РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016Справа №910/31124/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

до Приватного акціонерного товариства "Просто-страхування"

про відшкодування шкоди в порядку регресу 6 444,18 грн.

Суддя М.М.Якименко

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Брусник А.М. - довіреність від 23.12.2015 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (далі по тексту - позивач) до Приватного акціонерного товариства "Просто-страхування" (далі по тексту - відповідач) про відшкодування шкоди у розмірі 6 444,18 грн. у порядку регресу шкоди, завданої в результаті ДТП.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.12.2015 порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 27.01.2016.

24.12.2015 року через канцелярію суду надійшла заява позивача про розгляд справи без його участі.

29.12.2015 року через відділ діловодства суду від Моторного (транспортного) страхового бюро надійшли документи по справі.

В судове засідання 27.01.2016 року представники позивача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 27.01.2016 року представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд в їх задоволенні відмовити, а також подав відзив на позовну заяву.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 27.01.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В :

15.07.2014 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-2401-14-00029, предметом якого є страхування транспортного засобу "ГАЗ" державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

28.05.2015 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "ГАЗ" державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 та транспортного засобу "ВАЗ" державний реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_4.

Згідно довідки ВДАІ та постанови Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.07.2015 року вищезазначена дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення ОСОБА_4 Правил дорожнього руху.

02.06.2015 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

15.06.2015 року позивач на підставі рахунку - фактури № СФ- 0000295 від 08.06.2015 складено страховий акт розрахунок суми страхового відшкодування до нього, на підставі чого позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 13 908,30 грн. на підтвердження чого, суду надано платіжне доручення №11781 від 16.06.2015 року.

Виходячи з того, що цивільна відповідальність власника транспортного засобу "ВАЗ" державний реєстраційний номер НОМЕР_4 застрахована відповідачем, позивач 20.07.2015 року звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу.

Відповідач 30.09.2015 року перерахував позивачу 6 954,18 грн., а тому позивач просить суд стягнути з відповідача решту суми 6 444,18 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є єдиним нормативно-правовим актом, який регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. А саме, ст. 22 та ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до ст. 22.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП.

Згідно ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно наданого суду Звіту № 2847/107807 з оцінки транспортного засобу від 10.09.2015 року вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу "ГАЗ" державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з урахуванням зносу складає 7 464,18 грн., коефіцієнт зносу становить 0,49.

Згідно Полісу страхування номер АІ/3372619 передбачена франшиза у розмірі 510,00 грн.

Таким чином, відшкодуванню підлягає 6 954,18 грн., які були перераховані відповідачем позивачу згідно платіжного доручення № 15337 від 29.09.2015.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на с. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", а також на Постанову Верховного суду № 3-50гс15 у якій було продубльовано зміст вищезазначених статей та встановлено, що: до страховика який виплатив страхове відшкодування переходить право вимоги у межах фактичних затрат, а це означає наявність права на звернення у межах фактичних затрат, а не право на звернення у розмірі фактичних затрат (майнова претензія не може перевищити розміру фактичних затрат).

Чинним законодавством та Постановою Верховного суду № 3-50гс15 не встановлено право позивача звертатись із позовом у розмірі фактичних затрат, законом встановлено, що у суми заявленої до стягнення мають бути межі, а саме - ціна позову не може перевищувати розміру фактичних затрат (понесених збитків).

Також, а ні судом, а ні законом не було встановлено, що у будь-якому випадку усі фактичні затрати мають бути відшкодовані за рахунок страхової компанії, з якою був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Законом регламентовано, що відповідальність обмежена умовами Договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, встановлених у Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Оскільки відповідальність особи, що заподіяла збиток застрахована відповідачем, то відповідач у межах договору обов'язкового страхування взяв на себе відповідальність по виплаті страхового відшкодування.

Натомість, за усі збитки, що перевищили розмір страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування несе відповідальність особа, що їх завдала, в порядку ст. 1191 та 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, доводи позивача суперечать наявним доказам та встановленим обставинам, тому є необґрунтованими.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 29.01.2016 року.