ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016 Справа № 917/2448/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Татнєфть - АЗС - Україна", вул.Половки, 62, м. Полтава, 36010

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Пирятин", вул. Івана Франка, буд. 9Б, с. Повстин, Пирятинський р-н, Полтавська обл., 37053

про стягнення 61 055,00 грн.

Суддя Ківшик О.В.

Представники :

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 14.01.2015 р.;

від відповідача: не зявилися.

26.01.2016 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Татнєфть - АЗС - Україна" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Пирятин" 61 055,00 грн. заборгованості (основний борг), що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 15.11.2012 р. Договору поставки нафтопродуктів по одноразових відомостях № 1714пр/т.

Відповідач представництво у судове засідання вдруге не забезпечив, його явка в судове засідання судом обов'язковою не визнавалась. Останній вимог суду не виконав, причин щодо цього суду не повідомив, відповідно до 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань, а також про покладені на нього обов'язки, про що свідчать матеріали справи.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого ст. 69 ГПК України строку вирішення спору з урахуванням приписів ч. 3 даної статті, суд не оцінює вказані обставини як підставу для подальшого відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог за обґрунтуванням, наведеним у позовній заяві.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, оцінивши надані докази, суд,

встановив:

15.11.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Татнєфть - АЗС - Україна" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Пирятин" (покупець) було укладено Договір поставки нафтопродуктів по одноразових відомостях № 1714пр/т (а.с. 8, далі Договір), за умовами якого постачальник зобовязувався передавати у власність покупцю нафтопродукти (надалі - товар), а Покупець зобов'язувався приймати товар і своєчасно оплачувати його вартість на умовах даного Договору (п. 1.1 Договору).

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне:

- кількість поставленого товару визначається відповідно до витратної накладної на передачу разових відомостей на нафтопродукти (п. 2.1 Договору);

- отримання товару постачальником провадиться тільки за наявності оригіналу належним чином оформленої довіреності на отримання товару (форма № м-2). Товар вважається поставленим постачальником і прийнятим покупцем з моменту підписання сторонами витратної накладної (п. 3.3 та п. 3.4 Договору);

- ціна на товар визначається у гривнях на момент відпуску товару (ч. 1 п. 4.1 Договору);

- покупець зобовязаний провести 100% передоплату за нафтогазопродукти на підставі рахунку-фактури, виписаного постачальником у відповідності до узгодженого сторонами асортименту, кількості, ціни і вартості товару. Оплату покупець проводить шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом одного банківського дня з моменту отримання рахунку-фактури(п. 4.3 та п. 4.4 Договору);

- цей Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2013р., в частині взаєморозрахунків до їх повного виконання. Постачальник має право в односторонньому порядку розірвати даний договір письмово повідомивши при цьому покупця за десять днів. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік на таких же умовах, якщо жодна зі сторін за 30 календарних днів до його закінчення терміну його дії не заявить про розірвання, а в частині взаєморозрахунків до їх повного виконання. (п. 9.1-9.3 Договору).

За даними позивача даний Договір сторонами не розривався і на даний час є діючим.

На виконання умов Договору у період з 29.09.2014 р. по 06.10.2015 р. позивачем було поставлено відповідачу товар на суму 421 655,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних, а саме : № ТН000007766 від 19.09.2014 р. на суму 88 725,00 грн. (а.с. 9), № ТН000007811 від 22.09.2014 р. на суму 122 075,00 грн. (а.с. 11), № ТН000007998 від 29.09.2014 р. на суму 24 875,00 грн. (а.с. 13), № ТН000008246 від 03.10.2014 р. на суму 98 450,00 грн. (а.с. 15), № ТН000008319 від 06.10.2014 р. на суму 87 530,00 грн. (а.с. 17). Дані первинні документи підписані представниками сторін та скріплені печаткою позивача.

Факт отримання представниками відповідача товару від позивача за вказаними видатковими накладними підтверджується наявними у матеріалах справи копіями довіреностей (типової форми № М-2) на отримання товароматеріальних цінностей, а саме : № 35 від 19.09.2014 р. (а.с. 10), № 36 від 22.09.2014 р. (а.с. 12), № 31 від 29.09.2014 р. (а.с. 14), № 37 від 03.10.2014 р. (а.с. 16) та № 38 від 06.10.2014 р. (а.с. 18).

В порушення умов Договору відповідач провів розрахунки за отриманий товар не у повному обсязі та з порушенням строків, а саме : 09.10.2014 р. відповідачем було проведено оплату отриманого ним товару у розмірі 360 600,00 грн.. Дана обставина підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення № 13 від 09.10.2014 р. (а.с. 31).

В зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за Договором, в частині здійснення розрахунків за отриманий товар, позивач направляв на адресу відповідача претензію № 21/04-1832 від 11.11.2014 р., з вимогою в термін до 21.11.2014 р. сплатити заборгованість у розмірі 61 055,00 грн. за отриманий ним товар за Договором № 1714пр/т від 15.11.2012 р. (копія наявна у матеріалах справи, а.с. 19). Направлення позивачем вищезазначеної претензії відповідачу підтверджується копією чеку "Укрпошти" № 9170 від 12.11.2014 р. та повідомленням про вручення поштового відправлення №275 (а.с. 19 на звороті). 28.11.2014 р. позивач отримав від відповідача відповідь на вказану претензію, в якій останнім зазначено про визнання вимог та зобовязання погасити заборгованість у розмірі 61 055,00 грн. до 10.12.2014 р. (копія наявна у матеріалах справи, а.с. 20).

31.08.2015 р. позивач отримав від відповідача лист № 147, згідно якого останній повідомляв, що знаходиться у скрутному фінансовому становищі та прохав позивача надати розстрочку по сплаті заборгованості у розмірі 61 055,00 грн. до 15.10.2015 р. (копія наявна у матеріалах справи, а.с. 21).

За даними позивача на момент подання позову до суду відповідач зобов'язання за Договором щодо оплати отриманого товару не виконав, заборгованість останнього складає 61 055,00 грн..

З огляду на невиконання відповідачем зобовязань щодо оплати товару, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 61 055,00 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 15.11.2012 р. Договору поставки нафтопродуктів по одноразових відомостях № 1714пр/т.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного між сторонами Договору, кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного Кодексу України). Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару (ст. 692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк виконання боржником зобов'язання не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати таке зобов'язання у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за Договором, поставивши відповідачеві товар за вказаними вище видатковими накладними на загальну суму 421 655,00 грн.. В свою чергу, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним Договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України не повністю оплатив вартість поставленого за вказаними видатковими накладними товару у визначені Договором та Додатком строки, заборгованість останнього на момент предявлення даного позову до суду та розгляду справи у суді складає 61 055,00 грн.. Дана обставина відповідачем не спростована.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача основного боргу в сумі 76 752,00 грн. є підтвердженими документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

За викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 61 055,00 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 43, ст. 49, ст. 75, ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Пирятин" (вул. Івана Франка, буд. 9Б, с. Повстин, Пирятинський р-н, Полтавська обл., 37053), ідентифікаційний код юридичної особи 36814431, р/р 2936 в АТ КБ "Приватбанк", МФО 331401 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Татнєфть - АЗС - Україна" (вул.Половки, 62, м. Полтава, 36010), ідентифікаційний код юридичної особи 38194448, р/р 8726 в ПАТ "ОТП Банк", МФО 300528 - 61 055,00 грн. основного боргу.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.01.2016 р.

Суддя О.В.Ківшик

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.