КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2016 р. Справа№ 910/30129/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Ропій Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Бовсунівської Л.О.,

представників:

від позивача Яців О.Р., дов. від 04.02.2015 №102,

від відповідача Жога О.В., дов. від 18.09.2015 б/н,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 (підписане 21.12.2015)

у справі №910/30129/15 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «НП «Сіті Бост»

про стягнення 19 114,11 грн

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - позивач, або ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НП «Сіті Бост» (далі - відповідач, або ТОВ «НП «Сіті Бост») про стягнення 10 400,00 грн боргу, який виник з оплати завищеної вартості ремонтно-будівельних робіт, 620,02 грн 3% річних та 8 093,31 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 у справі №910/30129/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено частково.

Припинено провадження в частині стягнення з ТОВ «НП «Сіті Бост» основного боргу у сумі 10 400,78 грн на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Стягнуто з відповідача на користь позивача 662,76 грн судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 у справі №910/30129/15 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги в цій частині - задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що у відповідача, окрім обов'язку повернути банку безпідставно набуте майно - грошові кошти в сумі 10 400,78 грн, як встановлено в акті від 26.06.2015 №05-21/88 Державної фінансової інспекції України був також обов'язок виконати інші грошові зобов'язання, а саме сплатити 3% річних та інфляційні втрати. Проте, за твердженнями апелянта, суд першої інстанції безпідставно відмовив банку в задоволенні частини позовних вимог, чим порушив норми матеріального права, а саме ст.625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2016 прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 03.02.2016. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28.

Доказом належного повідомлення сторін про час і місце розгляду апеляційної скарги є повідомлення про вручення поштових відправлень (ухвали суду від 15.01.2016) - 18.01.2016 - 20.01.2016 (позивачу та відповідачу), долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 03.02.2016 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги в цій частині - задовольнити.

Представник відповідача заперечив доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.03.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НП «Сіті Бост» (підрядник) укладено договір генерального підряду №1/13 (далі - договір від 26.03.2013 №1/13), за умовами якого замовник доручив, а підрядник прийняв на себе зобов'язання виконати на свій ризик, власними силами і засобами, або із залученням субпідрядників, ремонтно-будівельні та проектні роботи в приміщеннях АБ «Укргазбанк», згідно вимог замовника, які будуть визначатися окремими договорами підряду до даного договору, а замовник зобов'язався прийняти роботи і оплатити їх вартість.

Відповідно до п.4.2 договору від 26.03.2013 №1/13 підрядник має право залучати, за письмовою згодою замовника, до виконання договору третіх осіб (субпідрядників).

У п.9.1 договору від 26.03.2013 №1/13, в редакції додаткової угоди від 20.12.2013 №1, визначено, що останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами та скріплення печатками, та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором, а саме до 31.12.2014.

23.08.2013 між замовником та підрядником укладено договір №14/08-13 (далі - договір від 23.08.2013 №14/08-13) до договору від 26.03.2013 №1/13, за умовами якого замовник доручив, а підрядник прийняв на себе зобов'язання виконати на свій ризик власними силами і засобами ремонтно-будівельні роботи в орендованому приміщенні АБ «Укргазбанк», передбачені дефектним актом за адресою м. Київ, вул. Лебедєва-Кумача, 6, а замовник зобов'язався прийняти роботи і оплатити їх вартість.

Відповідно до п.4.2 договору від 23.08.2013 №14/08-13 підрядник має право залучати, за згодою замовника, до виконання договору підряду третіх осіб (субпідрядників).

Пунктом 9.1 договору від 23.08.2013 №14/08-13 встановлено, що останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами та скріплення печатками, та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором, а саме до 31.12.2013.

16.09.2013 між замовником та підрядником було укладено договір №27/08-13 (далі - договір від 16.09.2013 №27/08-13) до договору від 26.03.2013 № 1/13, за умовами якого замовник доручив, а підрядник прийняв на себе зобов'язання виконати на свій ризик власними силами і засобами електромонтажні роботи в орендованому приміщенні АБ «Укргазбанк», передбачені дефектним актом за адресою м. Київ, провулок Куренівський, 12, поверх 7, а замовник зобов'язався прийняти роботи і оплатити їх вартість.

Згідно з п.4.2 договору від 16.09.2013 №27/08-13 підрядник має право залучати, за згодою замовника, до виконання договору підряду третіх осіб (субпідрядників).

Пунктом 9.1 договору від 16.09.2013 №27/08-13 встановлено, що останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами та скріплення печатками, та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором, а саме до 31.12.2013.

