ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа № 922/5101/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону - ОСОБА_1, службове посвідчення № 035279 від 26 серпня 2015 року;

представників:

позивача не зявився;

першого відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 01 вересня 2015 року;

другого відповідача - ОСОБА_3, за довіреністю № 72-16 від 20 січня 2016 року;

третьої особи не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу прокурора (вх. № 5407 Х/1-6) на рішення господарського суду Харківської області від 02 листопада 2015 року у справі

за позовом Військового прокурора Харківського гарнізону м. Харків в інтересах держави в особі Державного концерну Укроборонпром, м. Київ

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю СПЛАВ 500, м. Харків

2. Державного підприємства Завод імені ОСОБА_4, м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Міністерство промислової політики України, м. Київ

про визнання недійсним договору та повернення майна

ВСТАНОВИЛА:

До Господарського суду Харківської області звернувся військовий прокурор Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Державного концерну Укроборонпром з позовом до ТОВ Виробниче обєднання СПЛАВ 500, ДП Завод імені ОСОБА_4, в якому просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 серпня 2005 року, укладений між ТОВ Виробничим обєднанням СПЛАВ 500 та ДП Завод імені ОСОБА_4;

- зобовязати ТОВ Виробниче обєднання СПЛАВ 500 повернути ДП Завод імені ОСОБА_4 шляхом складання акту прийому-передачі нерухоме майно огороджений відкритий склад, загальною площею 20640 кв.м. (інвентарний № 001451), розташований за адресою: м. Харків, вул. Морозова, 13, який включає до себе: нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 236,4 кв.м., нежитлову будівлю літ. Б-1, загальною площею 20,6 кв.м., ділянку під козловим краном загальною площею 8250 кв.м. з козловим краном марки ККС 10 (інв. № 547071) та підкрановими коліями, автомобільні ваги 30 т., залізничні шляхи довжиною 829 м., огорожу території (бетонні секції з блоків та плит) загальною довжиною 802 м.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02 листопада 2015 року у справі № 922/5101/15 (суддя Прохоров С.А.) в позові відмовлено.

Військовий прокурор Харківського гарнізону з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 02 листопада 2015 року у цій справі скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована, зокрема, неможливістю реалізації ДП «Завод ім. В.О. Малишева» майна в процедурі банкрутства, в межах якої введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та діяла заборона відчуження майна підприємства, у звязку з чим правочин по відчуженню державного майна підлягає визнанню недійсним, а майно, передане за договором купівлі-продажу поверненню ДП «Завод ім. В.О. Малишева».

Розгляд справи відкладався. Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17 грудня 2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Міністерство промислової політики України.

28 грудня 2015 року на адресу Харківського апеляційного господарського суду від позивача ДК «Укроборонпром» надійшло пояснення, в якому позивач зауважує, що Концерн не має статусу органу, уповноваженого державною здійснювати відповідні функції в інтересах держави, а є уповноваженим субєктом з управління обєктами державної власності, тобто субєктом владних повноважень, який уповноважений державною на здійснення управління обєктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, до яких належить майно ДП «Завод ім. В.О. Малишева» (вх. 17470).

У відзиві на апеляційну скаргу перший відповідач ТОВ Виробниче обєднання СПЛАВ 500 зазначає, що подана прокурором апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства, враховуючи всі обставини справи, вірно застосовані як норми матеріального так і норми процесуального права, в повному обсязі зясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору. Натомість прокурором не надано документальних доказів стосовно справи про банкрутство ДП «Завод ім. В.О. Малишева» та не доведено, що спірний договір купівлі-продажу укладено з порушенням вимог статей 203, 215 Цивільного кодексу України та статті 75 Господарського кодексу України (вх. 702 від 21.01.2016р.).

На виконання вимог ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 17 грудня 2015 року прокурор надав письмові пояснення з нормативно-правовим обґрунтуванням представництва прокурором інтересів держави, а також щодо строків позовної давності для звернення прокурора до господарського суду з даним позовом (вх. 747 від 22.01.2016р.).

