ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2016 р.Справа № 922/6536/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м.Харків
до Ізюмської районної державної адміністрації, м.Ізюм Харківської області
про стягнення 19584,20 гривень
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1О.(дов.№01-42юр/3206 від 30.04.2015р.);

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

24.12.2015 р. позивач - АК "Харківобленерго" звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Ізюмської районної державної адміністрації (відповідача) про стягнення 17870,79 грн. заборгованості за електричну енергію (де 14892,34 грн. - тарифна складова та 2978,45 грн. - ПДВ 20%), 326,03 грн. інфляційних, 81,95 грн. 3% річних, 1305,43 грн. пені. Крім того просить суд покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.12.2015 р. було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19.01.2016р.

18.01.2016 р. відповідач надав до суду пояснення (вх.№1275), в яких зазначає, що затримка оплати електроенергії виникла не з вини відповідача, а у зв'язку з несвоєчасним надходженням бюджетних коштів, у зв'язку з чим просить суд зменшити розмір пені, інфляційних витрат та трьох відсотків річних на 90%.

Представник позивача у відкритому судовому засіданні 19.01.2016р. підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Щодо зменшення пені покладався на розсуд суду, проти зменшення інфляційних та річних заперечував.

У судове засідання 19.01.2016 р. відповідач не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, встановив наступне.

30.07.2004 р. сторони уклали договір постачання електричної енергії №61-205 (далі-Договір), за яким позивач відпускає відповідачу електричну енергію. На підставі п.9.11 Договір пролонговано до 2015 р.

У відповідності до п.2.2.5. договору, споживач зобовязаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість спожитої електричної енергії та інші нарахування. Згідно із п.5 додатку №2, остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі рахунка, який виставляється постачальником електричної енергії на основі даних про фактичне споживання електричної енергії. У відповідності до п.5 Додатку №2 до договору споживач повинен отримати рахунок на оплату електричної енергії. Цей рахунок має бути оплачений протягом 10 операційних днів з дня його отримання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, на підставі зазначеного договору за період з травня 2015 року по жовтень 2015 року здійснював відпуск електроенергії. Але, відповідач не виконав належним чином договірні зобов'язання в частині своєчасної оплати за отриману електричну енергію, внаслідок чого, утворилась заборгованість перед позивачем, яка становить 17870,79 грн. заборгованості за електричну енергію (де 14892,34 грн. - тарифна складова та 2978,45 грн. - ПДВ 20%).

У суму заборгованості за вартість спожитої електроенергії включено податок на додану вартість. ПДВ нараховується відповідно до розділу 5 Податкового кодексу України.

Відповідно до Закону України "Про електричну енергію" від 16.10.1997 р. №575/97-ВР та Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електороенергетики України від 31.07.1996 №28 (далі-правила), договір про постачання електороенергії є основним документом та визначає зміст правових відносин, прав і обов'язків сторін.

Згідно з ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст.174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, враховуючи, що відповідач не надав до суду доказів погашення боргу, позовні вимоги позивача в частині стягнення 17870,79 грн. заборгованості за електричну енергію (де 14892,34 грн. - тарифна складова та 2978,45 грн. - ПДВ 20%) є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Крім того, за прострочення оплати боргу, позивач просить стягнути з відповідача 326,03 грн. інфляційних, 81,95 грн. 3% річних, 1305,43 грн. пені.

Розглянувши заяву відповідача про зменшення на 90% інфляційних, 3% річних та пені, суд прийшов до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 Додатку №2 "Порядок розрахунків" споживачу встановлений розрахунковий період з 01 числа місяця до такого ж числа наступного місяця.

Пунктом 4.2.1 договору передбачено, що в разі не оплати або несвоєчасної оплати у строки, зазначені у п.2.2.5 даного договору, з порушенням термінів визначених Додатком №2 "Порядок розрахунків" відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Судом встановлено і не заперечується відповідачем, що оплата за спожиту електроенергію здійснювалась з прострочкою, у зв'язку з чим, у позивача виникло право на стягнення пені, річних та інфляційних.

Згідно зі ст.ст.193,198 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

В розумінні статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно із ст.548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 ЦКУ).

В розумінні частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Судом встановлено, що позивач надав до суду обґрунтований розрахунок пені, який повністю відповідає вимогам законодавства України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд наголошує, що річні та інфляційні за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, а тому їх зменшення судом не передбачено чинним законодавством України.

За таких обставин, суд перевіривши період та суми нарахування, вважає позовні вимоги позивача по стягненню 326,03 грн. інфляційних та 81,95 грн. 3% річних обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Разом з тим, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90%, суд дійшов висновку про його часткове задоволення, з наступних підстав.

У відповідності до п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Водночас ст.614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

В обґрунтування заявленого клопотання про зменшення розміру пені на 90% відповідач посилається на те, що його фінансування здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, які надходять несвоєчасно.

Таким чином, з наведеного вбачається, що відповідач був позбавлений можливості своєчасно розрахуватися за спожиту електричну енергію, у звязку з недостатнім фінансуванням з державного бюджету України.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе зменшити розмір нарахованої позивачем пені на 50% та стягнути з відповідача пеню в розмірі 652,72 гривень.

Відповідно до п.4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7, у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Отже, суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.525, 526, 625 Цивільного кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Ізюмської районної державної адміністрації (код 04059527, 64300, Харківська область, м.Ізюм, вул.Центральна, 1, п/р №2509 ГУДКУ у Харківській обл., МФО 851011) на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго (61037, м.Харків, вул.Плеханівська, 149, , п/р 07 в філії ХОУ ПАТ "Ощадбанк", МФО 351823) 17870,79 грн. заборгованості за електричну енергію (де 14892,34 грн. - тарифна складова та 2978,45 грн. - ПДВ 20%).

Стягнути з Ізюмської районної державної адміністрації (код 04059527, 64300, Харківська область, м. Ізюм, вул.Центральна, 1, п/р №2509 ГУДКУ у Харківській обл., МФО 851011) на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго (61037, м.Харків, вул.Плеханівська, 149, , п/р 5 в АТ "ОСОБА_2 Аваль" м.Києва, МФО 380805) 652,72 гривень пені, 81,95 гривень 3% річних, 326,03 гривень інфляційних втрат, та 1218,00 гривень судового збору.

Видати відповідні накази після набрання рішенням законної сили.

В частині позову щодо стягнення 652,72 гривень пені відмовити.

Повне рішення складено 25.01.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

Справа №922/6536/15