ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2016 р. Справа № 916/4088/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді Жекова В.І.,

суддів Аленіна О.Ю., Богатиря К.В.

(Склад колегії суду визначено згідно з протоколом про автоматичний розподіл справи між суддями від 03.12.2015р.)

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю представників сторін 27.01.2016 р.:

Від ДП Адміністрація морських портів України в особі Іллічіської філії ДП Адміністрація морських портів України- ОСОБА_1

Від ДП Іллічівський морський торговельний порт- ОСОБА_2

Від Одеської митниці Державної фіскальної служби України-не зявився.

розглянувши апеляційну скаргу

Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт

на рішення Господарського суду Одеської області

від 30.11.2015 р.

по справі № 916/4088/15

за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Іллічіської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України

до відповідача Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Одеської митниці Державної фіскальної служби України

про стягнення 335 717, 33 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 21.12.2015р., яка надіслана учасникам процесу 22.12.2015р., розгляд апеляційної скарги призначено на 13.01.2016 р.

Учасники судового процесу відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлялись про час і місце розгляду апеляційної скарги.

Розгляд справи за правилами ст. 77 ГПК України відкладався.

27.01.2016р. від Одеської митниці ДФС вдруге надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав неможливості прибуття в засідання суду. Розглянувши наведене клопотання судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з тих підстав, що явка сторін у справі не визнавалася судом обовязковою, ДФС не була позбавлена права надати у судове засідання будь які письмові пояснення та ДФС не є стороню по договору за яким відбувається спір.

Відповідно до вимог ст. 85 ГПК України в судовому засіданні, яке відбулось 27.01.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

05.10.2015р. ОСОБА_3 підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», в якому просило стягнути з ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на користь ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» 309 190, 80 грн. заборгованості, 25198, 01 грн. пені і 1328, 52 грн. 3% річних та витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» посилається на те, що між ДП «Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії та ДП «Іллічівський морський торговельний порт» було укладено договір №108/1-Пд-ІЛФ-15/225-0 від 12.06.2015р., відповідно до п.1.1. якого Адміністрація бере на себе зобовязання забезпечити відшкодування фактичних витрат на послуги Одеської залізниці (подавання, забирання, використання та зважування вагонів, маневрові операції, а також інші послуги що надаються Одеською залізницею) на території Іллічівського морського порту, а порт зобовязується відшкодувати фактичні витрати за ці послуги.

ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» зазначає, що умови вищезазначеного договору Іллічівським морським портом були виконані не повністю, а саме виставлені рахунки оплачено портом лише частково, у звязку із чим за портом рахується заборгованість за договором в розмірі 309 190, 80 грн. з ПДВ.

На думку ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ці обставини і стали підставою для звернення до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом про стягнення заборгованості та штрафних санкцій з ДП «Іллічівський морський торговельний порт».

Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.11.2015р. по справі №916/4088/15 (суддя Зайцев Ю.О.) позов Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України до відповідача Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт про стягнення 335 717,33 грн. задоволено; стягнуто з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" на користь "Адміністрація морських портів України" в особі філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" 309 190, 80 грн., 25 198, 01 грн. пені, 1 328, 52 грн. 3% річних та 5 035, 75 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення мотивоване тим, що відповідачем у справі не належним чином виконані договірні зобовязання.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 підприємство «Іллічівський морський торговельний порт» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 30.11.2015р. по справі №916/4088/15 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» про стягнення 335 717, 33 грн. відмовити у повному обсязі.

Звертаючись з апеляційною скаргою апелянт посилається на те, що судом першої інстанції в повному обсязі не були дослідженні всі фактичні обставини справи, які суттєве значення мали для розгляду справи по суті.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення було порушено норми матеріального права, зокрема, ст.ст. 614, 623 ЦК України, ст. 226 ГК України, що на його думку, полягає в тому, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про стягнення з відповідача ДП «Іллічівський морський торговельний порт» заборгованості, пені та трьох відсотків річних не було встановлено складу правопорушення, що є необхідною умовою для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків.

Зокрема, апелянт зазначає, що особою, за вини якої виник простій 22-х та 24-х вагонів, плата за користування яких розрахована ДП «Одеська залізниця» за відомостями плати за користування вагонами (ФГУ-46) №20063216 та №06073442, та відшкодування якої становить зміст основної заборгованості за позовом, є третя особа Одеська митниця Державної фіскальної служби України, оскільки саме незаконними діями останньої було спричинено тривале митне оформлення вагонів, за користування яких розрахункова плата відповідно до зазначених відомостей №20063216 та №06073442.

