РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року Справа № 906/1241/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі Максютинська Д.В.

за участю представників сторін:

від Прокуратури - Кондратюк А.В. посвідчення № 026596, від 30.05.2014р.

від відповідача 1 - представник не з'явився.

відповідач 2 - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2

від відповідача - ОСОБА_3, довіреність б/н, від 14.09.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на рішення господарського суду Житомирської області від 06.10.15 р. у справі № 906/1241/15 (суддя Шніт А.В.)

за позовом Прокурора Олевського району в інтересах держави

до Олевської міської ради

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання незаконним абз.2 п.3 рішення №270 від 25.12.2013р., визнання незаконним рішення №270 від 25.12.2013р., визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014р., зобов'язання звільнити та повернути земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Олевського району в інтересах держави (надалі - позивач) звернувся в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с. 3-9) до Олевської міської ради (надалі - відповідач 1) та ФОП ОСОБА_2, в якій просить визнати незаконним абз.2 п.3 та п.4 рішення №270 від 25.12.2013, визнати недійсним договір особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014, зобов'язати звільнити та повернути земельну ділянку площею 60кв.м.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 06.10.15р. (а.с. 129-132) в позові відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що міська рада приймаючи оскаржуване рішення, не вийшла за межі наданих їй повноважень, оскільки обґрунтовано надала дозвіл на розміщення тимчасових споруд та укладення з ОСОБА_2 договору особистого строкового сервітуту для цих цілей.

При цьому, суд першої інстанції вказав, що чинне законодавство України на момент виникнення правовідносин, не містило заборони органам виконавчої влади та місцевого самоврядування, розпоряджатися землями державної та комунальної власності, шляхом надання їх на праві земельних сервітутів, виходячи із встановлених законом (Конституція України, Земельний кодекс України) повноважень.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Житомирської області звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 140-145) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Житомирської області від 06.10.15 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 необхідно отримати земельну ділянку в користування (оренду) в порядку встановленому ЦК України, ЗК України, ЗУ «Про оренду землі» іншими актами, що регулюють земельні відносини.

Скаржник звертає увагу на те, що у Держсільгоспінспекції України відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення, то прокурор, пред'являючи даний позов в інтересах держави, набув статус позивача.

Обгрунтовуючи свої вимоги, апелянт посилається на порушення господарським судом Житомирської області норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 157-159) заперечив вимоги апеляційної скарги, оскільки вважає, що посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, зазначив, що при укладенні спірного договору особистого сервітуту його сторони не вийшли за межі законодавчих рамок, діяли відповідно до вимог Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Відповідач 2 стверджує, що виступаючи від імені держави, прокурор взяв на себе не властиві прокуратурі функції - втручання у діяльність виконавчих органів місцевої громади і одноосібно вдався до визначення її потреб та інтересів, що суперечить принципам реформування суспільства. В чому полягають інтереси держави, не обґрунтовано.

В письмових поясненнях на відзив (а.с. 163-167), прокурор Олевського району, звернув увагу на те, що ОСОБА_2 земельна ділянка була надана не для усунення недоліків його земельної ділянки, а з метою укладення договору встановлення платного земельного сервітуту для розміщення тимчасової спору для провадження підприємницької діяльності на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді.

Представник відповідача 1 не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи приписи статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача 1 за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача 1 (в судовому засіданні від 08.12.15 р.), відповідача 2, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, Рішенням виконавчого комітету Олевської міської ради №270 від 25.12.2013 "Про порядок розміщення тимчасових споруд" надано дозвіл Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 на розміщення тимчасової споруди по АДРЕСА_1 для провадження підприємницької діяльності (а.с. 14).

Абз.2 п.З рішення №270 на ОСОБА_2 покладено обов'язок щодо укладення з Олевською міською радою договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди в місячний термін.

На виконання рішення виконавчого комітету Олевської міської ради №270 від 25.12.2013 між Олевською міською радою (власник) та ФОП ОСОБА_2 (сервітуарій) укладено договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №7 від 04.03.2014 (далі - Договір) (а.с. 58-60).

Згідно п. 1.1 Договору, власник, на підставі рішення Олевської міської ради № 270 від 25.12.13 р. «Про надання дозволу на розміщення тимчасових споруд» встановлює особистий строковий сервітут на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 60 кв.м. для роздрібної торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами та встановлення громадського туалету.

Особистий строковий сервітут встановлюється терміном на 5 років до 25.12.19р. (п. 2.1).

