ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2016 р.Справа № 916/3417/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів В.Т. Пироговського, В.Б. Туренко,

при секретарі судового засідання А.В.Земляк,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко"

на рішення господарського суду Одеської області від 16.11.2015 р.

у справі №916/3417/15

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нотлексінвест"

про визнання недійсною нікчемної додаткової угоди та застосування наслідків недійсності нікчемної угоди,

встановив:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Порто-Франко в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нотлексінвест" про визнання нікчемної додаткової угоди №2 до договору застави цінних паперів №1383/12-ЦП від 28.12.2012р. укладеної 19.12.2013р. між ПАТ АБ "Порто-Франко та ТОВ "Нотлексінвест" та застосування наслідків недійсності нікчемної додаткової угоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на положення ст.ст.37,38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб та на ст.ст.207, 215, 216, 227, 228, 229,230, 232,236 ЦК України, зазначивши, що спірною додатковою угодою, якою було розірвано договір застави майнових прав, позивач відмовився від власних майнових вимог, втративши права заставодержателя та можливість звернути стягнення на предмет застави за цим договором. Крім того, розірвання договору застави відбулося без будь-якої компенсації з боку відповідача, тобто на безоплатній основі, у зв'язку з чим позивач просив визнати нікчемний договір недійсним та застосувати наслідки недійсності нікчемної угоди.

У відзиві на позов відповідач заперечував проти його задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Рішенням господарського суду Одеської області від 16.11.2015 р. у задоволенні позову відмовлено з огляду на те, що на момент укладення додаткової угоди до договору застави сторонами не було допущено порушень вимог закону, наявність яких є підставою для визнання її нікчемною та/або недійсною, в той час як обставини, на які посилається позивач як на підтвердження позовних вимог про визнання цієї угоди нікчемною, виникли внаслідок внесення змін до ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, які вступили в силу після вчинення спірного правочину, у звязку з чим, не можуть застосовуватись до спірного договору.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, позов задовольнити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення. Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті рішення судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин ст. 58 Конституції України з огляду на те, що відповідно до ч.2 ст. 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, в тому числі й договорів, які укладались банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті. Частина 3 вказаної статті визначає однією з підстав нікчемності правочину відмову від власних майнових вимог. Зазначена редакція закону діяла на час проведення перевірки та звернення з позовом до суду. На думку позивача відповідно до рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року по справі №1-7/99 положення частини першої ст.58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичної особи, проте як позов пред'явлено до юридичної особи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив суд рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

24.07.2008 р. між ПАТ АБ „Порто-Франко та ТОВ "Калімера" укладено кредитний договір (відзивна кредитна лінія) № 1286/3-08, відповідно до умов якого банк відкриває позичальнику відзивну реверсивну кредитну лінію на поточні потреби в сумі 967 000,00 євро в межах наявних вільних кредитних ресурсів з 24.07.2008 р. по 23.10.2008 р. зі сплатою 12% річних.

Додатковими угодами сторони неодноразово вносили зміни до кредитного договору щодо збільшення суми ліміту відзивної реверсивної лінії, строків виконання зобов'язання, порядку та строків сплати процентів за договором.

28.12.2012р. з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між ПАТ АБ „Порто-Франко та ТОВ "Нотлексінвест" укладено договір застави цінних паперів №1383/12-ЦП.

Відповідно до п.3.1 договору застави предметом договору є 14146342 штуки простих іменних акцій номінальною вартістю 3 536 585,50 грн. Пунктом 3.2 договору встановлено, що заставлене майно оцінено сторонами у сумі 29000001,10 грн.

18.11.2013 р. між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до договору застави, згідно умов якої змінено пункти 3.1 та 3.2 договору застави цінних паперів №1383/12-ЦП.

Так, відповідно до п.3.1 договору застави предметом договору є 13646342 штуки простих іменних акцій номінальною вартістю 3 411 585,50 грн. Згідно з п. 3.2 договору застави заставлене майно оцінено сторонами в сумі 28 657 318,20 грн.

19.12.2013 р. між ПАТ АБ „Порто-Франко та ТОВ "Нотлексінвест" укладено додаткову угоду про розірвання договору застави №1383/12-ЦП цінних паперів від 28.12.2012р.