До Одеського апеляційного господарського суду надійшов відзив Одеської митниці ДФС на апеляційну скаргу, в якій остання просила залишити апеляційну скаргу ДП «Іллічівський морський торговельний порт» без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 30.11.2015р. у справі №916/4088/15 залишити без змін, посилаючись на те що при прийнятті оскаржуваного судового рішення судом не допущено порушень а ні норм матеріального, а ні норм процесуального права.

Аналогічної думки дотримується у своєму відзиві на апеляційну скаргу ДП Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України.

Апелянт, підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 12.06.2015р. між ОСОБА_3 підприємством Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України та ОСОБА_3 підприємством Іллічівський морський торговельний порт було укладено договір №108/1-Пд-ІЛФ-15/225-0 відшкодування витрат щодо надання комплексу послуг, повязаних з координацією залізничних перевезень (т.1, а.с. 16-20).

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову ДП «АМПУ» в особі Іллічівської філії є стягнення з відповідача ДП «ІМТП» 309190, 80 грн. заборгованості за договором №108/1-Пд-ІЛФ-15/225-0 від 12.06.2015р., сторонами якого є ДП Адміністрація морських портів України в особі Іллічіської філії ДП Адміністрація морських портів України та ДП Іллічівський морський торговельний порт, а також пені, і 3% річних за порушення договірних строків оплати заборгованості.

Так, відповідно до п.1.1. договору ДП Адміністрація морських портів України бере на себе зобовязання забезпечити відшкодування фактичних витрат на послуги Одеської залізниці (подавання, забирання, використання та зважування вагонів, маневрові операції, а також інші послуги що надаються Одеською залізницею) на території Іллічівського морського порту, а ДП Іллічівський морський торговельний порт зобовязується відшкодувати фактичні витрати за ці послуги.

Відповідно до приписів статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Положеннями статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Приписи статті 610 ЦК України встановлюють, що порушенням зобовязання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що за договір, за яким позивачем ДП «Адміністрація морських портів України» заявлено до стягнення суму заборгованості, є двостороннім правочином, сторонами якого є позивач ДП Адміністрація морських портів України та відповідач ДП «Іллічівський морський торговельний порт», відповідно саме для них договором встановлені права та обовязки, зокрема щодо строків виконання зобовязання із оплати сум відшкодування.

Так, відповідно до умов договору ДП «Адміністрація морських портів України» у червні-липні 2015 року здійснювала оплату вартості послуг Одеської залізниці на території Іллічівського морського порту, на підставі чого на адресу порту адміністрацією було направлено акти наданих послуг за договором №108/1-Пд-ІЛФ-15/15-225-о від 12.06.2015р. від 30.06.2013р. та (із доданням копій документів на понесення за Адміністрацією відповідних витрат): акти наданих послуг від 30.06.2013р.; від 31.07.2015р.

Зазначена сума заборгованості є сумою відшкодування Адміністрації понесених нею витрат на оплату Одеській залізниці плати за користування вагонами відповідно до відомостей користування вагонами (ФГУ-46) №20063216 та №06073442.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що нарахована в відомостях плата розрахована за період користування портом вагонами залізниці, в т.ч. період митного оформлення, до моменту фактичного передання вагонів залізниці (період користування вагонами-передавання вагонів від залізниці та забирання вагонів залізницею-відображено у графі 4,5,6 відомостей).

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 119 Статуту залізниці України, затвердженого Постановою КМ України від 06.04.1998р., №457, за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками підїзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами-субєктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), повязаної з митним оформленням.

Згідно з п.п. 2, 3, 4-6 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 199 р., №113, облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станції відправлення та призначення за «Відомістю плати за користування вагонами (контейнерами)» форми ГУ-46; час користування вагонами обчислюється з моменту їх передачі вантажовласникові до моменту їх фактичного прийняття від вантажовласника; плата за користування нараховується за кожний вагон і контейнер після прийняття його залізницею від вантажовласника. Час користування обчислюється окремо для кожного вагона і контейнера за його номером.

Відповідно до п. 4 Правил, відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на підїзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами.