Від першого відповідача на адресу суду надійшли додаткові документи: копія листа Мінекономрозвитку України від 05 січня 2016 року та копія листа РФ «Південна залізниця» від 22 січня 2016 року, які були долучені до матеріалів справи колегією суддів (вх. 857 від 25.01.2016р.).

26 січня 2016 року від другого відповідача - ДП «Завод ім. В.О. Малишева» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема зазначає, що прокурором не дотримано порядку встановленого Господарським процесуальним кодексом та статтею 23 Законом України «Про прокуратуру» щодо обґрунтованості представництва прокурором інтересів ДК «Укроборонпром», а відтак, його позовна заява має бути залишена без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України (вх. 892).

У призначене судове засідання представник залученої до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, не зявився, конверт з судовою кореспонденцію повернувся з поштової установи з позначкою: «адресат вибув».

Представник позивача також в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 163).

Прокурором у судовому засіданні заявлено клопотання про доцільність відкладення розгляду справи, у звязку із явкою в судове засідання не всіх учасників судового процесу.

Як встановлено судовою колегією, постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року №94 Міністерство промислової політики реорганізовано шляхом приєднання до Міністерства економічного розвитку і торгівлі.

В матеріалах справи наявний лист Мінекономрозвитку України (вих. № 2013-10/113-07 від 05 січня 2016 року) стосовно реалізації основних фондів ДП «Завод ім. В.О. Малишева» (т. 2 а.с. 93-94).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів відхиляє клопотання прокурора про відкладення розгляду справи та вважає за можливе проводити розгляд справи без участі належно повідомленого позивача, за відсутності представника третьої особи, враховуючи обмежений строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, а також достатність в матеріалах справи документів для розгляду цієї справи, в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши в судовому засіданні пояснення прокурора, представників відповідачів, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, 29 червня 2005 року Міністерством промислової політики України надано дозвіл ДП Завод ім. В.О. Малишева на реалізацію основних засобів, за умови відсутності судових позовів та застав на майно, що підлягає продажу, а також провадження у справі про банкрутство, про що свідчить відповідний лист заступника Міністра № 10/7-1-913 (а.с. 18).

08 серпня 2005 року між ТОВ Виробниче обєднання Сплав 500 та ДП Завод ім. В.О. Малишева був укладений договір купівлі-продажу, за умова якого, ДП Завод ім. В.О. Малишева (Продавець) в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобовязується передати у власність ТОВ ВО Сплав 500 (Покупець) наступне майно: огороджений відкритий склад, загальною площею 20640 кв.м. (інвентарний № 001451), розташований за адресою: м. Харків, вул. Морозова, 13, який включає до себе: нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 236,4 кв.м., нежитлову будівлю літ. Б-1, загальною площею 20,6 кв.м., ділянку під козловим краном загальною площею 8250 кв.м. з козловим краном марки ККС 10 (інв. № 547071) та підкрановими коліями, автомобільні ваги 30 т., залізничні шляхи довжиною 829 м., огорожу території (бетонні секції з блоків та плит) загальною довжиною 802 м., а Покупець зобовязується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти зазначений обєкт у власність і сплатити Продавцеві погоджену договірну ціну за нього (а.с. 15-16).

З договору купівлі-продажу від 08 серпня 2005 року свідчить, що цей договір укладений у відповідності до статті 75 Господарського кодексу України та на підставі дозволу Міністерства промислової політики України №10/7-1-913 від 29 червня 2005 року і протоколу аукціону №1-94/2005 по лоту №1 від 01 серпня 2005 року, затвердженого президентом Універсальної біржі Україна.

Прокурор зазначає, що 27 липня 2005 року ухвалою Господарського суду Харківської області було порушено справу № Б-19/73-05 про банкрутство ДП Завод ім. В.О. Малишева, в межах якої введено мораторій та задоволення вимог кредиторів, а також на відсутність необхідного обсягу прав на укладення цього правочину, а тому звернувся до господарського суду із зазначеним позовом про визнання договору недійсним та повернення майна.