Пунктом 1 додаткової угоди сторони встановили, що керуючись п.п. 6.8., 6.9 договору застави цінних паперів, у зв'язку із зміною предмета застави, сторони домовились розірвати вищезазначений договір застави цінних паперів.

Пунктом 2 додаткової угоди сторони погодили, що заставодержатель (банк) дозволяє здійснювати розблокування шляхом надання заставодавцем розпорядження про розблокування зберігачу цінних паперів, предмета застави.

Додаткова угода про розірвання договору застави підписана сторонами та скріплена печатками.

Станом на час розірвання договору застави цінних паперів заборгованість за кредитним договором склала 1477835,63 грн.

29.09.2014 року на підставі Постанови Правління Національного банку України від 26.09.2014р. № 610 „Про віднесення публічного акціонерного товариства акціонерного банку „Порто-Франко до категорії неплатоспроможних виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №103 про запровадження з 29.09.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ АБ „Порто-Франко провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4.

За результатами перевірки договорів, укладених позивачем протягом одного року до моменту введення тимчасової адміністрації, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка призначена на проведення тимчасової адміністрації у ПАТ АБ „Порто-Франко виявлено факт укладення банком із відповідачем договору про розірвання договору застави цінних паперів та встановлено наявність визначених п.1 ч.3 ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб підстав для визнання зазначеного правочину нікчемним.

У зв'язку з визнанням позивачем додаткової угоди нікчемною ПАТ АБ „Порто-Франко звернулося до суду з позовом про визнання недійсною нікчемної додаткової угоди та застосування наслідків недійсності нікчемної угоди.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, договір може бути визнаний недійсним за наявності порушення ним прав/або охоронюваних законом інтересів та передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23.02.2012 р. № 4452-VI, в редакції Закону України від 04.07.2014 р. №1586-VII, який набрав чинності з 11.07.2014 р. та на положення якої посилається ПАТ АБ „Порто-Франко в обґрунтування предявленого позову, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

В той же час, згідно з ч.ч.2,3 ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23.02.2012 р. № 4452-VI (в редакції Закону України від 16 травня 2013 року N 245-VII, яка була чинною на час вчинення спірного договору) протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком. Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.

Отже, попередня редакція ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23.02.2012 р. № 4452-VI, що була чинна на час вчинення спірного правочину, а саме 19.12.2013 р., не передбачала такої підстави для визнання нікчемним правочину, вчиненого банком протягом року до введення у ньому тимчасової адміністрації, як відмова банку від власних майнових вимог.

Статтею 23 ЗУ "Про заставу" передбачено, що при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Станом на дату укладення спірної додаткової угоди позивач не заявляв вимог до відповідача щодо порушення останнім основного зобов'язання, не пред'являв вимог до відповідача про дострокове погашення кредиту, не ставив питання щодо задоволення своїх майнових вимог про погашення кредиту та процентів за ним шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права або вимог про переведення на нього в судовому порядку заставленого майна. Підставою для укладення додаткової угоди про розірвання договору застави цінних паперів стала заміна предмету застави.

Отже, на момент укладення спірної додаткової угоди у позивача не існувало майнових вимог до відповідача за договором застави цінних паперів.

Таким чином, підстави для визнання спірного правочину нікчемним відсутні, у зв'язку з чим вимога позивача щодо застосування наслідків недійсності нікчемної додаткової угоди не підлягає задоволенню.

Доводи скаржника стосовно положення ч.1 ст. 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи стосуються лише людини і громадянина не заслуговують на увагу суду, так як позивач невірно трактує вказану норму. Так, статтею 58 Конституції України чітко встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Випадки, коли закон пом'якшує або скасовує відповідальність особи не стосуються норм ЗУ Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Отже, положення статті 58 Конституції України застосовуються до юридичних та фізичних осіб.

Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.02.99 р. N 1-рп/99 надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті, проте, в Законі України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 04.07.2014р. № 1586-VII, яким внесені зміни до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", така пряма вказівка не міститься.

За таких обставин доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним, а, відтак, підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення місцевого господарського суду судова колегія не вбачає.

керуючись ст.ст. 99, 103, 105 Господарського процесуального кодексу

України, суд

постановив:

Рішення господарського суду Одеської області від 16.11.2015р. у справі №916/3417/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 29.01.2016

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя В.Т. Пироговський

Суддя В.Б. Туренко