Згідно з п. 13 Правил користування вагонами і контейнерами, плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначає, що протягом спірного періоду, відповідачем ДП «Іллічівський морський торговельний порт» при провадженні навантажувально-розвантажувальних операцій із вагонів було здійснено користування вагонами, за яке ДП «Одеська залізниця» розраховано відповідну плату за відомостями плати за користування вагонами, зокрема:

- згідно відомості плати за користування вагонами №20063216 нараховано плату за користування вагонами у розмірі 151911, 80 грн. (без врахування ПДВ) за користування відповідачем ДП «Іллічівський морський торговельний порт» протягом періоду з 09.06.2015р. (час передачі при подаванні вагонів, графа 4 відомості) по 20.06.2015р. (час забирання вагонів залізницею, графа 6 відомості) здійснено користування вагонами №№63663620, 66293904, 67186759, 60508868, 60643178, 60688744, 65303406, 66710666, 67367102, 67845164, 67894972, 60443660, 67660363, 60485422, 60519774, 60817731, 64597107, 65382640, 65383622, 67180315, 67668418, 67707489.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що плата за користування вагонами за зазначеною відомістю із урахуванням п.8.1. договору, відповідно до якого розрахунковим періодом є календарний місяць, та відповідно до п.3.2. договору була включена до акту наданих послуг від 30.06.2015р. за договором №108/1-Пд-ІЛФ-15/15/225-0 від 12.06.2016р. у складі «відшкодування вартості послуг з перевезення експортно-імпортних вантажів залізницею» (включає плату за користування вагонів) загальна сума відшкодування по Акту 1444391, 24 грн. з ПДВ, з них прийнята та сплачена ДП «ІМТП» сума 1262097, 08 грн. з ПДВ, про що ДП «ІМТП» зроблено зауваження в акті). При цьому, в супровідному листі від 20.07.2015р. №522/05.3-12-2416, ДП «ІМТП» у якості причини відмови в оплаті 151911, 80 грн. плати за користування 22ма вагонами за відомістю №20063216 зазначило, що виникнення зазначеної заборгованості повязано з незаконними діями митниці Державної фіскальної служби, які спричинили простій вагонів на спеціалізованому комплексі по переробці руди ДП «ІМТП», у звязку із чим не приймається ДП «ІМТП».

Щодо зазначеного акту наданих послуг, суд апеляційної інстанції зазначає, що в тексті позову ДП «Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії при зазначенні дати акту було допущено печатку (зазначена дата в позові 30.06.2013р., стр. 2 позову), у звязку із чим суд апеляційної інстанції вважає вірними реквізитами акту наступні: акт наданих послуг від 30.06.2015р.

- згідно відомості плати за користування вагонами №06073442 нараховано плату за користування вагонами у розмірі 105747, 20 грн. (без врахування ПДВ) за користування відповідачем ДП «Іллічівський морський торговельний порт» протягом періоду з 26.06.2015р. (час передачі при подаванні вагонів, графа 4 відомості) по 04.07.2015р. (час забирання вагонів залізницею, графа 6 відомості) здійснено користування вагонами №№60316411, 66386981, 66693276, 67145318, 67860486, 67872986, 67891838, 67894071, 604494846, 66297111, 66383820, 66243445, 67186866, 67386708, 67607010, 67874016, 60313947, 60317786, 60332780, 66303026, 66696451, 66764606, 67887935, 67889485.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що плата за користування вагонами за зазначеною відомістю із урахуванням п.8.1. Договору, відповідно до якого розрахунковим періодом є календарний місяць, та відповідно до п.3.2. Договору була включена до акту наданих послуг від 31.07.2015р.за договором №108/1-ПД-ІЛФ-15/15/225-0 від 12.06.2016р. у складі «відшкодування вартості послуг з перевезення експортно-імпортних вантажів залізницею (включає плату за користування вагонів) (загальна сума відшкодування по акту 1319413,70 грн. з ПДВ, з них прийнята та сплачена ДП «ІМТП» сума 1192517, 00 грн. з ПДВ, про що ДП «ІМТП» зроблено застереження в акті). При цьому, в супровідному листі від 14.08.2015р. №582/03.3-16-2825, ДП «ІМТП» у якості причини відмови в оплаті 105747, 20 грн. плати за користування 24ма вагонами за відомістю №6073442 зазначило, що виникнення зазначеної заборгованості повязано з незаконними діями митниці Державної фіскальної служби, які спричинили простій вагонів на спеціалізованому комплексі по переробці руди ДП «ІМТП», у звязку із чим не приймається ДП «ІМТП».

З матеріалів справи вбачається, що на підставі зазначених актів наданих послуг, Адміністрацією було виставлено наступні рахунки на оплати послуг за Договором:

-Пр/10774 від 30.06.2015р. на суму 1444391, 24 грн. з ПДВ (оплачено частково у сумі 1262097, 08 грн. з ПДВ; сума заборгованості за рахунком 182294, 16 грн. з ПДВ, що є сумою плати за користування вагонами відповідно до відомості №20063216);

Пр/12386 від 31.07.2015р. на суму 1319413, 70 грн. з ПДВ (оплачено частково у сумі 1192517,06 грн. з ПДВ; сума заборгованості за рахунком -126896, 64 грн. з ПДВ, що є сумою плати за користування вагонами відповідно до відомості №06073442).

