КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2016 р. Справа№ 910/26091/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Гладких Г.М.

від відповідача - Аверкова М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерновий стандарт» на рішення Господарського суду м. Києва від 19.11.2015 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Селянського фермерського господарства «Добробут»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерновий стандарт»

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач СФГ «Добробут» звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ «Зерновий стандарт» про стягнення заборгованості.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 19.11.2015 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при не повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 11.12.2015 апеляційна скарга була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 21.01.2016.

Представники сторін в судове засідання на вказану дату з`явилися, та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

Як вбачається із тексту позовної заяви та пояснень представників сторін, надані в судових засіданнях першої та апеляційної інстанції, 28.01.2015 на адресу Селянського фермерського господарства "Добробут" надійшов проект договору Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий стандарт" купівлі - продажу кукурудзи.

Того ж дня 28.01.15 договір підписано від позивача - головою Самсоненко М.М., який діяв на підставі статуту, та скріплено печаткою господарства.

У свою чергу, відповідач договір не підписав та печаткою не скріпив, не пояснивши про причини його не підписання, а у подальшому, в ході розгляду справи, заперечував наявність проекту договору.

Позивачем 28.01.2015 відповідачу був виставлений рахунок - фактура № СФ-0000001 про сплату коштів за кукурудзу 3-го класу власного виробництва на загальну суму 2700000 грн.

28.01.2015 платіжним дорученням № 30 (з призначенням платежу на виконання умов договору як передоплата за кукурудзу) відповідачем сплачено позивачу 700000 грн.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, внаслідок чого утворилася заборгованість, на яку також нараховані штрафні санкції.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог та оскаржуючи постановлене рішення, обґрунтував це тим, що договір між сторонами підписаний не був, отже не укладався, а тому позивачем неправомірно нарахована відповідачу пеня, яка може бути передбачена лише умовами договору, до того ж кошти за поставлену кукурудзу сплачені в повному розмірі, що не дає підстав також для нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, мотивує свою апеляційну скаргу тим, що договір, на який посилається позивач сторонами не укладався та не підписувався.

Дійсно, наявна в матеріалах справи копія договору купівлі-продажу № 28/01-15 від 28.01.2015 підписана лише зі сторони продавця (позивача) та скріплена печаткою господарства.

Проте, в подальшому, як вбачається із наявних матеріалів справи, покупцем (відповідачем) були вчинені ряд дій, що підтверджують факт укладання саме вказаного договору.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно із п. 1 договору, сторони визначили, що його предметом є поставка кукурудзи згідно ДСТУ 4525:2006.

Відповідно до глави 2 договору купівлі-продажу сторони визначили, що загальна кількість товару - 1000 тонн +/- 10 % ;

- загальна вартість товару за договором складає 2700000 грн., у тому числі ПДВ 20% - 450000 грн.

Так, відповідачем не заперечується факт поставки продавцем кукурудзи товариству саме в об`ємах та за ціною, визначеною умовами договору, отже сторонами була досягнута згода щодо істотних умов договору, а саме: предмет, ціна.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія довіреності на представника відповідача, якою останнього уповноважено на отримання товару - кукурудзи в розмірах, визначених умовами договору.

Також п. 4 договору сторони визначили строк, на який він укладається, а саме до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Умовами договору визначено, що покупець оплачує вартість товару на умовах авансового перерахування або в момент поставки партії товару протягом 1 банківського дня. Остаточний розрахунок покупець здійснює протягом 1-го банківського дня з моменту отримання оригіналів рахунку-фактури, видаткової та податкової накладних.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи, банківської виписки позивача, відповідачем сплачувалися кошти за поставлену кукурудзу таким шляхом:

28.01.2015 - 700000 грн. з призначенням платежу - передоплата за кукурудзу 3-го класу за договором № 28/01-15 від 28.01.2015;

03.07.2015 - 1258 грн. з призначенням платежу: оплата за кукурудзу 3-го класу за договором № 28/01-15 від 28.01.2015;

04.08.2015 - 2000 грн. з призначенням платежу: оплата за кукурудзу 3-го класу за договором № 28/01-15 від 28.01.2015;

17.08.2015 - 15000 грн. з призначенням платежу: оплата за кукурудзу 3-го класу за договором № 28/01-15 від 28.01.2015;

Тобто, відповідач своїми діями підтвердив факт укладання сторонами договору купівлі-продажу № 28/01-15 від 28.01.2015.

Крім того, як вбачається з пояснень представників сторін, наданих в судовому засіданні, текст договору складав саме покупець ТОВ «Зерновий стандарт» та направляв його на адресу продавця, який підписав його на умовах, запропонованих саме відповідачем.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 671 ЦК України, якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Якщо договором купівлі-продажу асортимент товару не встановлений або асортимент не був визначений у порядку, встановленому договором, але із суті зобов'язання випливає, що товар підлягає переданню покупцеві в асортименті, продавець має право передати покупцеві товар в асортименті виходячи з потреб покупця, які були відомі продавцеві на момент укладення договору, або відмовитися від договору.

Стаття 663 ЦК України передбачає, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

За правилами статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В процесі розгляду спору між сторонами в суді першої інстанції, позивачем була подана заява про зменшення позовних вимог, з урахуванням того, що відповідачем 30.10.2015 була сплачена ще частина боргу за поставлену кукурудзу 3-го класу - в розмірі 20000 грн.

