донецький апеляційний господарський суд

Постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016 справа №908/5044/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю представників сторін
від позивача:не зявився,
від відповідача:ОСОБА_4 за дов. б/н від 29.12.2015,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК», м. Запоріжжя,
на рішення господарського судуЗапорізької області
від07.12.2015
у справі№ 908/5044/15 (суддя Азізбекян Т.А.)
за позовомПублічного акціонерного товариства «ДНІПРОАЗОТ», м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області,
до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК», м. Запоріжжя,
простягнення 7 909, 27 грн.
Публічне акціонерне товариство «ДНІПРОАЗОТ» (далі ПАТ «ДНІПРОАЗОТ») звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» (далі ТОВ «МІК») про стягнення суми штрафних санкцій у розмірі 7 909, 27 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 07.12.2015 у справі № 908/5044/15 позов ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» задоволено у повному обсязі. Судом стягнуто з ТОВ «МІК» на користь ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» суму штрафних санкцій у розмірі 7 909, 27 грн.

Відповідач з прийнятим рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на те, що місцевим судом при прийнятті рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, що призвело до прийняття невірного рішення.

Також, апелянт стверджує, що Позивачем не було вчасно направлено на адресу ТОВ «МІК» відповідної інформації про уповноважену особу та довіреностей на отримання продукції, що на думку Відповідача є обовязковим, щоб останній мав змогу виконати умови договору поставки.

Крім того, апелянт вважає, що мало місце прострочення кредитора в зобовязанні, а тому він не повинен сплачувати штрафні санкції.

Представник Відповідача у судовому засіданні висловився на підтримку своїх доводів та просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду скасувати.

До канцелярії Донецького апеляційного господарського суду 03.02.2016 надійшло клопотання, в якому Позивач в порядку ст.22 ГПК України та у звязку з неможливістю забезпечити явку його представника, просить відкласти розгляд справи.

Судова колегія розглянувши вказане клопотання та вислухавши думку представника Відповідача, який не заперечує проти розгляду справи у відсутності Позивача відхиляє його, оскільки відповідно до ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження від 22.01.2016, сторони були попереджені, що у разі незявлення їх представників у судове засідання, апеляційна скарга буде розглянута за наявними матеріалами в справі.

Крім того, судова колегія вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду скарги по суті.

Відповідно до ст.101 ГПК України та на підставі встановлених фактичних обставин, апеляційний суд переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд,

В С Т А Н О В И В :

Між ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» (далі - Покупець) та ТОВ «МІК» (далі - Постачальник) 14.12.2011 був укладений договір поставки № 763705 з додатковими угодами до нього (далі Договір, т.1, а.с.33-36), відповідно до умов якого, Постачальник зобовязується передати (поставити) Покупцеві продукцію виробничо-технічного призначення у відповідності до специфікацій (додатків) до цього Договору, а Покупець зобовязується прийняти поставлену продукцію та оплатити її вартість в порядку і в строки, передбачені цим Договором (п.1.1 Договору).

Згідно з п.1.2 Договору, найменування продукції, кількість, асортимент, характеристики та інші вимоги до продукції, яка підлягає поставці за цим Договором, узгоджуються Сторонами в специфікаціях на поставку продукції. Специфікації на поставку підписуються уповноваженими представниками обох Сторін, скріплюються печатками Сторін та є невідємними частинами (додатками) даного Договору.

Розділом 2 Договору Сторонами узгоджено, що ціна продукції, яка підлягає поставці за цим Договором, узгоджується сторонами у відповідних специфікаціях на поставку продукції (п. 2.1 Договору). За умовами п.2.2 Договору, загальна сума Договору визначається як загальна вартість продукції, яка передбачена всіма підписаними обома Сторонами специфікаціями на поставку продукції.

Крім того, враховуючи положення Додаткової угоди № 18 від 28.07.2014 (т.1, а.с.49) до Договору, Покупець зобовязаний оплатити поставлену (передану) йому продукцію протягом 60 (шістдесят) календарних днів від дати підписання Покупцем акту приймання-передачі продукції за кількістю, якістю та комплектністю, але не раніше моменту отримання Покупцем від Постачальника всіх документів, які підлягають переданню Покупцю в обовязковому порядку відповідно до умов цього Договору та вимог чинного законодавства України. З метою своєчасної оплати поставленої продукції Покупець зобовязаний протягом 7 (семи) календарних днів від дати підписання Покупцем акту приймання-передачі продукції за кількістю, якістю та комплектністю ініціювати здійснення платежу (гарантованого платежу) на користь Постачальника для повної оплати вартості прийнятої продукції. У випадку неотримання Покупцем всіх необхідних документів від Постачальника за цим Договором, строк оплати продукції продовжується на час прострочення надання відповідних документів (п.2.3 Додаткової угоди № 18).

