РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016Справа №910/13565/14

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державного закладу "Київський коледж зв'язку"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - 1) Державна податкова інспекція у Печерському районі міста Києва

2) Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву

За участю Прокуратури міста Києва

про зобов'язання вчинити дії та стягнення 21 754, 05 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від прокуратури: ОСОБА_2

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_3

від відповідача: Саушкіна О.В., Мельник О.А.

від третьої особи 1: не з'явились

від третьої особи 2: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного закладу "Київський коледж зв'язку" про зобов'язання Державний заклад "Київський коледж зв'язку" здійснити перерахунок витрат Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по сплаті земельного податку за 2011-2012 роки згідно договору № 3586/3718/ком. від 02.12.2006 р. на сплату комунальних та експлуатаційних послуг; стягнення з Державного закладу "Київський коледж зв'язку" надмірно сплаченої суми витрат по сплаті земельного податку в розмірі 29 164, 56 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2014 р. порушено провадження у справі № 910/13565/14, розгляд справи призначено на 08.08.2014 р..

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2014 р. залучено Державну податкову інспекцію у Печерському районі міста Києва та Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2015 р. позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено повністю; зобов'язано Державний заклад "Київський коледж зв'язку" здійснити перерахунок витрат Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по сплаті земельного податку за 3, 4 квартали 2011, 1,2,3,4 квартали 2012 роки згідно договору № 3586/3718/ком. від 02.12.2006 р. на оплату комунальних та експлуатаційних послуг, укладеного між сторонами; присуджено до стягнення з Державного закладу "Київський коледж зв'язку" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надмірно сплачену суму витрат по сплаті земельного податку в розмірі 21 754 грн. 05 коп.; присуджено до стягнення з Державного закладу "Київський коледж зв'язку" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 3 045, 00 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 р. рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2015 р. у справі № 910/13565/14 залишено без змін.

03.07.2015 р. Господарським судом міста Києва видано наказ на виконання рішення від 20.03.2015 р. у справі № 910/13565/14.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.09.2015 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 р. та рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2015 р. у справі № 910/13565/14 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

30.09.2015 р. матеріали справи № 910/13565/14 надійшли до Господарського суду міста Києва та передані на розгляд судді Пригунової А.Б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2015р., суддею Пригуновою А.Б., прийнято дану справу до свого провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 28.10.2015 р.

Розгляд даної справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2012 р. у справі 5011-30/8532-2012 за позовом Першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах держави в особі Державного закладу "Київський коледж зв'язку" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву позов задоволено та присуджено до стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість зі сплати земельного податку за 3, 4 квартали 2011 року та 1, 2 квартали 2012 року, тобто правомірність сплати земельного податку за вказаний період встановлено судовим рішенням.

28.10.2015 р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивач подав заяву про зміну предмета позову та збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд зобов'язати Державний заклад «Київський коледж зв'язку» здійснити перерахунок витрат Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по сплаті земельного податку за 3, 4 квартали 2011 р., за 1, 2, 3, 4 квартали 2012 р., згідно договору № 3586/3718/ком. від 02.12.2006 р. на оплату комунальних та експлуатаційних послуг; стягнути з відповідача надмірно сплачену суму витрат по сплаті земельного податку за 3, 4 квартали 2011р., за 1, 2, 3, 4 квартали 2012 р., згідно договору № 3586/3718/ком. від 02.12.2006 р. на оплату комунальних та експлуатаційних послуг у розмірі 21 754,05 грн., річні відсотки в сумі 872, 55 грн. та збитки від інфляції в сумі 13 028, 50 грн., загалом - 35 655, 10 грн.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. Позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно з п.п. 3.10., 3.11., 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Господарським процесуальним кодексом України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

В той же час, за змістом заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, позивачем фактично заявлені нові вимоги: про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які не були предметом позову, що суперечить нормам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим суд не приймає до розгляду та відмовляє у задоволенні заяви позивача в частині заявлення додаткових вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Позивач подав пояснення по справі, у яких вказує, що при розрахунку відшкодування земельного податку застосовано коефіцієнт для земель історико-культурного призначення, в той час як відповідно до витягу з технічної документації № Ю-04296/2007 від 30.10.20107 р. проведено нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки, у зв'язку з чим ставка земельного податку встановлюється у розмірі 1 % від її нормативної грошової оцінки, а відтак - обґрунтована сума відшкодування витрат на оплату земельного податку, яка підлягає сплаті позивачем становить 22 313, 16 грн. на рік.