Копія платіжного доручення № 334 від 30.10.2015 про сплату вказаних коштів була також долучена до матеріалів справи представником відповідача при подані апеляційної скарги до суду.

В призначені платежу даного платіжного доручення також зазначено: оплата за кукурудзу за договором № 28/01-15 від 28.01.2015.

Отже, враховуючи все зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що договорів купівлі-продажу № 28/01-15 від 28.01.2015 був між сторонами укладений, а тому покупець та продавець при здійснені поставки товару та його оплати повинні дотримуватися всіх істотних умов такого договору.

Таким чином, станом на дату постановлення рішення судом першої інстанції, відповідач мав заборгованість перед позивачем за поставку кукурудзи 3-го класу за договором № 28/01-15 від 28.01.2015 в розмірі 30000 грн., яка правомірно була присуджена до стягнення з ТОВ «Зерновий стандарт» оскаржуваним рішенням.

Посилання представника відповідача на те, що заборгованість перед позивачем відсутня, оскільки 02.12.2015 платіжним дорученням № 360 ТОВ «Зерновий стандарт» перерахував продавцю 30000 грн. за поставлену кукурудзу, а отже в задоволені такої вимоги позивачу має бути відмовлено, не приймається до уваги колегією суддів, оскільки сплата вказаних коштів, відбулася після постановки місцевим судом рішення по суті позовних вимог (19.11.2015).

Також позивач, з урахуванням пропуску строку оплати поставленого товару відповідачем, нарахував та просив стягнути з останнього пеню, інфляційні втрати та 3% річних.

Апелянт, заперечуючи проти нарахованого розміру пені, зазначає, що такий вид відповідальності може бути передбачений лише умовами договору, а договір між сторонами не укладався.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією представника, зважаючи на наступне.

Як було встановлено вище, та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, 28,901.2015 між позивачем та відповідачем був укладений договір № 28/01-15.

Відповідно до п. 6.3 договору, сторони визначили, що у випадку порушення строків оплати поставленого товару покупець сплачує продавцю пеню в розмірі 0,2 % суми заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 230 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню) у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеня (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) за прострочення виконання зобов`язання в сумі 34236,52 грн.

Як встановлено ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з частиною другою статті 343 Господарського кодексу України і статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Позивачем нарахування пені здійснено з розрахунку не подвійної обліком ставки НБУ, а з 0,2% від суми прострочки, крім того, при визначені періоду прострочення, позивачем до вказаного строку включені дні, коли відповідачем здійснювалися часткові проплати коштів, в той час як, відповідно до п.1.9 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов`язання» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Враховуючи вказане, колегією суддів здійснений перерахунок пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та її розмір становить - 25747,10 грн.

Твердження апелянта про те, що позивачем здійснено нарахування пені в порушення приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, не приймається до уваги колегією суддів, оскільки позивачем пеня нараховувалась періодично з урахуванням проплат, що здійснювалися відповідачем, а тому не можна говорити про те, що загальний період нарахування пені становить більше 6 місяців, бо має місце періодичне нарахування.

Як визначено частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зауваження апелянта, що підстави для нарахування інфляційних втрат та 3% річних відсутні, оскільки сторонами не укладався договорів, а отже не можливо визначити період виникнення заборгованості, не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки судом було визначено, що договір сторонами укладався, а отже для визначено періоду прострочення враховуються положення договору, а саме п. 2.6.

Колегією суддів здійснений перерахунок інфляційних втрат, які просив стягнути позивач з відповідача за порушення договірних зобов`язань.

За розрахунками суду апеляційної інстанції до стягнення підлягала б сума в розмірі 22280,33 грн., проте, враховуючи положення ст. 83 ГПК України, а саме те, що господарський суд має право виходити за рамки позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення до стягнення суми, заявлену позивачем, в розмірі 21022,33 грн.

Щодо розміру 3% річних, то відповідно до розрахунку суду апеляційної інстанції, до стягнення підлягає сума в розмірі - 1400,34 грн.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.1. ст. 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має права скасувати рішення повністю або частково і прийняте нове рішення.

Враховуючи положення ст. 104 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерновий стандарт» підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 у справі № 910/26091/15 підлягає зміні.

Відповідно до ч.4 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору, а тому, враховуючи те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, судові витрати покладаються на апелянта.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 49, 99, 101, п. 4 ст. 103, ч.1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерновий стандарт» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 по справі № 910/26091/15 - змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий стандарт" (04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, 1А, офіс 18; 02105, м. Київ, проспект Возз'єднання, 2/1; ідентифікаційний код: 39340439) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь Селянського фермерського господарства "Добробут" (17454, Чернігівська область, Бобровицький район, с. Петрівка, вул. А.Близнюка, 35; ідентифікаційний код: 31000744): 30000 грн. основного боргу, пені в розмірі - 25747,10 грн., 3% річних - 1400,34 грн., інфляційні втрати - 21022,33 грн. та судовий збір за подання позовної заяви в сумі - 1172,54 грн.

В задоволені вимоги про стягнення 8512,95 грн. - відмовити».

Стягнути з Селянського фермерського господарства "Добробут" (17454, Чернігівська область, Бобровицький район, с. Петрівка, вул. А.Близнюка, 35; ідентифікаційний код: 31000744) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий стандарт" (04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, 1А, офіс 18; 02105, м. Київ, проспект Возз'єднання, 2/1; ідентифікаційний код: 39340439) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 140,46 грн.

Видати судові накази. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/26091/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко