ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2016р. Справа№ 914/4256/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонце», м. Київ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

м. Львів

про: стягнення 58 372,00 грн.,

Суддя Долінська О.З.

При секретарі Вашкевич Н.І.

За участю представників:

позивача: не з'явився,

відповідача: не з'явився.

Учасникам судового процесу роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22,27 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонце» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 58 372,00 грн. Ухвалою від 15.12.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 12.01.2016 року.

Рух справи відображено в ухвалах суду, що містяться в матеріалах справи.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач в порушення умов Договору Комісії №56 від 29.09.2014 р., несвоєчасно та не в повному обсязі оплатив позивачу за поставлений відповідачу товар, внаслідок цього в останнього виникла перед позивачем основна заборгованість у сумі 24 218,00 грн. Крім того, відповідачу до стягнення нараховано позивачем 32936,00 грн. - пеню, яку просить стягнути з відповідача, а також просить стягнути з відповідача користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору.

Через канцелярію суду представник клопотання за вх. №2694/16 від 25.01.2016 р. позивача подав заяву про уточнення позовних вимог від 13.01.2016 року та заяву про збільшення розміру позовних вимог за вх. №323/16 від 25.01.2016 року, в яких просить:

1. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонце» (): суму основного боргу за товар - 24 218,00 грн.;

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонце» пеню за прострочення оплати 43 108,00 грн.;

3. Стягнути з відповідача 1218,00 грн. вартість судових витрат.

В судове засідання 25.01.2016 року представник позивача з'явився, позов підтримав, вимоги ухвали суду від 12.01.2016 року виконав. Просить прийняти заяву про збільшення позовних вимог до розгляду.

В судове засідання 25.01.2016 року представник відповідача не з'явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом, причини неявки в судове засідання не повідомив, вимоги ухвал суду не виконав, відзив не подав

Ухвалою господарського суду Львівської області від 25.01.2015 р. прийнято до розгляду заяву позивача (вх. №323/16 від 25.01.2016 року) про збільшення позовних вимог, так як це процесуальне право позивача і не порушує прав інших осіб. В зв'язку із неявкою в судове засідання 25.01.2016 р. представника відповідача з метою дотримання принципу змагальності в судовому процесі та для об'єктивного і повного дослідження всіх обставин справи, розгляд справи відкладено на 04.02.2016 р.

В судове засідання 04.02.2016 р. представник позивача не з'явився, позов підтримав, вимоги ухвали суду виконав. Як вбачається із заяви (вх. №2796/16 від 25.01.2016 р.), що міститься в матеріалах справи, позивач просить розглянути справу у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує і просить позов задоволити.

В судове засідання 04.02.2016 р. представник відповідача не з'явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом, (докази містяться в матеріалах справи), причини неявки в судове засідання не повідомив, вимоги ухвал суду не виконав.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Господарським судом Львівської області встановлено, що ухвала про порушення провадження у справі та ухвала про відкладення розгляду справи надсилалися місцевим господарським судом на адресу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, яка зазначена у позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 28.12.2015 р., а саме за адресою: 79059, АДРЕСА_1.

Таким чином, судом вжито усі передбачені дії і дотримано встановлені вимоги щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового розгляду даної справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 04.02.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши оригінали документів в судовому засіданні 25.01.2016 р., суд встановив таке.

29.09.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сонце» (комітент, позивач у справі)та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (комісіонер, відповідач у справі) було укладено Договір комісії №56 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору, комітент дає доручення комісіонеру , а комісіонер зобов'язується по дорученню комітента, від свого імені, за винагороду виконати такі дії:

- пошук клієнтів для продажу товарів комітента;

- продаж третім особам товарів комітента.

Асортимент, кількість і ціна, вказуються в накладних, які є невід'ємними частинами договору (п. 1.2. Договору).

Пунктом 3.3. Договору обумовлено, наступне: щотижнево, кожного вівторка, комісіонер перераховує комітенту ціну проданого товару, крім винагороди в розмірі 33% від ціни оплаченого товару протягом 1 дня з моменту отримання оплати.

