ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р.Справа № 922/6336/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Гравіті-Мешин", м. Харків
до Публічного акціонерного товариства "АКБ "Базис" м. Харків
про стягнення 528 874,12грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, дор. № 01 від 18.01.2016р.;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача 139 288,52грн. основного боргу, 103 129,85грн. збитків від інфляції, 122 986,04грн. пені, 14 360,65грн. 3% річних, 149 109,06грн. неодержаних доходів (упущеної вигоди), у зв'язку з невиконанням відповідачем рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2012р. по справі № 5023/2110/12, а також покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору. Крім того, позивач просить суд накласти арешт на майно та грошові кошти відповідача в розмірі заявлених позовних вимог.

Представник позивача позовні вимоги та заяву про вжиття заходів до забезпечення позову підтримує, просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у призначене судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, однак звернувся до суду з клопотанням, в якому просить відкласти розгляд справи, посилаючись на неможливість забезпечити явку свого представника в судове засідання в зв'язку з його участю в судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду.

Розглянувши дане клопотання суд дійшов висновку, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений судом своєчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Ухвалу про порушення провадження у справі та призначення її до розгляду на 18.01.2016р. відповідачем отримано 18.12.2015р.

Посилання відповідача на участь свого представника в іншому судовому засіданні не приймається судом, оскільки відповідач не позбавлений можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника (ч.1-5 ст.28 Господарського процесуального кодексу України) з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовити.

Враховуючи те, що судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності його представника за наявними в справі матеріалами, відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що рішення суду від 14.06.2012р., яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гравіті-Мешин" (позивач) до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Базис" (відповідач) задоволено повністю та зобовязано відповідача перерахувати на рахунок позивача кошти в сумі 138 215,52грн., до теперішнього часу відповідачем не виконано, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача ці кошти у сумі 139 288,52грн. (в т.ч. 138 215,52грн. суми основного боргу та 1073,00грн. суми судового збору, стягнутого з відповідача на користь позивача за цим рішенням), які позивач визначив як суму основного боргу. На вказану суму позивачем також нараховані 3% річних, збитки від інфляції та пеня за період невиконання відповідачем рішення суду. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки у вигляді неотриманих доходів (упущеної вигоди) у звязку із невиконанням відповідачем рішення суду по справі № 5023/2110/12.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 139 288,52грн. не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів

Реалізуючі своє право на судовий захист, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Гравіті-Мешин" у 2012 році звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Базис" про розірвання договору банківського рахунку та зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме: перерахувати на рахунок позивача грошові кошти у сумі 138 215,52грн. шляхом грошового переказу за платіжним дорученням № 03 від 04.05.2012р.

14.06.2012р. рішенням господарського суду Харківської області по справі № 5023/2110/12 позов Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гравіті-Мешин" до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Базис" задоволено повністю, розірвано договір банківського рахунку № 27970 від 05.06.2006р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою Гравіті-Мешин та Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк Базис; зобовязано Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк Базис перерахувати грошові кошти в сумі 138 215,52грн. з рахунку № 0010 Товариства з обмеженою відповідальністю фірми Гравіті-Мешин на поточний рахунок № 66 в АТ Регіон-Банк в м. Харків, МФО 351254 Товариства з обмеженою відповідальністю фірми Гравіті-Мешин шляхом грошового переказу за платіжним дорученням № 03 від 04.05.2012р. та стягнуто з Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк Базис на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми Гравіті-Мешин 1 073,00грн. судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.09.2012р. рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2012р. у справі № 5022/2110/12 залишено в силі.

22.10.2012р. на примусове виконання рішення видано відповідний наказ.

Дослідивши позовні вимоги, заявлені позивачем у справі № 922/6336/15 та надані позивачем докази, судом вбачається, що предметом даного позову є стягнення суми основного боргу в розмірі 139 288,52грн., яка складається з 138 215,52грн. основного боргу за неналежне виконання відповідачем платіжного доручення № 03 від 04.05.2012р. та 1 073,00грн. судового збору, вже стягнутого з відповідача на користь позивача у справі № 5022/2110/12.

Судом вбачається, що спір про право на отримання коштів в розмірі 138 215,52грн. за неналежне виконання відповідачем платіжного доручення № 03 від 04.05.2012р. вже був вирішений господарським судом Харківської області 14.06.2012р. у справі № 5023/2010/12, про що прийнято відповідне рішення, яким зобов'язано відповідача перерахувати грошові кошти в розмірі 138 215,52грн. шляхом грошового переказу за платіжним дорученням № 03 від 04.05.2012р. та стягнуто з відповідача понесені позивачем у справі № 5023/2010/12 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 073,00грн., які позивач у даній справі просить повторно стягнути з відповідача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, звертаючись до суду з відповідним позовом, обравши інший, однак, подібний спосіб захисту (стягнути кошти замість раніше обраного способу у вигляді зобовязання перерахувати кошти на рахунок) фактично намагається повторно стягнути з відповідача кошти, які вже є предметом стягнення у справі № 5023/2010/12.