Відповідно до п.3.4 Додаткової угоди № 18, строки поставки продукції узгоджуються Сторонами в специфікаціях на поставку продукції. Датою поставки продукції є дата передачі продукції Постачальником Покупцеві, яка зазначена в підписаній обома Сторонами видатковій накладній на продукцію. Право власності на продукцію та ризики її загибелі переходять від Постачальника до Покупця з моменту передачі продукції Покупцеві, що підтверджується підписанням Покупцем видаткової накладної на продукцію, якщо інше письмово не буде узгоджено Сторонами.

Договір набуває чинності з моменту його укладення та діє протягом 12 (дванадцяти) місяців, а в частині гарантійних зобовязань Постачальника протягом усього гарантійного строку на продукцію (п.9.1 Договору).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За своєю правовою природою вказаний договір був цілком правомірно визначений місцевим господарським судом, як договір поставки, що відповідно до ст.265 ГПК України зумовлює те, що одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні покупцеві товар, а покупець зобовязується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічний припис містять п.п.1, 7 ст.193 ГК України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст.629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.08.2014 між Сторонами була підписана Специфікація № 32 на поставку продукції на загальну суму 32 203, 90 грн. (т.1, а.с.131), в якій Сторони узгодили найменування, кількість та ціну продукції, умови оплати, строк та умови поставки, а Постачальник зобовязався поставити продукцію Покупцю в повному обсязі та в строк до 30.09.2014.

Також, на виконання умов Договору Постачальник здійснив часткову поставку ОСОБА_5 Покупцю, передбаченою Специфікацією № 32 за видатковою накладною № РН-08/18/20 від 18.08.2014 (т.1, а.с.134) та рахунком-фактурою № СФ-08/18/38 від 18.08.2014 (т.1, а.с.135) на загальну суму 22 584, 40 грн. Дана накладна була підписана уповноваженим представником Позивача, який діяв на підставі довіреності № А3 /812 від 18.08.2014 (т.1, а.с.76).

Однак, як вірно було встановлено судом першої інстанції ТОВ «МІК» свої зобовязання щодо поставки ОСОБА_5 в повному обсязі у вищевказаний строк не виконав, здійснив поставку ОСОБА_5 частково. Відтак, Постачальник поставив ОСОБА_5 на суму 22 584, 40 грн., що менше зазначеної суми у Специфікації № 32 на 9 619, 50 грн.

Також, згідно Специфікації № 34 на поставку продукції від 10.10.2014 (т.1, а.с.133), Відповідач зобовязався поставити Позивачу ОСОБА_5 на загальну суму у розмірі 36 922, 21 грн. в строк до 31.12.2014 (п.4 Специфікації № 34).

Проте, Відповідач свої зобовязання щодо поставки ОСОБА_5 в повному обсязі у вищевказаний строк знов не виконав.

Так, згідно видаткової накладної № РН-12/29/28 від 29.12.2014 (т.1, а.с.137) та рахунка-фактури № СФ-12/29/10 від 29.12.2014 (т.1, а.с.138) Відповідач здійснив часткову поставку продукції, передбаченою Специфікацією № 34 на суму 29 112, 80 грн. Дана накладна була підписана уповноваженим представником Позивача, який діяв на підставі довіреності № А3 /1388 від 26.12.2014 (т.1, а.с.74). Отже, решта продукції на суму 7 809, 41 грн. ТОВ «МІК» поставлена не була.

Відповідно до ст.530 ЦК України, що якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім того, глава 50 ЦК України передбачає підстави та умови припинення зобовязання, зокрема, ст.599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що зобовязання Відповідача поставити продукцію досі не виконано.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що ТОВ «МІК» в порушення умов Договору, не виконало своє зобовязання за Договором та не поставило передбачену зазначеними вище Специфікаціями ОСОБА_5. Доказів виконання зобовязання Відповідачем в матеріалах справи немає.

Як зазначено у ч.2 ст.193 ГК України, порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами або договором.

Крім того, ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Також, за приписами ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ч.4 ст.231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Умовами п.6.2 Договору сторонами узгоджено, що за порушення строку поставки продукції Постачальник сплачує Покупцеві пеню в розмірі 0, 25 % вартості непоставленої та/або несвоєчасно поставленої продукції за кожний день прострочення поставки.

Відтак, враховуючи вимоги законодавства та умови Договору, ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» були нараховані Відповідачу штрафні санкції за порушення своїх зобовязань щодо строків поставки, а саме: пеня за порушення строку поставки продукції, передбаченою позицією № 1 Специфікації № 32 від 08.08.2014 до Договору, яка складає 4 375, 51 грн. за період з 01.10.2014 по 31.03.2015 та пеня за порушення строку поставки продукції, передбаченими позиціями № 2, З Специфікації № 34 від 10.10.2014 до Договору, яка становить 3 533, 76 грн. за період з 01.10.2015 по 30.06.2015.