Місцевим господарським судом, з посиланням на приписи статті 203, 204, 215 Цивільного кодексу України, вимоги статті 207 Господарського кодексу України встановлено, що продаж майна за спірним договором купівлі-продажу здійснений з дотриманням вимог чинного законодавства, зміст договору не суперечить актам цивільного законодавства, особи, які вчинили правочин мали повний обсяг дієздатності, підстав для визнання договору купівлі-продажу від 08 серпня 2005 року, укладеного між ДП Завод ім. В.О. Малишева та ТОВ ВО Сплав-500 не вбачає, у звязку з чим відмовив прокурору в позові.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як вже було зазначено вище в цій постанові, прокурор, обґрунтовує вимоги неможливістю реалізації спірного майна, оскільки перший другий відповідач в момент укладення договору, знаходився в процедурі банкрутства, а Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції чинній на момент укладення правочину) передбачений особливий порядок реалізації майна боржника з моменту визнання його банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Проте, як свідчать матеріали справи, прокурором ані в суд першої інстанції, ані суду апеляційній інстанції докази відкриття справи про банкрутство ДП «Завод ім. В.О. Малишева» не надано.

Більш того, згідно даних діловодства спеціалізованого суду (ДСС), а також Єдиного реєстру судових рішень, справу про банкрутство ДП «Завод ім. В.О. Малишева» було порушено Господарським судом Харківської області 27 грудня 2011 року, справа № 5023/10655/11.

А тому, посилання прокурора на такі факти є безпідставними.

Прокурор також посилається, як на одну з підстав для визнання правочину недійсним, на те, що ДП «Завод ім. В.О. Малишева» включений до переліку обєктів права державної власності, що не підлягає приватизації, а тому спірне майно не могло бути відчужене.

Колегія суддів з цього приводу зазначає, що нормами Закону України «Про приватизацію державного майна», зокрема, статтею 5 цього Закону, визначено, що приватизація це відчуження майна державної власності, яке є єдиним майновим комплексом. Таким чином, майно, яке не включено до складу єдиного цілісного майнового комплексу ДП «Завод імені ОСОБА_4», реалізується в порядку положень статті 73 Господарського кодексу України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності», в редакціях чинних на момент укладення спірного правочину.

З листа Міністерства промислової політики України від 29 червня 2005 року про надання дозволу ДП Завод ім. В.О. Малишева на реалізацію основних засобів вбачається, що обєкти, які підлягають продажу не входять до складу цілісного майнового комплексу ДП Завод ім. В.О. Малишева та не підпадають під критерії заборон, передбачених статтею 5 Закону України «Про приватизацію державного майна».

Прокурор вказує на порушення порядку складання дозволу ДП Завод ім. В.О. Малишева на реалізацію основних засобів, оскільки такий дозвіл повинен бути підписаний та наданий відповідно до методичних рекомендацій Міністерства промислової політики України першим заступником міністра.

Проте, Указами Президента №511/2005 від 22 березня 2005 року та №512/2005 від 22 березня 2005 року, посади перших заступників Міністра промислової політики України ліквідовані.

Також колегія суддів зазначає, що рішення про погодження продажу основних фондів ДП «Завод імені ОСОБА_4» було прийнято комісією з питань визначення доцільності відчуження основних засобів, яке було затверджено наказом Мінпромполітики, а листом (дозволом) №10/7-1-913 від 29 червня 2005 року першого відповідача лише було повідомлено про погодження продажу спірного майна.