Предметом розгляду по даній справі є визнання незаконним абз.2 п.3 та п.4 рішення №270 від 25.12.2013, визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014, зобов'язання звільнити та повернути земельну ділянку площею 60кв.м. В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на порушення відповідачами вимог ст.ст.401, 404 Цивільного кодексу України, ст.ст. 98-100 Земельного кодексу України.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Повноваження сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою визначені ст.19 Закону України "Про землеустрій".

Колегія суддів враховує вимоги ст. 13, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 177, 181, 324, глави 30 ЦК України, ст. 148 ГК України, ч. 1 ст. 52 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" щодо законодавчого визначення землі та земельних ділянок та участі органів місцевого самоврядування у земельних відносинах.

Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011, визначається механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до п.2.2 даного Порядку замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення тимчасової споруди.

При цьому, Олевською міською радою рішенням №209 від 25.04.2015 (а.с. 61) (яке є чинне) затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі - Порядок) (а.с. 62-76).

Підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди

(п.2.1 Порядку).

Замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до виконавчого комітету Олевської міської ради із заявою про можливість розміщення тимчасової споруди (п.2.2. Порядку).

До заяви додаються: графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування тимчасової споруди, виконані замовником у довільній формі на топографо-геодезичній основі М 1:500 з кресленнями контурів тимчасової споруди з прив'язкою до місцевості; реквізити замовника (найменування, ПІБ, адреса, контактна інформація); виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; копія державного акту на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою або договору оренди (за наявності).

При цьому, відповідно до п. 2.3 Порядку, вищевказаний перелік є вичерпний.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, апеляційний суд звертає увагу на наявність в матеріалах справи паспорту прив'язки трьох зблокованих тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності №7 від 04.03.2014, виданий ФОП ОСОБА_2 Відділом містобудування та архітектури Олевської міської ради (а.с. 77), а також документів, необхідних для надання дозволу для розміщення тимчасової споруди, які передбачені п.2.3 Порядку (а.с. 78-106).

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що право на встановлення тимчасової споруди виникає в особи з моменту видачі такого паспорта, а договір щодо земельної ділянки є лише супроводжувальним документом цих правовідносин і не може визначати наявності чи відсутності цього права. Власник земельної ділянки може на свій вибір визначати спосіб закріплення земельних правовідносин із числа не заборонених законом, у тому числі й засобами встановлення земельного сервітуту.

Слід зазначити, що оспорюване рішення приймалось відповідачем 1, відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

А відтак, відповідач 1, приймаючи оскаржуване рішення, діяв в межах наданих йому повноважень та обґрунтовано вирішив надати відповідачу 2 дозвіл на розміщення тимчасових споруд та укласти договір особистого строкового сервітуту для цих цілей.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У п.2 Роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України №02-5/35 від 26.01.2000 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" (з відповідними змінами і доповненнями) зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 1 ГПК України звернення до господарських судів здійснюється за захистом своїх порушених або оспорюваних прав чи охоронюваних законом інтересів; предмет та підстави звернення з позовом визначаються позивачем самостійно у позовній заяві. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони.

Із позовної заяви не вбачається, за захистом яких саме порушених або оспорюваних прав чи охоронюваних законом інтересів саме позивача та держави у межах господарських правовідносин подано позов, оскільки оскаржуваний прокурором пункти рішення від 25.12.13 ніяким чином не порушує інтереси держави.

Враховуючи вказане, апеляційний суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що прокурором не доведено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави при прийнятті міською радою оскаржуваних пунктів рішення, а відтак відмовляє у задоволенні позову щодо визнання незаконним абз. 2 п. 3, п. 4 рішення № 270 від 25.12.13 р.

Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту № 7 від 04.03.14 р., колегія суддів враховує наступне.

На виконання рішення виконавчого комітету Олевської міської ради №270 від 25.12.2013 між Олевською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №7 від 04.03.2014 (а.с. 58-60).

Згідно п.1.1. Договору власник, на підставі рішення Олевської міської ради №270 від 25.12.2013 "Про надання дозволу на розміщення тимчасових споруд" встановлює особистий строковий сервітут на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 60кв.м для роздрібної торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами та встановлення громадського туалету.

У п.2.1. Договору зазначається, що особистий строковий сервітут встановлюється терміном на 5 років, тобто до 25 грудня 2019 року.

Варто зазначити, що спірний договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №7 від 04.03.2014 був укладений на підставі рішення виконавчого комітету Олевської міської ради №270 від 25.12.2013 і є похідним від нього.