Крім того, позивач заперечує преюдиціальність обставин, встановлених в рішенні Господарського суду міста Києва від 18.09.2012 р. у справі № 5011-30/8532-2012 та зазначає, що законність виставлених Державним закладом "Київський коледж зв'язку" рахунків не були предметом розгляду вказаної справи.

Відповідач подав заперечення на позов, у яких стверджує, що під час розгляду справи № 5011-30/8532-2012 було досліджено порядок розрахунку відшкодування земельного податку та підписані акти приймання-здавання робіт по відшкодуванню земельного податку за договором № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р. є належним доказом наявності зобов'язань Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 перед відповідачем у розмірі, вказаному в таких актах.

Також відповідач зазначає, що Державний заклад "Київський коледж зв'язку" є платником земельного податку, оскільки є власником будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1.

У судовому засіданні 14.01.2016 р. представник позивача подав клопотання про застосування п. 1. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України та визнання недійсним п. 3.2. договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р. на оплату комунальних та експлуатаційних послуг (в редакції додаткової угоди № 2), яке обґрунтовує тим, що Державним закладом "Київський коледж зв'язку" не надано доказів на підтвердження наявності у нього статусу власника або користувача земельної ділянки по АДРЕСА_3, у зв'язку з чим умова договору щодо відшкодування позивачем витрат по сплаті земельного податку суперечить приписам ст. 203 Цивільного кодексу України.

22.01.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Прокуратури міста Києва надійшли письмові пояснення, у яких прокурор зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2012 р. у справі № 5011-30/8532-2012 встановлено законність рахунків Державного закладу «Київський коледж зв'язку» по оплаті земельного податку, які фактично визнані позивачем, про що свідчить їх сплата, а відтак - встановлені вказаним рішенням обставини є преюдиціальними при розгляді даної справи.

Крім того, прокурор вказує, що за результатами позапланової невиїзд гної перевірки Державного закладу «Київський коледж зв'язку», проведеної Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління міндоходів у місті Києві, порушень щодо розміру земельного податку, сплаченого відповідачем по податковим деклараціям із плати за землю за 2011-2012 роки не виявлено.

У даному судовому засіданні представники сторін надали усні пояснення та зазначили, що додаткова угода № 2 до договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р. фактично була підписана 08.01.2008 р.; зазначені пояснення прийняті судом в якості доказу у справі в порядку ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Також присутні у судовому засіданні учасники провадження у справі підтримали свої правові позиції.

Треті особи на виклик суду не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу.

У судовому засіданні 27.01.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.12.2006 р. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Державним закладом "Київський коледж зв'язку" укладено договір на оплату комунальних та експлуатаційних послуг № 3586/3718/ком, за умовами якого відповідач зобов'язався укладати договори на постачання електроенергії, води, опалення та вивіз сміття з постачальниками цих видів послуг на обслуговування приміщень державної форми власності, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Лейпцігська, 6, які були орендовані позивачем на підставі договорів оренди нерухомого майна № 3586 від 05.10.2006 р. (загальною площею 273, 30 кв. м.) та № 3718 від 01.12.2006 р. (загальною площею 148, 10 кв. м.), укладеними із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву.

Відповідно до п.п. 1.2., 2.2. договору позивач зобов'язаний відшкодувати понесені відповідачем витрати за користування комунальними та експлуатаційними послугами. Відповідач зобов'язувався вчасно виставляти рахунки за оплату наданих послуг, а позивач вчасно сплачувати ці рахунки за отримані послуги.

Відповідно до п. 3.1. позивач відшкодовує відповідачу витрати за користування комунальними та експлуатаційними послугами протягом п'яти банківських днів з моменту отримання рахунку відповідача.

Договір, відповідно до п. 5.1., набирає чинності та діє протягом дії відповідних договорів оренди нерухомого майна, тобто до 08.11.2013 р. включно.

Додатковими угодами № 1 від 16.07.2009 р. та № 2 від 08.01.2008 р. до договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р. п. 3.2 викладено в іншій редакції, відповідно до якої рахунки по всіх видах отриманих послуг виставляються позивачу на підставі проведених відповідачем та узгоджених з позивачем розрахунків: за електроенергію згідно даних лічильника; за опалення пропорційно займаній площі; за водопостачання згідно показників лічильників; за вивіз сміття пропорційно займаній площі; по відшкодуванню витрат по сплаті земельного податку та збору за спеціальне використання водних ресурсів.

При цьому, додатковими угодами встановлено, що вони є невід'ємними частинами договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р.