Оскільки подвійне стягнення є неприпустимим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача боргу в розмірі 139 288,52грн.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 122 986,04грн. за період з 14.06.2012р. по 19.11.2015р., суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, відповідно до норм діючого законодавства, пеня поділяється на законну (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами у договорі).

В обґрунтування своїх позовних вимог в частині стягнення пені, позивач посилається на п.3.1 договору банківського рахунку № 27970 від 05.06.2006р., яким передбачено таке нарахування.

Як вже було встановлено судом, рішенням суду від 14.06.2012р. у справі № 5023/2110/12 договір банківського рахунку № 27970 від 05.06.2006р. був розірваний.

Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються, суд дійшов висновку про відсутність у позивача права нараховувати пеню після розірвання договору.

Інших правових підстав в обґрунтування позову в частині стягнення пені позивач суду не навів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що нарахування позивачем пені є безпідставним, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача за період з 14.06.2012р. по 19.11.2015р. 3% річних в розмірі 14 360,65грн. та за період з червня 2012р. по жовтень 2015р. збитків від інфляції в розмірі 103 129,85грн., суд дійшов наступного висновку.

В силу приписів ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Частиною 5 ст.11 Цивільного кодексу України передбачена можливість виникнення грошового зобов'язання на підставі судового рішення.

На підставі викладеного, здійснивши вірний розрахунок 3% річних за заявлений позивачем період з 14.06.2012р. по 19.11.2015р. та збитків від інфляції за заявлений позивачем період з червня 2012р. по жовтень 2015р. на суму основного боргу в розмірі 138 215,52грн., яку рішенням суду від 14.06.2012р. у справі № 5023/2110/12 було зобов'язано відповідача перерахувати на поточний рахунок позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 14 245,67грн. та збитків від інфляції в розмірі 102 335,40грн.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 114,98грн. та збитків від інфляції в розмірі 794,45грн., суд відмовляє, оскільки дане нарахування здійснено позивачем на суму судового збору в розмірі 1 073,00грн., який в розумінні Цивільного кодексу України не є цивільним (грошовим) зобов'язанням, за невиконання якого кредитор має право нараховувати 3% річних та збитки від інфляції.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 149 109,06грн. неодержаних доходів (упущеної вигоди), у звязку із невиконанням відповідачем обовязку, встановленого рішенням суду у справі № 5023/2110/12 щодо перерахування коштів за договором банківського рахунку № 27970 від 05.06.2006р., суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Приписами ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

За змістом ст. 623 Цивільного кодексу України вбачається, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

Отже, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що сам лише факт невиконання стороною рішення суду не може бути підставою для стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди.

Оскільки позивач не довів суду наявності підстав для стягнення з відповідача неодержаних доходів (упущеної вигоди) в сумі 149 109,06грн., суд дійшов висновку про відмову у позові в цій частині.

Що стосується заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони має право вжити передбачених ст.67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Правовий аналіз норми зазначеної статті передбачає, що заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, вказати про наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Суд зазначає, що господарське судочинство здійснюється шляхом письмового провадження, а тому факт наявності визначених обставин має підтверджуватись певними доказами як це встановлено положеннями статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, Господарський процесуальний кодекс України, покладає обов'язок доказування на сторони, а тому кожна сторона повинна довести наявність тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Наведене стосується й вимоги про забезпечення позову.

Суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню, у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Саме лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для накладення арешту на все майно, на грошові кошти в межах заявлених позовних вимог, що належать відповідачу, а також заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Позивачем в обґрунтування поданої заяви не доведено суду, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може утруднити виконання чи призвести до невиконання рішення суду, оскільки припущення позивача, викладені у заяві не містять переконливу мотивацію щодо наявності підстав для забезпечення позову. Єдиною підставою, якою заявник обґрунтовує необхідність вжиття запобіжних заходів, є лише той факт, що відповідач змінює найменування юридичної особи та проводить загальні збори акціонерів.

На підставі викладеного суд вважає, що клопотання позивача про вжиття заходів до забезпечення позову є необґрунтованим, документально не доведеним та таким, що задоволенню не підлягає. Судовий збір за подання заяви про вжиття заходів до забезпечення позову суд покладає на позивача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої при частковому задоволенні позову судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.225 Господарського кодексу України, ст. ст.11, 22, , 549, 551, 623, 625 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 12, 28, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Базис» (61002, м. Харків, вул. Сумська, 88, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Гравіті-Мешин» (юридична адреса: 61184, м. Харків, вул. Метробудівників, 10, к.77, фактична адреса: 61038, м. Харків, вул. Спортивна, 24, ) - 14 245,67грн. 3% річних, 102 335,40грн. збитків від інфляції, 1 748,72грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 139 288,52грн. основного боргу, 3% річних в розмірі 114,98грн., збитків від інфляції в розмірі 794,45грн., 149 109,06грн. неодержаних доходів, 122 986,04грн. пені - відмовити.

Повне рішення складено 25.01.2016 р.

Суддя ОСОБА_2