ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2016 р.Справа № 922/6195/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧернігівГазСпецСервіс", м. Чернігів
до Приватного акціонерного товариства Харківський електротехнічний завод "Трансзв"язок", м. Харків
про стягнення 24140,24 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність № 5 від 05.01.2016 року;

відповідача - ОСОБА_2, довіреність від 20.06.2015 року

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЧернігівГазСпецСервіс", м. Чернігів (позивач) 27.11.2015 р. звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Приватного акціонерного товариства Харківський електротехнічний завод "Трансзв"язок", м. Харків про стягнення 24140,24 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання з боку відповідача своїх зобов'язань за Договором № 32/09-14 від 15.09.2014 року, у зв'язку із чим, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму основного бору в розмірі 12500,00 грн., пеню в розмірі 3831,40 грн., 3 % річних в розмірі 518,84 грн. та індекс інфляції в розмірі 7290,00 грн. Також до стягнення заявлені судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30 листопада 2015 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі № 922/6195/15 та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 14 грудня 2015 року о 10:20.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14 грудня 2015 року клопотання відповідача про відкладення розгляду справи (вх. № 49698 від 14.12.2015 р.) задоволено та розгляд справи № 922/6195/15 відкладено на 19 січня 2016 р. о 10:00год., відповідно до приписів ст. 77 ГПК України.

04.01.2016 року за вх. № 40 та 19.01.2016 р. через канцелярію суду, до матеріалів справи від позивача надійшло клопотання про долучення документів. Надані позивачем документи досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

19.01.2016 року через канцелярію суду, до матеріалів справи від відповідача надійшов відзив (вх. № 1371), який досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Позивач в призначене судове засідання з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та наполягав на задоволенні позову.

Відповідач в призначене судове засідання з'явився, проти позову заперечив з підстав, викладених в наданому раніше відзиві на позовну заяву.

За висновками суду, матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, у зв'язку з чим господарська справа № 922/6195/15 розглядається відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, - за наявними в ній матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив наступне.

15 вересня 2014 року між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "ЧернігівГазСпецСервіс" (виконавець) та відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Харківський електротехнічний завод "Трансзв'язок" (замовник) було укладено Договір № 32/09-14 (далі - договір) (т.с. І а.с. 10-12), відповідно до умов п.1.1. якого, підрядник зобовязався в порядку та на умовах, визначених в договорі виготовити та передати у власність Замовнику блочно - модульну газову котельню потужністю 192 кВт (БМГК).

Згідно з п. 4.1. загальна вартість договору складає 216000,00 грн., в т.ч. ПДВ - 36000,00 грн.

Згідно з п. 4.2. вищевказаного Договору, замовник здійснює оплату робіт за Договором наступним чином :

4.2.1. - 108000.00 грн. з ПДВ - передоплата протягом пяти банківських днів з моменту підписання договору.

4.2.2. - 58000,00 грн. з ПДВ - оплата на протязі 3-х банківських днів з моменту повідомлення Замовника про готовність БМГК до відвантаження, але не пізніше ніж за 1 день до відвантаження.

4.2.3. - 50000,00 грн. з ПДВ - оплата на протязі 30 - ти календарних днів з моменту підписання акта прийому - передачі БМГК.

Відповідно до п. 2.1.2. Договору, виконавець зобов'язався здійснити передачу БМГК у власність замовника у строк не пізніше 40 календарних днів з моменту отримання передоплати на рахунок виконавця згідно з п. 4.2.1. Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.11.2014 року відповідно до видаткової накладної від 10.11.2014 р. позивач (виконавець) передав відповідачу (замовнику) блочно - модульну газову котельню (т.с. І а.с. 14), про що між сторонами також складено та підписано Акт № РН-002674 здачі - прийняття робіт (надання послуг) від 10.11.2014 р. (т.с. І а.с. 15).

Позивач звернувся з даним позовом до господарського суду, в якому наголошує, що відповідач, в порушення умов п.п. 4.1. - 4.2.3. Договору роботи оплатив позивачеві несвоєчасно та не в повному обсязі, лише на суму 203500,00 грн., у зв'язку із чим, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка склала 12500,00 грн. та яка залишилась з боку відповідача не сплаченою.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частиною 1 ст.179 Господарського кодексу України встановлено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 837 Цивільного Кодексу України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевказані обставини та приймаючи до уваги вимоги ст. 526 Цивільного Кодексу України, а також те, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на спростування наявної перед позивачем заборгованості, господарський суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення заборгованості в сумі 12500,00 грн. правомірна та обґрунтована, така, що не спростована відповідачем, тому підлягає задоволенню повністю.

Щодо позовних вимог в частині заявлених до стягнення з відповідача 7290,00 грн. інфляційних втрат та 518,84 грн. 3% річних, суд зазначає про наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Як свідчать матеріали справи, період нарахування 3 % річних та інфляційних нарахувань позивачем визначений вірно, що дає підстави суду задовольнити позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 518,84 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 7290,00 грн.

Розглядаючи позовну вимогу про стягнення пені в розмірі 3831,40 грн., господарський суд зазначає про наступне.

Згідно з п. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 3 статті 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За правилами ст. 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

В силу дії ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з умовами п. 6.3 Договору, сторони погодили, що у випадку порушення строків оплати, що вказані замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі облікової ставки НБУ виходячи із суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до наданих позивачем нарахувань, пеня нарахована позивачем за період з 11.12.201 р. по 23.11.2015 р. та складає 3831,40 грн.

Дослідивши умови пункту 6.3. спірного Договору № 32/09-14 від 15.09.2014 року, господарський суд зазначає, що вказані умов п. 6.3. Договору про нарахування пені "за кожен день прострочення" зобов'язання не можна розцінювати, як встановлення іншого строку нарахування пені, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України (шість місяців).

Згідно з вимогами ч. 2. ст. 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а тому застереження "за кожен день прострочення" не є зміною або продовженням строку нарахування неустойки, встановленого ч. 6 ст.232 ГК України, тобто спірним Договором не вказано інший, ніж 6 місяців, строк.

Враховуючи вищенаведене, задоволенню підлягає сума пені в розмірі 2896,40 грн., в іншій частині суд відмовляє у зв'язку з невірним нарахуванням.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України, відповідно до якої судові витрати за майновий характер спору в даному разі на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Харківський електротехнічний завод "Трансзв"язок" (61009, м. Харків, вул. Достоєвського, буд. 16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧернігівГазСпецСервіс" (14021, м. Чернігів, вул. Любецька, буд. 60-А, ) - 12500,00 грн. заборгованості за Договором № 32/09-14 від 15.09.2014 р.; 518,84 грн. 3 % річних; 7290,00 грн. інфляційних; 2896,40 грн. пені; 1170,82 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 25.01.2016 р.

Суддя ОСОБА_3