахунку умовно- змінної складової тарифу.

Судом апеляційної інстанції звертається увага на те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову входять юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів спірного матеріального правовідношення. Розрізняють фактичні та юридичні (правові) підстави позову. Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах і в залежності від встановлених обставин вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для судового захисту.

Предметом позову у даній справі є вимога прокурора про стягнення з відповідача 48570,67 грн., а підставою позову є укладений між комунальним підприємством "Теплозабезпечення" (позивач-2/виконавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач/споживач) договір про надання послуг з централізованого опалення №411 від 01.01.2012р. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Частина 2 ст. 275 Господарського кодексу України передбачає, що відпуск теплової енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як встановлено апеляційним судом, правоводносини між сторонами виникли на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення №411 від 01.01.2012р., предметом якого є надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення до нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Судом апеляційної інстанції зазначається, що оскільки приміщення за адресою: АДРЕСА_1 стало нежитловим лише 11.12.2013р., що підтверджується матеріалами справи, здійсненні позивачем нарахування до 11.12.2013р. не охоплюються підставою позову - договором про надання послуг з централізованого опалення №411 від 01.01.2012р., оскільки умовами договору врегульовано надання послуг саме в нежитловому приміщенні, однак, приміщення до 11.12.2013р. було житловим, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що здійсненні позивачем-2 нарахування на підставі договору №411 від 01.01.2012р. за цей період безпідставні, тому в позові в цій частині слід відмовити.

Разом з тим, вимоги прокурора про стягнення з відповідача заборгованості, яка охоплюється умовами договору про надання послуг з централізованого опалення №411 від 01.01.2012р., обґрунтовані та підлягають до задоволення.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що сума основного боргу за надані послуги централізованого опалення за зобов`язаннями з січня 2014р. по квітень 2015 року становить 18609,06 грн., згідно наданого позивачем-2 розрахунку (початком періоду нарахувань є січень 2014р., оскільки позивачем-2 в наданому суду розрахунку не проведено нарахування спожитих послуг в грудні 2013р. з врахуванням зміни статусу приміщення).

У відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконання частини зобов'язання, або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 6 ст.231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

З матеріалів справи вбачається, що застосування розміру пені за порушення строків розрахунків за отримані послуги, здійснювалося позивачем-2 згідно з п. 12 договору, за яким сторони визначили, що за несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня у розмірі, встановленому Законом України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій".

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Перевіривши наданий позивачем-2 розрахунок, який поданий в суді апеляційної інстанції, господарський суд встановив, що позивачем здійснено нарахування пені в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу. Сума пені, яка охоплюються договором про надання послуг з централізованого опалення №411 від 01.01.2012р. за період з 21.07.2014р. по 21.04.2015р. становить 12419,64 грн.

Разом з тим, згідно ч.3 ст. 551 ЦК України за рішенням суду розмір неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, зменшується, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. Аналогічна за змістом і норма ст.233 ГК України, згідно якої у разі, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 Господарського кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Водночас, суд, з-поміж іншого, повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки. Така ж правова позиція наведена у п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Отже, враховуючи приписи п.3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, здійснивши аналіз наявних матеріалів справи, згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України та оцінивши співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій з заборгованістю відповідача як неспіврозмірні, врахувавши безпідставні вимоги позивача-2, заявлені ним на підставі договору, умови якого можливо застосувати лише з 11.12.2013р., а також взявши до уваги те, що порушення грошових зобов`язань відповідачем (як з`ясовано в судових засіданнях) частково стало наслідком невірних нарахувань позивачем-2, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зменшення розмір нарахованої пені на 50%, тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня на загальну суму 6209,82 грн.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 Кодексу).

Дослідивши розрахунок позивача-2, який наданий в суді апеляційної інстанції, суд вважає обґрунтованим та вірним нарахування 3% річних в сумі 331,77 грн. за період з 21.02.2014р. по 01.07.2015р. та 1073,84 грн. інфляційних втрат за період з 21.02.2014р. по 01.06.2015р.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" теплопостачальна організація - суб'єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Як вбачається з статуту комунального підприємства "Теплозабезпечення", який затверджений рішенням Коростенської міської ради №1032 від 19.03.13р. підприємство є комунальним. Коростенська міська рада є засновником вказаного підприємства, органом управління є виконавчий комітет Коростенської міської ради. Предметом діяльності цього підприємства є, зокрема, виробництво теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; постачання теплової енергії; забезпечення житлового фонду, підприємств, організацій, установ тепловою енергією та гарячою водою.

Як встановлено судом, договір про надання послуг з централізованого опалення №411 від 01.01.2012р., який є підставою даного позову, укладений між відповідачем та позивачем-2, в якому комунальне підприємство "Теплозабезпечення" виступає виконавцем (постачальником) послуг з централізованого опалення. Коростенська міська рада не є стороною вказаного договору. В описовій та резолютивній частинах позовної заяви прокурором не зазначено, які саме вимоги висуває Коростенська міська рада до відповідача. Також, прокурор просить суд стягнути заборгованість за надані послуги з відповідача на користь лише комунального підприємства "Теплозабезпечення".

Разом з тим, комунальне підприємство "Теплозабезпечення" є юридичною особою, має свої майнові та немайнові права і обов'язки, від свого імені виступає позивачем та відповідачем в судових органах, що підтверджується статутом підприємства, а тому має право самостійно захищати свої права та охоронювані законом інтереси.

Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурору слід відмовити в задоволенні позову в частині заявлених вимог в інтересах Коростенської міської ради.

Доводи скаржника про те, що він не підписував договір про надання послуг з централізованого опалення №411 від 01.01.2012р., до уваги судовою колегією не приймаються, оскільки, згідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доказів, які б свідчили про відсутність між сторонами спірних правовідносин, ніж спірні правовідносини або про наявність інших, або ж про визнання даного договору недійсним, відповідачем суду не надано.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу приписів статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати розподілити між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 07.09.2015р. у справі №906/1020/15 задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 07.09.2015р. у справі №906/1020/15 скасувати частково, прийняти нове рішення, яким стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (11500, АДРЕСА_4; код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь комунального підприємства "Теплозабезпечення" (11500, Житомирська обл., м. Коростень, вул. Кірова, буд. 8а, ) 18609,06 грн. боргу, 6209,82 грн. пені, 1073, 84 грн. інфляційних втрат, 331, 77 грн. 3 % річних. В решті позовних вимог прокурора відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (11500, АДРЕСА_4; ідент. номер НОМЕР_1) в дохід Державного бюджету України 1220, 44 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.

4. Стягнути з комунального підприємства "Теплозабезпечення" (11500, Житомирська обл., м. Коростень, вул. Кірова, буд. 8а, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (11500, АДРЕСА_4; код ЄДРПОУ НОМЕР_1) 1342,48 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Місцевому господарському суду видати судові накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

7. Справу повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.