Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "02" лютого 2016 р. Справа № 906/11/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представника позивача: ОСОБА_1 - дов. № 07-07-2/1 від 07.07.2015р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного підприємства "Марго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем"

про стягнення 328927,47 грн.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 289671,19 грн. інфляційних та 39256,28грн. 3 % річних.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 05.01.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 02.02.2016р.

Представник позивача позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, про причини його неявки суд не повідомив, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 54). Вимоги суду, викладені в ухвалі від 05.01.2016р. відповідачем не виконано.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній документами.

За таких обставин, справа розглядається за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області у справі № 906/1438/15 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем" на користь Приватного підприємства "Марго" 371109,60 грн. - боргу, який виник в результаті невиконання зобов'язання по сплаті отриманого товару за видатковою накладною № № РН-000481 від 20.06.2012 р.

Відповідно до ч.2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Так, при розгляді справи № 906/1438/15 судом встановлено, що 28.03.2012р. між Приватним підприємством "Марго" (продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агростем" (покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу № 28-03-2 (а.с. 11-14).

20.06.2012 р. за видатковою накладною № РН-000481 позивач поставив відповідачу товар на суму 371109,60 грн.;

Судом також встановлено, що поставка за видатковою накладною № РН-000481 від 20.06.2012р. на суму 371109,60грн. була здійснена поза межами договору.

Оскільки відповідач вчасно не виконав свого обов'язку щодо оплати отриманого від позивача товару, позивач в порядку ст. 625 ЦК України звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 289671,19 грн. інфляційних та 39256,28 грн. 3% річних.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Це положення кореспондується зі ст.193 ГК України, згідно якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст. 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи викладені обставини, позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційні нарахування.

Згідно розрахунку позивача (а.с. 10), 3% річних нараховано за період з 21.06.2012р. по 29.12.2015р. на суму боргу 371109,60 грн., що складає 39256,28грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних суд встановив, що позивачем при нарахування допущено помилку в періоді нарахування останніх, а саме позивачем неправомірно початковою датою нарахування 3 % річних визначено 21.06.2012 року. з огляду на наступне.

Оскільки під час вирішення спору у справі № 906/1438/15 судом встановлено, що заборгованість в сумі 371109,60 є заборгованістю за товар, поставлений згідно видаткової накладної № РН-000481 від 20.06.2012р. за договором купівлі-продажу вчинено сторонами у спрощений спосіб, та сторонами не визначено строку оплати товару, щодо порядку розрахунків сторонами слід керуватись нормами ст. 692 ЦК України, яка є спеціальною нормою, яка регулює порядок проведення розрахунків при виникненні між суб'єктами господарювання правовідносин купівлі-продажу

Так, згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до пункту 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17 грудня 2013 року № 14, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобовязання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обовязку негайного виконання. Такий обовязок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи предявив йому кредитор повязану з цим вимогу. При цьому, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобовязання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного між сторонами договору.

Оскільки позивач поставив товар, а відповідач отримав товар згідно з видатковою накладною № РН-000481 від 20.06.2012р., то у відповідача виник обовязок щодо його оплати не пізніше 21 червня 2012 року

Оскільки відповідач отриманий товар у строк до 21.06.2012р. не оплатив, з 22 червня 2012 року має місце прострочка в оплаті отриманого товару по накладній № РН-000481 від 20.06.2012 року.

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок 3% річних за період з 22.06.2012р. по 29.12.2015р. на суму заборгованості 371109,60 грн., які складають 39209,69 грн.

Таким чином, вимога про стягнення 3% річних є правомірною такою, що підлягає задоволенню в сумі 39209,69 грн.

В частині стягнення 46,59 грн. 3% річних (39256,28грн. - 39209,69 грн.) суд відмовляє за безпідставністю позовних вимог.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань, то останні заявлені за період з липня 2012 року по листопад 2015 року на суму заборгованості 371109,60 грн., які складають 289671,19 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних в сумі 289671,19 грн., суд дійшов висновку, що вони заявлені у відповідності до норм чинного законодавства, є правомірними, арифметично вірними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідач позов за підставами пред'явлення та предметом не оспорив, доказів на спростування викладених у позовній заяві обставин не надав. Своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні не скористався.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та підлягають частковому задоволенню в сумі 328880,88 грн., з яких 39209,69 3% річних, 289671,19 грн. інфляційних.

В частині стягнення 46,59 грн. 3% річних суд відмовляє за безпідставністю позовних вимог.

Судові витрати по сплаті судового збору на підставі ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем" (12344, Житомирська обл., Черняхівський р-н, с.Щеніїв, вул. Поліщука, буд.3, ідентифікаційний код 37376945)

на користь Приватного підприємства "Марго" (09100, Київська обл., м.Біла Церква, вул. Шевченка, буд. 158, ідентифікаційний код 20619598):

- 289671,19 грн. - інфляційних нарахувань

- 39209,69 грн. 3% річних;

- 4933,21грн. - витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 03.02.16

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2- відповідачу (рек. з повід.)