На виконання умов договору позивачем, відвантажено відповідачу товар на загальну суму 438 694,00 грн., що підтверджується видатковими накладними, а саме: видаткова накладна №П-0658 від 20.11.2014 р. на суму 160390,00 грн.; видаткова накладна №С-0664 від 21.11.2014 р. на суму14540,00 грн.; видаткова накладна №П-00000211 від 13.03.2015 р. на суму 106639,00 грн..

Відповідачем повернено товар на суму 161148,00 грн., що підтверджується прибутковою накладною від покупця (повернення) №П-00000077 від 13.03.2015 р. на суму 82030,00 грн., прибутковою накладною від покупця (повернення) №П-00000117 від 29.05.2015 р. на суму 68 458,00 грн. та прибутковою накладною від покупця (повернення) №П-00000077 від 29.05.2015 р. на суму 10660,00 грн. тобто відповідач повернув товар на загальну суму 161148,00 грн.

У лютому 2015 року відповідач припинив платежі по Договору і залишок основної заборгованості склав 51 272,00 грн.

16.0.32015 року позивач направив відповідачу претензію з вимогою повернути заборгованість в сум 51 272,00 грн. Претензія відповідачем була частково задоволена і сума основної заборгованості зменшилася.

17.06.2015 р. було проведено звірку розрахунків. Заборгованість за проданий товар склала 40 218,00 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 17.03.2015 р. підписаного сторонами.

У відповідності до п. 3.3. Договору, позивач зобов'язуваний сплачувати вартість товару щотижня, отже розрахунок за сумою підписаного акта слід було провести не пізніше 24.06.2015 р.

В період з 01.07.2015 р. по 15.09.2015 р. включно відповідач здійснив оплату трьома касовими ордерами в загальній сумі 16 000,00 грн.(01.07.2015 р. - 5 000,00 грн., 25.08.2015 р. - 6000,00 грн., 15.09.2015 р. - 5 000,00 грн.).

Станом на день розгляду справи відповідач заявлену до стягнення заборгованість у сумі: 24 218,00 грн. основного боргу, не погасив. Протилежного суду не довів. У визначеному законом порядку не заперечив проти позову. Крім того, відповідачу до стягнення нараховано позивачем 43 108,00 грн. пені, які просить стягнути з відповідача.

При прийнятті рішення у справі суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 202, 205 Цивільного кодексу України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічний припис містить п. 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідач не надав суду доказів належного виконання зобов'язання і сплати боргу.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Підстави для припинення зобов'язання за договором Комісії № 56 від 29.09.2014р., які визначено главою 50 ЦК України, відсутні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, ст. 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, судом встановлено факт невиконання відповідачем взятих на себе за Договором зобовязань по поставці Товару.

Згідно пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав ані доказів поставки товаруза Договором, ані доказів повернення передоплати.

А відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості у розмірі 24218,00 грн.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до до п.3.5. Договору, у випадку несвоєчасної оплати , сторона яка допустила прострочення, сплачує пеню іншій стороні цього договору в розмірі 1% від суми простроченої заборгованості яка підлягає оплаті за кожен день прострочення.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

У відповідності до п.2.9. та 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. Установлене статтею 3 названого Закону обмеження розміру пені не стосується неустойки, встановленої іншими законодавчими актами. До вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Таким чином суд здійснивши перерахунок вимоги позивача про стягнення з відповідача 43 108,00 грн. пені за період з 25.06.2015 р. по 11.01.2016 р., прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення частково в сумі 6 236,96 грн. (розрахунок пені судом долучено до матеріалів справи) (враховуючи подвійну облікову ставки НБУ). В задоволенні позовних вимог щодо стягнення решти суми пені, суд відмовляє як у безпідставно нарахованій.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 34 ГПК України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України, передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовий збір суд покладає на сторони пропорційно до задоволених вимог, у відповідності до ст. 49 ГПК України. А відтак, слід стягнути судом з відповідача на користь позивача 541,17 грн. судового збору. Решта сума судового збору залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонце» (юридична адреса: 04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 33-37, адреса для листування: 04073, м. Київ, вул. Коренівська, 21, ідентифікаційний ) 24 218,00 грн. - основного боргу, 6 236,96 грн. пені та 541,17 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Накази видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 10.02.2016 р.

Суддя Долінська О.З.