Відтак, між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини на підставі договорів підряду.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст.837 ЦК України передбачає, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

В акті ревізії фінансово-господарської діяльності ПАТ АБ «Укргазбанк» від 26.06.2015 №05-21/88 Державної фінансової інспекції України зазначено, що «…в ході проведення зустрічної звірки встановлено, що до актів приймання виконаних будівельних робіт за листопад та вересень 2013 (між ТОВ «НП «Сіті Бост» та ПАБ «Укргазбанк») включено завищену вартість за обсяги робіт та матеріалів, які виконувались субпідрядними організаціями (ТОВ «Строй-ка», договір субпідряду від 02.09.2013 № 20913 на виконання ремонтно-будівельних робіт в приміщенні ПАБ «Укргазбанк» за адресою: м. Київ, вул. Лебедєва-Кумача, 6; ТОВ «Альфабуд», договір від 16.09.2013 №160913 на виконання електромонтажних робіт в приміщенні ПАБ «Укргазбанк» по пров. Куренівському, 12, 7 поверх у м. Києві відповідно), що призвело до збільшення вартості виконаних робіт за зазначеними вище договорами на загальну суму 10 400,78 грн.

Отже, оплата банком для ТОВ «НП «Сіті Бост» завищеної вартості ремонтно-будівельних робіт призвела до матеріальної шкоди (збитків) для АБ «Укргазбанк» в сумі 10 400,78 грн з ПДВ» (стор.17-18 акта).

За твердженнями сторін, підрядник виконав взяті на себе зобов'язання, а банк прийняв виконані підрядником роботи та їх оплатив.

Позивач зазначає про те, що після прийняття та оплати банком виконаних підрядником будівельних робіт за договорами підряду йому стало відомо, що підрядник, в порушення вимог п. 4.2 договору від 26.03.2013 №1/13, залучав до виконання робіт субпідрядні організації без письмової згоди банку. Залучення субпідрядних організацій призвело до збільшення вартості виконаних робіт, а оплата банком завищеної вартості ремонтно-будівельних робіт призвела до завдання банку матеріальної шкоди (збитків) в сумі 10 400,00 грн.

Звертаючись з позовом до суду, позивач спірні правовідносини спочатку кваліфікував як матеріальну шкоду (збитки), а потім як безпідставно набуте майно (ст.1212 ЦК України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правовими наслідками порушення зобов'язання є, зокрема, відшкодування збитків.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З огляду на положення ст. 22 ЦК України, а також приписи ст.ст. 218, 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинно-наслідковий зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі - наслідком такої протиправної поведінки.

Проте, у даному випадку правовідносини між позивачем та відповідачем, як вже зазначалось, виникли на підставі договорів підряду, в якому сторони на власний розсуд визначили об'єм робіт, що підлягають виконанню та їх вартість.

Відтак, підстави кваліфікувати заявлену до стягнення суму як збитки, що встановлені в акті ревізії фінансово-господарської діяльності від 26.06.2015 №05-21/88 Державної фінансової інспекції України відсутні, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 05.10.2015 у справі № 902/486/15.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Втім, за висновками колегії суддів, за наявності укладених між сторонами договорів підряду до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 № 3-11гс15.

За твердженнями відповідача, які позивачем не спростовані, підрядником складено акти коригування вартості виконаних будівельних робіт, встановлені Державною фінансовою інспекцією України в ході ревізії фінансово-господарської діяльності ПАТ АБ «Укргазбанк», довідки про вартість виконаних робіт та підсумкова відомість ресурсів за договором від 26.03.2013 №1/13 на загальну суму 10 400,78 грн, які отримано позивачем - 13.07.2015.

ТОВ «НП «Сіті Бост» стверджує, що замовник повернув підписані ним акти коригування вартості виконаних будівельних робіт та надав банківські реквізити для повернення спірних коштів лише 02.11.2015 (лист від 02.11.2015 №1014/9418/2015).

В ході судового розгляду справи, ТОВ «НП «Сіті Бост» надав копії платіжних доручень (від 01.10.2015 №108 на суму 6314,78 грн) та від 01.12.2015 №109 на суму 4086,00 грн) з яких вбачається, що відповідачем після порушення провадження у справі сплачено на рахунок позивача 10 400,78 грн, які виявлені перевіркою як завищена вартість ремонтно-будівельних робіт.

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, провадження у справі в частині стягнення з ТОВ «НП «Сіті Бост» 10 400,78 грн боргу правомірно припинено.

Щодо решти позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (ст.843 ЦК України).

Враховуючи, що правовідносини сторін мають договірний характер, а кошти, які відповідач повернув позивачу, були отримані підрядником від замовника у якості авансу, правові підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, за висновками суду апеляційної інстанції, відсутні.

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав (п.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14).

Отже, з огляду на викладене вище, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, з огляду на наявні у справі докази та встановлені судом обставини, доводи скаржника спростовуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 у справі №910/30129/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/30129/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Н.Ф. Калатай

Л.М. Ропій