Наказ Міністерства промислової політики України від 09 червня 2004 року №274 «Про порядок погодження в Мінпромполітики України питань, пов'язаних з відчуженням основних засобів підприємств та з інших питань», на який посилається прокурор в апеляційній скарзі, має рекомендаційний характер, оскільки в Міністерстві юстиції України, у відповідності до Указу Президента України від 03 жовтня 1992 №493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року, реєстрацію не проходив.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зміст правочину не може суперечити цивільному законодавству, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Зазначені положення кореспондуються з положеннями частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як зазначено в пункті 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як свідчать матеріали справи, укладений між ТОВ СПЛАВ 500 та ДП Завод імені ОСОБА_4 договір в подальшому було схвалено особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення є виконання певних дій, а саме: виконання дії щодо передачі-прийняття нерухомого майна та отримання грошових коштів відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За загальним правилом обовязок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції та оцінивши надані сторонами до справи матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що всупереч статті 33 Господарського процесуального кодексу України, в силу вимог якої обов'язок доказування законодавчо покладений на сторони, прокурором не доведені підстави, з якими законодавець повязує недійсність правочину.

А тому, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

Як зазначено в п.п. 5, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Оскільки вимога прокурора про повернення нерухомого майна (обєкту договору купівлі-продажу від 08 серпня 2005 року є похідною від основної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, то така вимога також не підлягає задоволенню.

Крім того, з договору купівлі-продажу від 08 серпня 2005 року та листа Мінпромполітики від 29 червня 2005 року свідчить, що відчуженню підлягають нежитлові будівлі літ. А-1, літ. Б-1 по вул.. Морозова, 13 в м. Харкові, козловий кран ККС-10 з ділянкою під ним, підїзні залізничні колії, довжиною 802 м. .

На даний час ТОВ «ВО «Сплав 500» користується земельною ділянкою під спорудами, зазначеними в договорі купівлі-продажу від 08 серпня 2005 року, на підставі укладеного договору оренди земельної ділянки від 28 лютого 2008 року; земельній ділянці присвоєний кадастровий номер (т. 2 а.с. 22-29).

Відповідно до вимог статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

На місці нежитлової будівлі літ. А-1 знаходиться новий обєкт нежитлова будівля літ. А-2, право власності на яку, зареєстровано у встановленому законом порядку за ТОВ «ВО «Сплав 500» на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 28 вересня 2010 року, справа № 29-288-10 (а.с. 6,8).

Також, колегія суддів зазначає, що у відповідності до Правил обслуговування залізничних підїзних колій, Статуту Укрзалізниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року № 457, до залізничних підїзних колій належить колії, що зєднані із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією і належить підприємствам, підприємцям, організаціям, установам, незалежно від форм власності, а також громадянам субєктам підприємницької діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про залізничний транспорт» підїзні колії це залізничні колії, які призначені для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств, організацій та установ у взаємодії із залізничним транспортом загального користування.

Відповідно до Правил обслуговування залізничних під'їзних колій, затверджених Наказом Мінтрансу від 21 листопада 2011 року № 644, власник під'їзної колії має технічний паспорт, масштабний план під'їзної колії, поздовжній та поперечний профілі залізничних колій і креслення штучних споруд. У технічному паспорті та в додатках до нього вказується характеристика рейок, шпал, баласту, земляного полотна, штучних споруд, вагових приладів, пристроїв і механізмів, призначених для навантаження, вивантаження, очищення, промивання і підготовки для навантаження залізничних вагонів, маневрових пристроїв, лебідок, локомотивного і вагонного господарства, промислових станцій, гірок, напівгірок, витяжних колій, засобів СЦБ і зв'язку, які використовуються у поїзній і маневровій роботі, та інших пристроїв і механізмів, призначених для роботи з вагонами і локомотивами залізниць. Один примірник цієї документації передається залізниці при прийнятті під'їзної колії в експлуатацію.

Будівництво і реконструкція залізничних підїзних колій, а також пристроїв, призначених для навантаження, вивантаження і очищення вагонів, здійснюється за проектами, погодженими з Укрзалізницею або, за її дорученням, з начальником залізниці.

Першим відповідачем було побудовано замість старої колії, яка була предметом договору купівлі-продажу від 08 серпня 2005 року, нову підїзну залізничну колію, внаслідок чого змінилась її довжина до 716,9м., що підтверджується робочим проектом №17260, листом головного інженеру залізниці першого заступника начальника залізниці № НТО-056/32 від 05 лютого 2007 року, паспортом підїзної залізничної колії (т. 2 а.с. 38-47, 48, 49-60).