Як вбачається з матеріалів справи, за 1-4 квартали 2011 року, за 2012 рік, а також за 1-3 квартали 2013 року позивачем сплачено на користь Державного закладу «Київський коледж зв'язку» 90 525, 65 грн. у якості відшкодування земельного податку, що підтверджується виписками з банківського рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що при розрахунку суми відшкодування земельного податку, що підлягає сплаті Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, відповідачем застосовано коефіцієнт 1, 5 %, який підлягає застосуванню при розрахунку податку для земель історико-культурного призначення, в той час як спірна земельна ділянка до вказаної категорії земель не відноситься та при розрахунку земельного податку має враховуватись коефіцієнт 1 % від її нормативної грошової оцінки.

Тож, приймаючи до уваги, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки по АДРЕСА_1 становить 12 441 725, 83 грн. розмір земельного податку, що підлягає відшкодуванню позивачем становить 22 313, 15 грн. на рік та, відповідно загальний розмір земельного податку, що підлягає відшкодуванню позивачем за 1-4 квартали 2011 року, за 2012 рік, а також за 1-3 квартали 2013 року становить 63 220, 60 грн., в той час як фактично Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 сплачено 90 525, 65 грн., у зв'язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення надмірно сплаченої суми витрат по сплаті земельного податку, що становить 21 754,05 грн.

Нормативно обґрунтовуючи позов, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 посилається на норми ст. 1212 Цивільного кодексу України, якою передбачено обов'язок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути таке майно потерпілому.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

У відповідності до ч. 2 ст. 902 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Статтею 1 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент укладення додаткових угод 1, 2 до договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р.) визначено, що податком є обов'язковий платіж, що справляється з юридичних і фізичних осіб за користування земельними ділянками.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент укладення додаткових угод 1, 2 до договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р.) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів - учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний податок.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент укладення додаткових угод 1, 2 до договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р.) ставки земельного податку з земель, грошову оцінку яких встановлено, встановлюються у розмірі одного відсотка від їх грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у частинах п'ятій - десятій цієї статті та частині другій статті 6 цього Закону.

Статтею 13 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент укладення додаткових угод 1, 2 до договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р.) визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки.

У відповідності до ст. 15 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент укладення додаткових угод 1, 2 до договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р.) власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Тобто, за змістом норм законодавства, яким були врегульовані відносини у сфері земельного оподаткування станом на момент укладення додаткових угод 1, 2 до договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р., платниками податку за землю є власники відповідної земельної ділянки або, особи, у яких така земельна ділянка перебуває у користуванні, в тому числі на правах оренди (щодо земель державної чи комунальної власності).

Відповідно до витягу з технічної документації № Ю-04296/2007 від 30.10.2007 р., виданого Державному закладу "Київський коледж зв'язку" нормативна грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 складає 12 441 725, 83 грн.

Крім того, відповідно до листів Міністерства культури України від 21.06.2014 р. та Управління охорони культурної спадщини від 12.06.2014 р. земельна ділянка АДРЕСА_1 до категорії земель історико-культурного призначення не відноситься.

Відповідно до п. 1.1. Порядку визначення нормативної грошової оцінки земельних ділянок у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 р. № 43/1877 нормативна грошова оцінка земельних ділянок здійснюється згідно з чинним законодавством України з метою визначення розмірів земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва, а також при розробленні показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

За загальним правилом Земельного кодексу України надання земельної ділянки, що перебуває у державній або комунальній власності у власність або у користування, в тому числі на правах оренди, здійснюється на підставі відповідного рішення органу державної влади або місцевого самоврядування.

За правилами ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення додаткових угод 1, 2 до договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р.) право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Відтак, за приписами норм законодавства України, чинного на момент виникнення спірних відносин між сторонами, документом, що посвідчував право (власність або постійне користування) на землю був відповідний державний акт.

Водночас, Державним закладом «Київський коледж зв'язку» не надано доказів на підтвердження наявності у нього прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1, як то право власності чи користування.

Суд враховує наявне у матеріалах справи рішення Київської міської ради № 477/5864 від 14.07.2011 р. відповідно до якого Державному закладу «Київський коледж зв'язку» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0, 390 га в постійне користування для експлуатації та обслуговування будівлі гуртожитку згідно з планом-схемою, однак відомостей щодо прийняття Київською міською радою рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу вказаної земельної ділянки Державному закладу «Київський коледж зв'язку» матеріали справи не містять.

Стосовно доводів відповідача про перехід до нього будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 та, як наслідок, виникнення у Державного закладу «Київський коледж зв'язку» обов'язку сплачувати земельний податок за земельну ділянку, на якій він розташований, суд відзначає, що з наявних у справі документів вбачається, що нерухоме майно по АДРЕСА_1 знаходиться у Державного закладу «Київський коледж зв'язку» на балансі, що не зумовлює перехід права власності на вказане майно.