Зазначені рахунки у порушення умов Договору сплачені Портом лише частково, у звязку із чим у відповідача ДП «Іллічівський морський торговельний порт» утворилась заборгованість у розмірі 309190, 80 грн. (182294, 16 грн.+126896, 64 грн.).

Дослідивши матеріали та обставини справи, апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Так, приписами статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти; 5). цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; 6) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування; 7) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду; 8) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до приписів статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 193 ГК України встановлено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами статті 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до приписів статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зазначає, що на виконання умов договору позивач у червні-липні 2015 року здійснював оплату вартості послуг Одеської залізниці на території Іллічівського морського порту, на підставі чого на адресу Порту Адміністрацією було направлено наступні Акти наданих послуг за договором 108/1-Пд~ШФ-15/15-225-о від 12.06.2015 р. від 30.06.2013 р.: Акт наданих послуг від 30.06.2013 р.; Акт наданих послуг від 31.07.2015 р.

На виконання пункту 3.2. договору, позивач ОСОБА_3 підприємство Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України виставляв відповідачу ДП «Іллічівський морський торговельний порт» відповідні рахунки, про що вказано у вищезазначених актах.

Однак, в порушення умов Договору та вимог чинного законодавства, виставлені відповідачу рахунки було оплачено портом лише частково, у зв'язку із чим за Портом утворилась заборгованість за Договором в розмірі 309 190,80 грн. з ПДВ.

Відповідно до приписів статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до приписів статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено в ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивача ДП «Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії ДП «Адміністрація морських портів України» про стягнення з відповідача ДП «Ілллічівський морський торговельний порт» суми 309 190,80 грн.

Щодо вимог позивача ДП «Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії ДП «Адміністрація морських портів України» про стягнення 3% річних у розмірі 1 328,52 грн. та пені у розмірі 25 198,01 грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 6.4 договору, за порушення строків сплати, передбачених даним поговором, Адміністрація має право вимагати від Порту сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Якщо за невиконання або неналежне виконання зобов'язання встановлено штрафні санкції, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій цими санкціями. Законом або договором можуть бути передбачені випадки, коли: допускається стягнення тільки штрафних санкцій; збитки можуть бути стягнуті у повній сумі понад штрафні санкції; за вибором кредитора можуть бути стягнуті або збитки, або штрафні санкції. Вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено, а у випадках, передбачених законом, - уповноважений орган, наділений господарською компетенцією.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. У випадках, передбачених законом, штрафні санкції за порушення господарських зобов'язань стягуються судом у доход держави (ст.232 ГК України).

Відтак, частина шоста статті 232 ГК України передбачає строк та порядок, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності з положеннями пункту 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належним до сплати за договором про надання послуг.

Отже, твердження апелянта щодо того, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення було порушено норми матеріального права, зокрема, ст.ст. 614, 623 ЦК України, ст. 226 ГК України, що на його думку, полягає в тому, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про стягнення з відповідача ДП «Іллічівський морський торговельний порт» заборгованості, пені та трьох відсотків річних не було встановлено складу правопорушення, що є необхідною умовою для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків, колегією суддів апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що сторонами по договору є ДП Адміністрація морських портів України та ДП Іллічівський морський торговельний порт, де останній не виконав умови договору щодо поставки нікелевої руди, а саме п.1.1. договору.

За таких обставин і не приймаються до уваги доводи апелянта щодо того, що винною особою в затримки товару нікелевої руди є третя особа Одеська митниця Державної фіскальної служби України, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо оскарження дій Одеської митниці ФСУ про затримання товару (нікелевої руди) в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, твердження апелянта щодо того, що судом першої інстанції в повному обсязі не були дослідженні всі фактичні обставини справи, які суттєве значення мали для розгляду справи по суті, колегією суддів апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції в повному обсязі були дослідженні всі фактичні обставини справи та цілком обґрунтовано було прийнято рішення щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Що стосується, поданої до Одеського апеляційного господарського суду заяви ДП «Іллічівський морський торговельний порт» про залучення інших відповідачів, а саме: Одеської митниці ДФС України та Українсько-Американського спільного підприємства «ТРЕЙС», то вона задоволенню не підлягає, оскільки була подана в порушенні приписів статті 24 ГПК України.

З огляду на викладене, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що оскаржуване рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак підстави для його зміни або скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 85, 99, 101-105 ГПК України,

колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 30.11.2015 р. у справі № 916/4088/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 28.01.2016р.

Головуючий суддя: Жеков В. І.

Судді: Аленін О.Ю.

ОСОБА_4