Як повідомила Регіональна філія «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №Н-13/19 від 22 січня 2016 року: залізничні колії, довжиною 829м, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Морозова,13, не перебували на балансі державного підприємства «Південна залізниця» та на даний час не перебувають на балансі регіональної філії «Південна залізниця». Регіональна філія «Південна залізниця» не здійснює будь-яких погоджень щодо відчуження залізничних колій, що не перебувають на її балансі (т. 2 а.с. 95).

З огляду на вищенаведе, вимоги прокурора щодо повернення ДП «Завод імені ОСОБА_4» нерухомого майна: огороджений відкритий склад, площею 20640 кв.м (інвентарний № 001451), розташований за адресою: м. Харків, вул.. Морозова, 13, який включає до себе: нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 236,4 кв.м., нежитлову будівлю літ. Б-1, площею 20,6 кв.м., ділянку під козловим краном, площею 8250 кв.м з козловим краном ККС-10 (інвентарний № 547071) та підкрановими коліями, автомобільні ваги 30т., залізничні шляхи довжиною 829 м., огорожу території загальною довжиною 802 м. задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів враховує наступне.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 23 березня 2012 року «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» зазначено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступати за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 ГПК господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави.

Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладаються, зокрема, функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, повязаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських обєднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор, обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що він звертається до суду в інтересах Державного підприємства «Ізюмський приладобудівний завод» (у вступній частині позову прокурор зазначає, що позов подано в інтересах держави в особі ДК «Укроборонпром») з метою захисту інтересів держави, а також те, що це державне підприємство є структурним підрозділом державного концерну «Укроборонпром» та в його складі виконує окремі роботи, які є складовими частинами загального оборонного замовлення, за виконання якого відповідає державний концерн.

Зазначені обставини також свідчать про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог прокурора.

Щодо залишення позову без розгляду, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" Державний концерн "Укроборонпром" є уповноваженим суб'єктом господарювання з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. До складу Концерну входять державні підприємства оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенні підприємства (далі - учасники Концерну), на основі фінансової залежності від одного або групи учасників Концерну, який виконує функції із забезпечення науково-технічного і виробничого розвитку, а також провадить інвестиційну, фінансову, зовнішньоекономічну та інші види діяльності. Учасники Концерну не перебувають в управлінні органів виконавчої влади. Концерн діє на підставі цього Закону та Статуту, який затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням Наглядової ради Концерну.

Пунктом 8 статті 7 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" встановлено, що у процесі управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі Концерн: надає згоду на відчуження та списання об'єктів управління державної власності в оборонно-промисловому комплексі учасників Концерну.

Відповідно до п.1 Статуту Державного концерну "Укроборонпром" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2011 року №993 та зареєстрованого Державним реєстратором 07 жовтня 2011 року номер запису 0040740, встановлено, що Державний концерн "Укроборонпром" є державним господарським об'єднанням, утвореним відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року №1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром". Функції з управління Концерном та контроль за його діяльністю здійснює Кабінет Міністрів України.

З наведеного вище вбачається, що Державний концерн "Укроборонпром" є державним господарським об'єднанням, та не вбачається, що останній належить до структури органів виконавчої влади.

Проте, ДК «Укроборонпром» наділений делегованими Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України владними повноваженнями з управління обєктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. Колегія суддів зазначає, що хоча прокурором помилково визначено правовий режим і статус сторін у цій справі, проте відсутність у позивача статусу державного органу не виключає процесуальної можливості органів прокуратури подавати позов, а також не перешкоджає розгляду справи по суті, про що свідчить також судова практика Вищого господарського суду України, викладена, зокрема, в постанові від 17 жовтня 2013 року у справі №910/2802/13.

Доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують висновків Господарського суду Харківської області, викладених у рішенні від 02 листопада 2015 року у цій справі.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 02 листопада 2015 року у справі № 922/5101/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 01.02.2016 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.