ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2016 р. Справа № 925/1820/15

Господарський суд Черкаської області у складі: головуючого - судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Ткаченку А.О., за участі прокурора відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_1, представників сторін: позивача не зявились, відповідача ОСОБА_2 за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області про визнання поновленим договору оренди нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_3 звернувся в господарський суд з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області (далі - відповідач), у якому просив визнати поновленим договір оренди від 24.01.2009 року № 715, укладений між відповідачем та позивачем на попередніх умовах на строк до 23.01.2018 року.

За заявою від 30.11.2015 року вх. № 27837, на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 29 ГПК України у справу вступив прокурор м. Черкаси в інтересах держави на стороні відповідача.

Відповідач і прокурор подали письмові відзиви на позов, за змістом яких заперечували проти позову з мотивів необґрунтованості і безпідставності позовних вимог, а саме спірний договір припинив свою дію у звязку з закінченням терміну, на який його було укладено, про припинення дії договору і відсутність у власника майна в особі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та відповідача, як орендодавця по договору, наміру на продовження його дії власник майна і його орендодавець повідомили позивача листами, відповідно, від 29.07.2011 № 25-13/6523/0/6-11, від 20.01.2012 № 11-04-00281, від 27.01.2012 № 18-04-00351 до закінчення терміну дії договору.

Позивач в судове засідання повторно, без поважних причин не з'явився, явку своїх представників не забезпечив, хоч про місце, дату і час судового засідання були повідомлені належним чином за правилами, передбаченими розділом 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації від 20 лютого 2013 року № 28.

Наявні у справі матеріали суд вважає достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, тому, з урахуванням вимог ст.ст. 69, 75, 77 ГПК України, визнав за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні прокурор представник відповідача позов не визнали і просили суд в його задоволенні позивачу відмовити повністю з підстав, викладених у письмових відзивах.

Згідно з ст. 85 ГПК України, у судовому засіданні оголошувались вступна і резолютивна частини рішення.

Заслухавши пояснення прокурора і представника відповідача, дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд в задоволенні позову відмовляє повністю з наступних підстав.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 24.02.1999 року користувався нежитловим приміщенням по вул. Радянській, 31 у м. Умань на умовах суборенди, здійснив поліпшення зазначеного нерухомого майна.

24.01.2009 року сторонами укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 715. За умовами договору відповідач - регіональне відділення Фонду державного майна України по Черкаській області, як орендодавець, зобовязався передати, а позивач приватний підприємець ОСОБА_3, як орендар, - прийняти у строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно частину приміщень 1-го та 2-го поверху будинку монастиря Василіанів (далі - майно), загальною площею 463 кв.м., розміщене за адресою: Черкаська область, м. Умань, вул. Радянська, 31, що обліковується на балансі Державного історико-архітектурного заповідника «Стара Умань». Майно передавалось в оренду з метою розміщення кафе-бару.

Відповідно до п. 10.1 договору, цей договір укладено строком на 2 роки 364 дня, що діє з 24.01.2009 до 23.01.2012 року включно. Згідно з п. 10.4 договору, сторони домовились, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається поновленим той самий строк і на тих самих умовах , які були передбачені цим договором.

Абзацем 1 п. 10.5. і п. 10.12. договору його сторони погодили, що чинність договору припиняється зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України.

Листом від 27.01.2012 № 18-04-00351 орендодавець - регіональне відділення Фонду державного майна України по Черкаській області повідомив позивача, як орендаря про небажання продовжувати дію договору оренди № 715 від 24.01.2009 року у звязку наміром органу, уповноваженого управляти майном, яке є обєктом договору оренди, - Державного історико-архітектурного заповідника «Стара Умань» використовувати спірні площі для власних потреб.

Із пояснень прокурора і представника відповідача в засіданні суду вбачається, що власник майна і його орендодавець проти поновлення договору оренди на новий строк заперечували з тих же підстав, що і в запереченні на позов.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 27.01.2015 року у справі № 925/1186/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 15.06.2015 року, повністю задоволено позов Державного історико-архітектурного заповідника «Стара Умань», зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 звільнити приміщення площею 463 кв.м. у будівлі пам'ятки архітектури монастиря Василіанів по вул. Радянська, 31 у м. Умань, Черкаської області, мотивуючи відсутністю у останнього правових підстав для його зайняття.

Із зазначених судових рішень слідує, що судові інстанції правильно застосували положення ч. 2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст. 764 ЦК України, виходячи з того, що на дату закінчення строку договору оренди № 715 від 24.01.2009 року мали місце заперечення орендодавця та власника орендованого майна стосовно поновлення договору на новий строк, тому відповідний договір припинився. Доказів на підтвердження правомірності зайняття спірного приміщення, відповідач не надав, тому суди мотивовано дійшли висновку щодо законності позовних вимог та задоволили їх у повному обсязі.

Отже, предметом спору у справі, що розглядається, є вимога позивача до відповідача про визнання поновленим договору оренди № 715 від 24.01.2009 року, укладеного сторонами, на той же строк.

За правовою природою спірні правовідносини сторін віднесені до договірних зобовязань найму (оренди), загальні положення про найм (оренду), як окремий вид зобовязань, визначені параграфом 1 глави 58 ЦК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобовязання і договір розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, главами 19, 20 ГК України, правові наслідки порушення зобовязання, відповідальність за порушення зобовязання - главою 51 ЦК України, розділом V ГК України.

За змістом з ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки; підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.ст. 759 ч. 1, 760 ч. 3, 762 ч. 1, 3, 5, 763 ч. 1, 764 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом; за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором; договір найму укладається на строк, встановлений договором; якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Статтею 284 ГК України визначені умови договору оренди. Згідно з ч. 4 цієї статті ГК України, строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного і комунального майна», у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно з вимогами ст. 26 ч. 2 абз. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічна норма міститься і в абз. 1 ч. 2 ст. 291 ГК України.

Пунктом 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» господарським судам доведено, що зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Отже, зі змісту вищезазначених правових норм вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Волевиявлення орендодавця щодо припинення договірних відносин і повернення об'єкту оренди по договору оренди № 715 від 24.01.2009 року індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, підтверджується його листами від 29.07.2011 № 25-13/6523/0/6-11, від 20.01.2012 № 11-04-00281, від 27.01.2012 № 18-04-00351, які отримано орендарем строку, встановленого ст. 764 ЦК України та ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини справи повинні підтверджуватись лише належними і допустимими доказами, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з п. 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Судом, відповідно до ст. 22 ГПК України, було запропоновано сторонам подати докази в обґрунтування позову і заперечень проти нього, брати участь в засіданнях суду, вони своїми правами скористались на свій розсуд, позивач безпідставно явку своїх представників в засідання суду не забезпечив, причини неявки не повідомив, про відкладення розгляду справи, продовження строку вирішення спору клопотань не заявляв, витребувані судом документи не подав, внаслідок чого судом прийнято рішення на підставі лише матеріалів, наявних у справі, поданих сторонами і прокурором.

З урахуванням викладених обставин справи та вимог законодавства суд прийшов до висновку, що спірна вимога позивача про визнання поновленим спірногого договору не відповідає фактичним обставинам справи, суперечить нормам законодавства, тому надає перевагу запереченням прокурора і відповідача, а позов визнає безпідставним, недоказаним і в його задоволенні відмовляє повністю.

На підставі статті 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-84, 85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом десяти днів з дня підписання.

Повний текст рішення складено і підписано 12.02.2016 року.

Суддя В.М. Грачов