Відтак, виходячи з вищенаведених обставин, Державний заклад «Київський коледж зв'язку» не є платником земельного податку у розумінні Закону України «Про плату за землю», яким регулювались спірні відносини на момент укладення додаткових угод № 1 від 16.07.2009 р. та № 2 від 08.01.2008 р. до договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р.

За таких обставин, умови договору п. 3.2. договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р. в редакції додаткових угод № 1 від 16.07.2009 р. та № 2 від 08.01.2008 р. щодо зобов'язання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 здійснювати відшкодування витрат Державному закладу «Київський коледж зв'язку» по сплаті земельного податку суперечить вищенаведеним нормам, оскільки останній не є платником податку в розумінні Закону України «Про плату за землю».

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині. Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, оскільки відповідач не є платником земельного податку суд дійшов висновку, що п. 3.2. договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р. в редакції додаткових угод № 1 від 16.07.2009 р. та № 2 від 08.01.2008 р. в частині обов'язку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 здійснювати відшкодування витрат по сплаті земельного податку суперечить приписам ст.ст. 202, 203 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне скористатись наданим п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України правом та визнати вказаний пункт договору недійсним в судовому порядку.

За правилами ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відтак, з огляду на висновки суду щодо невідповідності вимогам чинного законодавства України умов договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р. стосовно відшкодування позивачем витрат відповідача по сплаті земельного податку, суд вважає обґрунтованими доводи Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для утримання відповідачем грошових коштів, сплачених Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у якості відшкодування витрат по сплаті земельного податку.

Стосовно доводів відповідача, що рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2012 р. у справі № 5011-30/8532-2012 встановлено законність виставлених Державним закладом "Київський коледж зв'язку" рахунків та актів приймання-здавання робіт по відшкодуванню земельного податку за договором № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р., що має преюдиціальне значення при розгляді даної справи, суд відзначає, що відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Між тим, зі змісту рішення Господарського суду міста Києва у справі № 5011-30/8532-2012 від 18.09.2012 р. вбачається, що предметом позову у вказаній справи було стягнення заборгованості, в т.ч. по земельному податку, за період з 01 січня 2011 р. по 30 червня 2012 р., в той час як правовідносини, які виникли між сторонами у 3-му та 4-му кварталах 2012 р. та є спірними у справі № 910/13565/14, не були предметом розгляду суду по справі № 5011-30/8532-2012, і за будь яких обставин знаходяться за межами преюдиції.

Також суд відзначає, що правомірність розрахунку суми земельного податку, формули розрахунку суми податку тощо є предметом спору у даній справі № 910/13565/14 та вказані обставини під час розгляду справи № 5011-30/8532-2012 не досліджувались; х тексту рішення Господарського суду міста Києва у справі № 5011-30/8532-2012 від 18.09.2012 р. не вбачається встановлення судом законності рахунків Державного закладу "Київський коледж зв'язку" по оплаті земельного податку щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Крім того, суд звертає увагу, що за приписами ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Не мають преюдиціального значення оціночні судження, зроблені судом при вирішенні іншої справи, ототожнення фактів, встановлених цим судом, з їх юридичною оцінкою.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з Державного закладу "Київський коледж зв'язку" надмірно сплаченої суми витрат надмірно сплачену суму витрат по сплаті земельного податку в розмірі 21 754, 05 грн.

Стосовно вимог позивача про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок витрат Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по сплаті земельного податку за 3, 4 квартали 2011 р., за 1, 2, 3, 4 квартали 2012 р., згідно договору № 3586/3718/ком. від 02.12.2006 р. на оплату комунальних та експлуатаційних послуг, суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на висновки суду про недійсність п. 3.2. договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р. (в редакції додаткових угод № 1 від 16.07.2009 р. та № 2 від 08.01.2008 р.) в частині обов'язку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 здійснювати відшкодування витрат по сплаті земельного податку.

За таких обставин, вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Визнати недійсним п. 3.2. договору № 3586/3718/ком від 02.12.2006 р. в редакції додаткових угод № 1 від 16.07.2009 р. та № 2 від 08.01.2008 р. в частині обов'язку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 здійснювати Державному закладу "Київський коледж зв'язку" відшкодування витрат по сплаті земельного податку.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Державного закладу "Київський коледж зв'язку" (01030, м. Київ, вул.. Леонтовича, 11, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) надмірно сплачену суму витрат по сплаті земельного податку в розмірі 21754, 05 (двадцять одну тисячу сімсот п'ятдесят чотири грн. 05 коп.) грн. та 1 827, 00 (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00 коп.) грн. - судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

5. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 01.02.2016 р. .

Суддя Пригунова А.Б.