Ст.98 Земельного кодексу України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Крім того, відповідно до ст.ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки (ч.2 ст.402 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.404 ЦК України особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до ст.100 Земельного кодексу України, яка кореспондується зі ст.402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Підстави визнання договору недійсним визначені ст.. 215 ЦК України. Пунктами 1, 2 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Водночас, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.20123р. „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.09р., судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Враховуючи вказане, суд звертає увагу на те, що в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, щодо відповідності змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст.9 Конституції України, яка кореспондується зі ст.19 Закону України "Про міжнародні договори", чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, згідно ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.08.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном та ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини №44277/98 у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003, встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення ст.1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Майном, відповідно до ч.1 ст.190 ЦК України, є речі, сукупність речей, а також майнові права, до яких належить і право користування майном, тобто оренда.

У рішенні Європейського суду з прав людини №311107/96 у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999, також зазначено, що концепція "майна" в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також не обмежується правом власності на матеріальні речі, а на інші права і інтереси, до яких може належати і право земельного сервітуту.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, з огляду на аналогію права (ст.8 ЦК України), розглядаючи спір про визнання недійсним акту органу виконавчої влади, на підставі якого у 2-го відповідача виникли права та обов'язки в сфері надання йому особистого строкового сервітуту, необхідно враховувати інтереси останнього.

Враховуючи норми чинного законодавства, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору особистого строкового сервітуту № 7 від 04.03.14 р. недійсним.

Крім того, апеляційний суд не бере до уваги доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі, про відсутність на момент винесення відповідачем 1 рішення № 270 від 25.12.13 р. та укладення відповідачами спірного договору особистого строкового сервітуту правової норми, яка б передбачала право особи вимагати встановлення таких земельних сервітутів, як право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), з огляду на наступне.

На момент виникнення правовідносин між відповідачем 1 та відповідачем 2, право встановлення земельних сервітутів для розміщення тимчасових споруд законодавством України, врегульовано не було, що в свою чергу, фактично унеможливлювало їх надання для зазначених цілей у встановленому законом порядку.

Однак, законодавство України також не містило заборони органам виконавчої влади та місцевого самоврядування, розпоряджатися землями державної та комунальної власності шляхом, надання їх на праві земельних сервітутів, виходячи із встановлених законом (Конституція України, Земельний кодекс України) повноважень.

А відтак, колегія суду приходить до висновку, що за відсутності законодавчого врегулювання питання надання земельних сервітутів, для розміщення тимчасових споруд на земельних ділянках, які перебувають у державній або комунальній власності, відсутні підстави стверджувати про неможливість такого надання.

Окрім того, якщо власник земельної ділянки (Олевська міська рада) виявляє волю до започаткування таких правовідносин, які, у свою чергу, є вигідними для нього та відповідають інтересам територіальної громади, то перепоною для їх офіційного оформлення може бути лише пряма заборона у законі. Проте, у даному випадку така заборона відсутня.

Більше того, Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)" внесено зміни у ст.99 Земельного Кодексу України, згідно якого власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, як, зокрема, право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, а саме: з клопотання відповідача 1 №840 від 05.10.2015 (а.с.122), всі зобов'язання за договором особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014, укладеного між відповідачами, ОСОБА_2 виконуються в повному обсязі, у тому числі, заборгованість за зазначеним договором в останнього відсутня.

А тому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014, а тому залишає оскаржуване рішення в цій частині без змін.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позовна вимога в частині повернення земельної ділянки площею 60кв.м., є похідною від вимоги про визнання договору особистого строкового сервітуту недійсним/, а тому задоволенню не підлягає.

Апеляційний враховує, що в силу припису ст.. 204 ЦК України правомірність правочину презумується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Апеляційний суд приходить до висновку, що прокурор, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позовних вимог.

Водночас, статтею 20 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів, прокурор має право звертатись до суду з заявою про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Прокурор, звертаючись до господарського суду із позовом про визнання пунктів рішення незаконним та визнання договору недійсним, виступає позивачем або зазначає у ній позивачем державний чи інший орган або установу, організацію, уповноважені здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 2 від 16.01.13р. «Про внесення змін до деяких постанов пленуму ВГС України доповнень і змін, що стосуються участі прокурора у судовому процесі», прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Колегія суду констатує, що інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором.

З урахуванням того, «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту.

Враховуючи вищевказані норми чинного законодавства України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що прокурором не обґрунтовано, у чому саме полягає порушення інтересів держави та які інтереси підлягають захисту.

Враховуючи вказане, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання незаконним абз.2 п.3 та п.4 рішення №270 від 25.12.2013, визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014 та зобов'язання звільнити і повернути земельну ділянку площею 60кв.м. відсутні, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та залишає оскаржуване рішення без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на прокуратуру згідно ст.49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на рішення господарського суду Житомирської області від 06.10.15 р. у справі № 906/1241/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 06.10.15 р. у справі № 906/1241/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №906/1241/15 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.