РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016Справа №910/31213/15

За позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФМС Саплай»

про стягнення 179 397,27 грн.

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Коваленко С.В.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФМС Саплай» про стягнення 179 397,27 грн. (з яких: 157 927,69 грн. плати за фактичне користування нежилим приміщенням територіальної громади м. Києва, 2 216,00 грн. заборгованості з компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди; 15 949,43 грн. інфляційних втрат та 3 520,15 грн. трьох відсотків річних), у зв'язку з фактичним користуванням майном територіальної громади міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 р. за даною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/31213/15 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 18.01.2015 р., зобов'язано сторін надати певні документи та пояснення.

Через відділ діловодства суду 14.01.2016 р. від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали, які залучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18.01.2016 р. представник позивача не надав витяг з ЄДРЮОФОП на відповідача.

Представник відповідача в судове засідання 18.01.2016 р. не з'явився, про поважні причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.01.2016 р., у зв'язку з неявкою представника відповідача в призначене судове засідання та невиконання ним вимог ухвали суду про порушення провадження у даній справі та для повторного витребування у позивача витягу з ЄДРЮОФОП на відповідача, керуючись ст. 77 ГПК України, суд відклав розгляд справи № 910/31213/15 на 27.01.2016 р. та зобов'язав сторін надати суду певні документи та пояснення.

Представник позивача в судовому засіданні 27.10.2015 р. надав суду документи на виконання вимог ухвал суду, які залучено до матеріалів справи; надав для огляду оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви; надав суду усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 27.01.2016 р. повторно не з'явився, про поважні причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвал суду в даній справі не виконав.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідача про час та місце судового засідання та про наслідки ненадання ним витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представника вищезазначеного учасника судового процесу.

У судовому засіданні 27.01.2016 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) № 1112 від 10.12.2010 р. «Про питання управління районами в місті Києві» (із змінами внесеними розпорядженням № 1339 від 29.07.2011 р.) закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» нежитлові будинки та нежитлові приміщення згідно з додатком 11 до цього розпорядження.

Згідно з додатком 11 Переліку за Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» закріплено на праві господарського відання приміщення по вул. Фролівській, № 1/6 літер Аґ, площею 1126,04 кв. м.

Відповідно до акту № ОЗ-1 від 01.02.2012 року приймання-передачі основних засобів Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» прийняло від КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» нежилі приміщення по вул. Фролівській, № 1/6 літер Аґ.

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що 05.11.2014 р. Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» проведена перевірка щодо фактичного використання нежилих приміщень загальною площею 81,5 кв.м. на ІІІ поверсі, за результатами якої складено Акт обстеження нежилих приміщень, яким встановлено, що частину приміщень на ІІІ поверсі площею 81,5 кв.м. в будинку №1/6 літер Аґ на вул. Фролівській у м. Києві, які знаходяться на балансі Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», фактично використовує Товариство з обмеженою відповідальністю «ФМС Саплай» під офіс.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що в результаті неналежного виконання відповідачем зобов'язань по оплаті за фактичне користування приміщеннями у останнього утворилась заборгованість перед Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» в розмірі 157 927,69 грн. плати за фактичне користування нежилим приміщенням територіальної громади м. Києва, 2 216,00 заборгованості з компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди за період з 01.04.2015 р. до 30.11.2015 р. Крім того, позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФМС Саплай» 3% річних у розмірі 3 520,15 грн. та інфляційні втрати в розмірі 15 949,43 грн. за спірний період.

Також позивач в обгрунтування своїх позовних вимог посилається на встановлені у рішеннях Господарського суду м. Києва факти щодо фактичного користування спірним об'єктом оренди, зокрема: від 22.07.2015 р. у справі № 910/15671/15 та від 10.08.2015 р. у справі № 910/15676/15.

У відповідності до частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Станом на 30.11.2015 р. відповідач продовжував фактичне використання частини нежилих приміщень, загальною площею 81,5 кв.м. на ІІІ поверсі, в будинку № 1/6 літер Аґ на вул. Фролівській у м. Києві, що знаходяться на балансі Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», під офіс.

02.12.2015 р. позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога про сплату заборгованості в розмірі 159 927,69 грн. (належні докази поштової відправки додано до матеріалів справи). Однак, відповідач залишив дану вимогу без відповіді та реагування.

За таких обставин, Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФМС Саплай» про стягнення 179 397,27 грн. (з яких: 157 927,69 грн. плати за фактичне користування нежилим приміщенням територіальної громади м. Києва, 2 216,00 грн. заборгованості з компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди; 15 949,43 грн. інфляційних втрат та 3 520,15 грн. трьох відсотків річних), у зв'язку з фактичним користуванням майном територіальної громади міста Києва.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до статей 6 та 10 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні у місті Києві ради та їх виконавчі органи. Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні відповідним радам у частині повноважень, делегованих їм відповідними радами.

Згідно з положеннями ст. 287 Господарського кодексу України, орендодавцями щодо державного та комунального майна є: 1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом; 2) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності; 3) державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом.

Відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній республіці Крим або перебуває в комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно - правовими актами (ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями зокрема є органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства України, суд зазначає, що правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.11.2014 р. Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» проведена перевірка щодо фактичного використання нежилих приміщень загальною площею 81,5 кв.м. на ІІІ поверсі, якою встановлено, що частину приміщень на ІІІ поверсі площею 81,5 кв.м. в будинку № 1/6 літер Аґ на вул. Фролівській у м. Києві, які знаходяться на балансі Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», фактично використовує Товариство з обмеженою відповідальністю «ФМС Саплай» під офіс, що підтверджується актом обстеження нежилих приміщень, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Статтею 133 Господарського кодексу України встановлено, що основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Держава забезпечує рівний захист майнових прав усіх суб'єктів господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з п. 3 ст. 136 Господарського кодексу України, щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Господарським судом встановлено, що відповідач користуючись нежилими приміщеннями площею 81,5 кв.м. в будинку № 1/6 літер Аґ на вул. Фролівській у м. Києві, які знаходяться на балансі Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», без договору оренди не сплачував кошти за фактичне користування.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Суд зазначає, що факт наявності заборгованості відповідача за фактичне користування нежилими приміщеннями площею 81,5 кв.м. в будинку № 1/6 літер Аґ на вул. Фролівській у м. Києві за період з 01.04.2015 р. по 30.11.2015 р. у розмірі 157 927,69 грн. плати за фактичне користування нежилим приміщенням територіальної громади м. Києва та 2 216,00 грн. заборгованості з компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, підтверджується матеріалами справи, зокрема: детальним розрахунком заборгованості за період з 01.04.2015 р. по 30.11.2015 р.

Однак, суд зауважує, що до матеріалів справи не додано належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем заборгованості перед Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» на загальну суму в розмірі 160 143,69 грн. за фактичне користування спірним приміщенням.

Відповідач жодних обґрунтованих заперечень, належних доказів на спростування обставин, викладених позивачем у позовній заяві суду не надав, розмір позовних вимог не оспорив.

Таким чином, відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України, не здійснив оплату за фактичне користування нежилими приміщеннями в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 157 927,69 грн. плати за фактичне користування нежилим приміщенням територіальної громади м. Києва та 2 216,00 заборгованості з компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, за період з 01.04.2015 р. до 30.11.2015 р., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

КП Київжитлоспецексплуатація» просило суд стягнути з відповідача 15 949,43 грн. інфляційних втрат та 3 520,15 грн. трьох відсотків річних за період з квітня 2015 р. до листопада 2015 р., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за фактичне користування вищевказаним орендованим приміщенням.

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення. Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою. (п.1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Як вбачається з матеріалів справи, 02.12.2015 р. позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога про сплату заборгованості в розмірі 159 927,69 грн., що підтверджується фіскальним чеком УДППЗ «Укрпошта» від 02.12.2015 р., списком згрупованих відправлень від 02.12.2015 р.

Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013 р.

Ці нормативи і нормативні строки розроблено відповідно до Закону України «Про поштовий зв'язок», актів Всесвітнього поштового союзу, Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270, та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність у сфері надання послуг поштового зв'язку.

Ці нормативи і нормативні строки поширюються на послуги, що належать до універсальних послуг поштового зв'язку.

Нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку (без урахування вихідних днів об'єктів поштового зв'язку):

1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1;

2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2;

3) між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3;

4) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4,

де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об'єкті поштового зв'язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання;

1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення.

При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Таким чином, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу України, обов'язок відповідача по оплаті за фактичне користування нежилими приміщеннями виник у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги (з урахуванням нормативів поштового перебігу), тобто 14.12.2015 року, а про строчка почалась саме з 15.12.2015 року.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 року).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 року)

Дослідивши, надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та трьох відсотків річних, господарський суд зазначає, що позивачем невірно застосовано період нарахування - з квітня 2015 року до листопада 2015 року, оскільки з врахуванням ст. 530 ЦК України та вимоги, направленої позивачем 02.12.2015 р.. даний період нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних є невірним.

З таких обставин, господарський суд дійшов висновку про безпідставність нарахування позивачем 15 949,43 грн. інфляційних втрат та 3 520,15 грн. трьох відсотків річних за період з квітня 2015 р. до листопада 2015 р., через неналежне виконанням відповідачем грошових зобов'язань за фактичне користування орендованим приміщенням, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні даних вимог.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФМС Саплай» підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФМС Саплай» (03680, м. Київ, повул. Радіщева, 2, ) на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01034, м. Київ, вул. Володимирська, 51-А, ) 157 927 (сто п'ятдесят сім тисяч дев'ятсот двадцять сім) грн. 69 коп. плати за фактичне користування нежилим приміщенням територіальної громади м. Києва, 2 216 (дві тисячі двісті шістнадцять) грн. 00 коп. заборгованості з компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди та 2 402 (дві тисячі чотириста дві) грн. 16 коп. витрат на сплату судового збору.

3. У решті позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 01.02.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина