РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016Справа №910/30021/15

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

до Приватного підприємства «Агапіт»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний медичний університет імені О.О. Богомольця

про виселення, -

суддя Морозов С.М.

Представники сторін:

від позивача: Ємець Ю.В. (представник за довіреністю №12 від 02.03.2015р.);

від відповідача: не з'явились;

від третьої особи: Мартинович А.Б. (представник за довіреністю від 03.11.2015р.);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (надалі також - позивач) звернулося до суду з позовом про виселення Приватного підприємства «Агапіт» (надалі також - відповідач) з орендованого державного нерухомого майна загальною площею 10,0 кв.м., розміщеного за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 34, у морфологічному корпусі, 1-й поверх.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо звільнення та повернення орендованого майна позивачу після припинення дії Договору оренди №3713 нерухомого майна, що належить до державної власності від 30.11.2006 року.

Відповідачем письмового відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надано, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Третя особа, в наданих до суду поясненнях, зазначила про прийняття судом рішення за сукупністю всіх доказів, тобто на розсуд суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, присвоєно справі №910/30021/15 та призначено до розгляду на 19.01.2016р. Окрім того, вказаною ухвалою до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено Національний медичний університет імені О.О. Богомольця (надалі також - третя особа).

В судовому засіданні 19.01.2016р. розгляд справи відкладено до 26.01.2016р., у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання.

В судове засідання 26.01.2016р. представник від відповідача не з'явився повторно.

За висновками суду, Приватне підприємство «Агапіт» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст. 65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п. 11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч. 4 ст. 89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 03134, м. Київ, вул. Симиренка, будинок 24, квартира 8.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 30.11.2015р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Конверт з судовою кореспонденцією було повернуто на адресу суду з відмітками «За закінченням встановленого терміну зберігання».

З приводу неявки відповідача в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п. 3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

В судовому засіданні 26 січня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2006 року між позивачем (орендодавець за Договором) та відповідачем (орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №3713 (надалі - Договір), за умовами п. 1.1. якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (надалі - майно), площею 10,00 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 34, у морфологічному корпусі, 1-й поверх, що знаходиться на балансі третьої особі (балансоутримувач), вартість якого становить за експертною оцінкою станом на 31.08.2006р. 38 927,00 грн. Майно передається в оренду з метою здійснення торгівлі канцелярськими товарами.

Відповідач вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передачі майна. (п. 2.1. Договору).

У разі припинення або розірвання цього Договору майно повертається відповідачем позивачу/третій особі. Відповідач повертає майно позивачу/третій особі аналогічно порядку, встановленому при передачі майна відповідачу цим Договором. Майно вважається поверненим позивачу з моменту підписання акта приймання-передачі. (п. 2.4. Договору).

Згідно з п. 5.7. Договору, у разі припинення або розірвання Договору повернути позивачу/третій особі орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати позивачу/третій особі збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини відповідача.

Цей Договору укладено строком на 11 (одинадцять) місяців, що діє з 30.11.2006р. по 30.10.2007р. включно. (п. 10.1. Договору).

Факт приймання-передачі майна підтверджується підписаним між сторонами 30.11.2006р. Актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 34.

Додатковим договором №1 від 11.05.2007р. до Договору внесено зміни та викладено мету використання в п. 1.1. в наступній редакції: «Майно передається в оренду з метою розміщення торгівлі канцелярськими товарами, що призначаються для навчальних закладів.».

Договором №3713/02 від 27.10.2009р. про внесення змін до Договору п. 1.1. викладено в наступній редакції: «Позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (надалі - майно), площею 10,00 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 34, у морфологічному корпусі, 1-й поверх, що знаходиться на балансі третьої особі (балансоутримувач), вартість якого становить за експертною оцінкою станом на 30.09.2009р. 80 200,00 грн. Майно передається в оренду з метою здійснення торгівлі канцелярськими товарами.». Окрім того, вказаним Договором продовжено дію Договору на 2 роки до 30.08.2011р.

Договором №3713/04 від 22.08.2012р. про внесення змін до Договору продовжено дію Договору на 11 місяців по 30.06.2013р. включно.

Договором №3713/05 від 07.08.2013р. про внесення змін до Договору продовжено дію Договору на 11 місяців по 30.05.2014р. включно.

Договором №3713/07 від 02.07.2014р. про внесення змін до Договору продовжено дію Договору на 11 місяців по 30.04.2015р. включно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що після припинення дії Договору, тобто після 30.04.2015р., відповідач не повернув позивачу орендоване майно і продовжує ним користуватися.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1. ст. 760 ЦК України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до с. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Листами №0910/44/1461 від 21.01.2015р. та №30-06/4693 від 12.05.2015р. позивач повідомив відповідача про небажання пролонгації Договору та припинення його дії і про передачу орендованого майна.

Однак, вищевказаний лист залишився без відповіді зі сторони відповідача.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що позивач в належній формі повідомив відповідача про припинення дії договору, а тому суд констатує що Договір припинив (закінчив) свою дію 30.04.2015 року.

Згідно з ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Як повідомлено суду третьою особою, наказом останнього від 25.05.2015р. №373 та актом від 29.05.2015р. засвідчено той факт, що приміщення в будівлі морфологічного корпусу за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 34, оглянуте комісією НМУ, звільнене відповідачем і приміщення знаходиться у задовільному стані.

Однак, як вбачається з умов Договору, а саме п. 2.4. Договору, майно вважається поверненим позивачу з моменту підписання акта приймання-передачі.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами акту приймання-передачі майна, у відповідності до умов Договору (п. 2.4.), складено та підписано не було.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/30021/15 позовні вимоги підлягають задоволенню та виселення Приватного підприємства «Агапіт» з орендованого державного нерухомого майна загальною площею 10,0 кв.м., розміщеного за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 34, у морфологічному корпусі, 1-й поверх.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір позивача в розмірі 1 218,00 грн., покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Виселити Приватне підприємство «Агапіт» (; адреса: 03134, м. Київ, вул. Симиренка, 24, квартира 8) з орендованого державного нерухомого майна загальною площею 10,0 кв.м., розміщеного за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 34, у морфологічному корпусі, 1-й поверх.

3. Стягнути з Приватного підприємства «Агапіт» (; адреса: 03134, м. Київ, вул. Симиренка, 24, квартира 8) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву (; адреса: 01032, м. Київ, бул. Т.Шевченко, 50-Г) суму судового збору в розмірі 1 218,00 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять гривень 00 копійок).

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.02.2016р.

Суддя С.М. Морозов