Отже, загальна сума штрафних санкцій за порушення Відповідачем умов договору поставки продукції по Специфікації № 32 від 08.08.2014 та Специфікації № 34 від 10.10.2014 складає 7 909, 27 грн.

Позивачем було направлено на адресу Відповідача претензію № 016/4/н від 03.02.2015 з вимогою про сплату штрафних санкцій (т.1, а.с.56-61), яка отримана ТОВ «МІК» 09.02.2015, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1, а.с.61-62). Претензія була залишена Постачальником без відповіді.

З огляду на вищенаведене та перевіривши наданий Позивачем розрахунок стягуваної пені, колегія суддів вважає рішення господарського суду про задоволення позовної вимоги ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» про стягнення з ТОВ «МІК» суми штрафних санкцій у розмірі 7 909, 27 грн. вірним та таким, що не суперечить вимогам діючого законодавства.

Відносно заперечень Відповідача викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Твердження апелянта стосовно того, що прострочення поставки продукції, передбаченої позиціями № 1-7 Специфікації № 32 від 08.08.2014 та позиціями № 22-32 Специфікації № 34 від 10.10.2014, відбулося з вини кредитора, оскільки ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» не було надано даних уповноважених на здійснення господарської операції осіб та довіреностей на отримання ТМЦ, є безпідставними та необєктивними, оскільки ні умовами Договору ні будь-яким нормативно-правовими актами позиція Відповідача по цьому питанню не передбачена.

Відповідно до ч.1 ст.221 ГК України, кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобовязання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або не виконав дій, що передбачені законом, іншими правовими актами, або випливають зі змісту зобовязання, до вчинення яких боржник не міг виконати свого зобовязання перед кредитором.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, відповідно до умов Специфікації № 32 Відповідач зобовязався поставити Позивачу продукцію на умові (базисі) поставки: DDU - склад Покупця (м. Дніпродзержинськ, вул. С. X. Горобця, будинок 1), відповідно до Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів МТП - ІНКОТЕРМС, у редакції 2000 року.

Відповідно до статті А4 Поставка базису DDU, продавець зобовязаний надати не розвантажений товар у розпорядження покупця або іншої особи, названої покупцем, на будь-якому прибулому транспортному засобі, у названому місці призначення, в узгоджену дату або в межах періоду, узгодженого для поставки.

Також, згідно умов Специфікації № 34 Відповідач зобовязався поставити Позивачу продукцію на умові (базисі) поставки: СРТ - склад Покупця (м. Дніпродзержинськ, вул. С. X. Горобця, будинок 1), відповідно до Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів МТП - ІНКОТЕРМС, у редакції 2000 року.

Відповідно до статті А4 Поставка базису СРТ, продавець зобовязаний здійснити поставку шляхом надання товару перевізнику, з яким укладено договір перевезення, у відповідності зі статтею А.3, а за наявності декількох перевізників - першому з них, для транспортування товару до узгодженого пункту в межах названого місця у встановлену дату чи в межах узгодженого періоду.

Отже, на підставі зазначеного, одержання продукції, відповідно до узгоджених сторонами умов Специфікацій, повинно відбуватися на складі Позивача, за умови надання Позивачем належним чином оформленого підтвердження повноважень особи, що одержує продукцію. Жодним нормативним документом, як і Договором, не передбачено попереднє надання довіреності або іншого документа, що підтверджує повноваження представника покупця на одержання продукції до моменту фактичного одержання цієї продукції.

У суді першої інстанції Відповідачем була надана суду заява № 12-10-15/2ю від 12.10.2015 про зменшення розміру штрафних санкцій на 50 %, яка мотивована тим, що розмір штрафних санкцій значно перевищує розмір збитків Позивача.

Відповідач вказує, що накладання штрафних санкцій у повному обсязі призведе до завдання матеріальних збитків відповідачу й як результат вплине на роботу останнього по взаємодії із МОУ, МВС та військовими частинами.

Вказана заява була відхилена судом першої інстанції з чим також погоджується судова колегія апеляційної інстанції, вважаючи її необґрунтованою з наступних підстав.

Згідно з п.3 ст.83 ГПК України, право господарського суду при прийнятті рішення зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Також, положення ч.3 ст.551 ЦК України передбачають, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відтак, господарським судом було обєктивно зроблено висновок про залишення без задоволення вказаної заяви, оскільки, як було правомірно зазначено місцевим судом, даний випадок не є винятковим, а Відповідачем не було вжито жодних заходів для виконання зобовязання в повному обсязі.

Що стосується інших доводів викладених в апеляційний скарзі, то судова колегія також не приймає їх до уваги за безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до ст.49 ГПК України, судові витрати у справі покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 ГПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК», м. Запоріжжя, на рішення господарського суду Запорізької області від 07.12.2015 у справі № 908/5044/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 07.12.2015 у справі № 908/5044/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий О.А. Скакун

Судді: Т.М. Колядко

ОСОБА_3