ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року Справа № 908/3947/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Борденюк Є.М., Кривда Д.С., Могил С.К. (доповідач),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Славутич" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 11.11.2015 та рішення господарського суду Запорізької області від 02.09.2015 у справі № 908/3947/15 господарського суду Запорізької області

за позовомприватного підприємства "Драг"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Славутич"
простягнення 49 995, 67 грн.,
за участю представників

позивача: не з'явились,

відповідача: Власової І.Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року приватне підприємство "Драг" звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Славутич" про стягнення 29 730 грн. заборгованості, 18 640, 71 грн. інфляційних втрат, 1 624, 96 грн. 3% річних за контрактом № 63 від 12.07.2013.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 02.09.2015, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 11.11.2015, позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 29 730 грн. заборгованості, 18 640, 71 грн. інфляційних втрат, 1 624, 96 грн. 3% річних.

Не погоджуючись з прийнятими рішенням місцевого та постановою апеляційного господарських судів в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить їх скасувати і прийняти в цій частині нове рішення про відмову у стягненні 18 640, 71 грн. інфляційних втрат та 1 624, 96 грн. 3% річних.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши в касаційному порядку оскаржені судові рішення колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між приватним підприємством "Драг" (продавець (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Славутич" (покупець) 12.07.2013 укладено контракт № 63, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити засоби хімізації рослин, іменовані в подальшому "товар", а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар в кількості та за ціною, вказаними у відвантажувальних накладних.

Пунктами 2.1 - 2.3 контракту передбачено, що ціна продукції та асортимент зазначаються у відвантажувальних накладних. Товар поставляється в обсягах та за цінами: Бі-58, 200 л за ціною 75,00 грн. за 1 л, без ПДВ; Нурел Д, 55 л за ціною 125,00 грн. за 1 л, без ПДВ; Фастак, 20 л за ціною 145,00 грн. за 1 л, без ПДВ, на загальну суму 29 730, 00 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 3.1 контракту покупець зобов'язується оплатити 100% загальної суми контракту не пізніше 01.09.2013.

Пунктом 4.1 контракту передбачено, що постачальник разом із продукцією передає покупцю наступні документи: накладну, податкову накладну, рахунок-фактуру.

Пунктом 10.1 контракту визначено, що контракт вступає в дію з моменту його підписання та діє до виконання всіх зобов'язань обома сторонами.

На виконання умов контракту позивач поставив відповідачу товар (Бі-58 в кількості 200 л, Нурел Д в кількості 55 л та Фастак в кількості 20 л), що підтверджується видатковою накладною № 63 від 12.07.2013 на суму 29 730, 00 грн., підписаною обома сторонами та скріпленою печатками підприємств сторін.

Разом з тим, відповідач свій обов'язок з оплати товару у передбачені контрактом строки не виконав, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем порушено умови договору в частині своєчасної оплати товару, у зв'язку з чим позов задоволено. Посилання відповідача на висновок Торгово-промислової палати України № 665 від 26.09.2014 про форс-мажорні обставини як на підставу звільнення від обов'язку оплачувати товар за договором відхилено з огляду на те, що торгово-промисловою палатою засвідчується настання форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов'язань саме за конкретним договором.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів з огляду на таке.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити повну ціну переданого товару.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що відповідач зобов'язання з оплати товару у передбачені контрактом строки не виконав, суди обох інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 29 730, 00 грн. заборгованості, а також 18 640, 71 грн. інфляційних втрат та 1 624, 96 грн. 3% річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин обґрунтовано відхилені судами попередніх інстанцій з огляду на таке.

За загальним правилом обов'язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов'язання є вина особи, яка його порушила (ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

За змістом ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, із наведеного вбачається, що для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання згідно зі ст.ст. 617 Цивільного кодексу України, 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв'язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Судами обох інстанцій встановлено, що розділом 9 контракту сторони узгодили умови застосування наслідків обставин форс-мажору. Контрактом передбачено, що жодна зі сторін не несе відповідальність за обставинами у зв'язку з контрактом при виникненні для однієї із сторін обставин форс - мажору, на весь період дії таких обставин.

Разом з тим, дослідивши висновок Торгово-промислової палати України № 665 від 26.09.2014, суди обох інстанцій дійшли правильного висновку, що зазначений висновок не є належним та допустимим доказом форс-мажорних обставин, оскільки у ньому не засвідчується настання форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов'язань саме за конкретним договором.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу та відсотки річних, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові, у зв'язку з чим доводи скаржника щодо звільнення від їх сплати відхиляються судом касаційної інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів у даній справі, оскільки в межах касаційного провадження скаржником не доведено порушення або неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновки місцевого та апеляційного господарських судів.

Керуючись ст.ст. 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 11.11.2015 - без змін.

Головуючий суддяБорденюк Є.М.
Судді:Кривда Д.С.
Могил С.К.