ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа № 914/2596/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Михалюк О.В.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Львівський

локомотиворемонтний завод № 3000 від 29.10.2015 року

на рішення господарського суду Львівської області від 13.10.2015 р.

у справі № 914/2596/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-постач,

(надалі ТзОВ ТКФ Схід-постач), м. Харків

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод (надалі ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод), м. Львів

про стягнення 143 566,35грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_3 представник (довіреність б/н від 01.01.2016р.)

від відповідача: не зявився

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2015р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Михалюк О.В., Якімець Г.Г. апеляційну скаргу прийнято до провадження. У звязку з зайнятістю судді Якімець Г.Г. в іншому судовому засіданні, розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2015 року у склад судової колегії для розгляду даної справи замість судді Якімець Г.Г. введено суддю Плотніцького Б.Д.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.10.2015р. у справі № 914/2596/15 (суддя Король М.Р.) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-Постач 78 590,40грн. основного боргу, 5 074,37 грн. - 3% річних, 45 268,07 грн. інфляційних втрат та 2 578,66 грн. судового збору; відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що між сторонами існували договірні правовідносини щодо поставки товару, зобовязання по яких відповідачем не виконані, у звязку з чим у ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод утворилася заборгованість, доказів погашення якої та штрафних санкцій, відповідно, станом на день розгляду спору суду не подано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 3000 від 29.10.2015 року, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/2596/15 та прийняти нове рішення, яким в стягненні з ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод на користь ТзОВ ТКФ Схід-постач 8 590,40 грн. основного боргу, 5 074,37 грн. 3% річних, 45 268,07 грн. інфляційних втрат та 2 578,66 грн. судового збору відмовити, оскільки вважає, що оскаржене рішення прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, а судом першої інстанції при винесенні рішення не в повному обсязі зясовано обставини справи, які мають значення для справи, неправильно та неповно досліджено докази, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема покликанням на п. 6.2.4 Договору поставки № ВЗК-063/13 від 18.03.2013 року, відповідно до якого Замовник має право повернути рахунок Постачальнику без здійснення оплати в разі неналежного оформлення товаросупровідних документів (відсутність печатки, підписів тощо), однак Постачальником жодних рахунків для оплати за поставлену продукцію не виставлялося.

При цьому, апелянт звертає увагу на те, що факт поставки підтверджують накладні № 10 від 20.03.2013 року, № 11 від 26.03.2013 року, № 1 від 03.04.2015 року та довіреності № 304 від 20.03.2013 року та № 344 від 26.03.2013 року, якими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уповноважено на отримання товару.

Разом з тим, скаржник вважає, що при огляді вказаних довіреностей вбачається значна розбіжність між дійсним підписом Голови Правління ОСОБА_2 акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод ОСОБА_6 та підписом вчиненого ним на зазначеній довіреності.

Також апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції було проігноровано подане представником відповідача, через канцелярію Господарського суду Львівської області, клопотання про долучення до матеріалів справи копії листа Державної фіскальної служби України № 2566/7/28-06-42-0020/321 від 18.09.2015 року щодо надання інформації по ТзОВ ТКФ Схід-постач, у якому зазначено, що даний платник за адресою реєстрації не знаходився, договорів оренди приміщення не укладав.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, ТзОВ ТКФ Схід-постач подало відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та просить залишити рішення господарського суду Львівської області від 13.10.2015 року у справі № 914/2596/15 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 07.12.2015р. Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 07.12.2015р. та від 12.01.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладався на 12.01.2016р. та на 26.01.2016р., зокрема, у звязку з задоволенням клопотання скаржника (ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод) про відкладення розгляду справи.

Розгляд справи 04.12.2015 року розпочато спочатку у зв'язку зі зміною складу суду.

В дане судове засідання прибув представник позивача, проте, відповідач участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.01.2016р.

19 січня 2016 року апеляційному господарському суду від скаржника поступило клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю явки представника в судове засідання.

При цьому, слід зазначити, що Господарський процесуальний кодекс України не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа. Так, юридичну особу за посадою може представляти її керівник. Інші особи, які є штатними працівниками юридичної особи, можуть бути її представниками, якщо вони діють у межах, визначених законодавством чи установчими документами юридичної особи.

Частиною 3 ст. 28 ГПК України визначено, що представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації.

Таким чином, зазначений у вищевказаному клопотанні представник є не єдиною особою, що має право представляти інтереси товариства в суді.

Відтак, розглянувши клопотання скаржника (вхідний номер канцелярії суду № 01-04/311/16 від 19.01.2016р.) про відкладення розгляду справи Львівський апеляційний господарський суд ухвалив відмовити у його задоволенні, оскільки воно документально не обґрунтоване.

Враховуючи ту обставину, що сторони належним чином були повідомлені про час, місце розгляду апеляційної скарги та наслідки неявки в судове засідання, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 13.10.2015р. у справі № 914/2596/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 18 березня 2013 року між ОСОБА_2 акціонерним товариством Львівський локомотиворемонтний завод (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-Постач (Постачальник) укладено Договір поставки № ВЗК-063/13 (надалі Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобовязується у 2013 році поставити Замовникові товари, зазначені в Специфікації № 1, а Замовник прийняти та оплатити такі товари (п.1. Договору).

Відповідно до п. 1.2. Договору найменування (номенклатура, асортимент) товару Індикатор гальмівного тиску, валік шліцевий, пружина (приставний хід годинника). Кількість товарів: згідно специфікації № 1.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що ціна цього Договору становить: 79 924,80 грн. При цьому, відповідно до п. 3.2. Договору ціна цього Договору може бути змінена за взаємною згодою сторін.

Згідно з п. 4.1. Договору розрахунки проводяться в безготівковій формі на рахунок Постачальника протягом 60 календарних днів після поставки продукції.

За умовами Договору, при поставці товару оформлення товарно - транспортної накладної є обовязковим. (п. 5.2. Договору).

У відповідності до п. 5.3. Договору поставка товару здійснюється партіями на склад Замовника на умовах СРТ, згідно Інкотермс-2010.

Пунктами 6.1.1., 6.1.2. Договору Замовник зобовязаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари та приймати поставлені товари, згідно з накладних.

Відповідно до п. 7.1. Договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та договором.

Як зясовано в ході розгляду справи, згідно документальних доказів на виконання умов Договору, ТзОВ ТКФ Схід-постач поставлено ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод передбачений у специфікації товар на суму 78 590,40 грн., що підтверджується:

· накладною № 10 від 20.03.2013р. на суму 29 160,00грн. (а.с. 22) та довіреністю № 304 від 20.03.2013р. (а.с. 25), товарно-транспортною накладною № 10 від 20.03.2013р. (а.с. 27); податковою накладною № 10 від 20.03.2013р. (а.с. 30);

· накладною № 11 від 26.03.2013р. на суму 23 318,40грн. (а.с. 23) та довіреністю № 344 від 26.03.2013р. (а.с. 26), товарно-транспортною накладною № 11 від 26.03.2013р. (а.с. 28); податковою накладною № 11 від 26.03.2013р. (а.с. 31);

· накладною № 1 від 03.04.2013р. на суму 26 612,00грн. (а.с. 24) та довіреністю №344 від 26.03.2013р. (а.с. 26), товарно-транспортною накладною № 1 від 03.04.2013р. (а.с. 29); податковою накладною № 1 від 03.04.2013р. (а.с. 32).

З матеріалів справи вбачається та підтверджується поясненнями представника позивача у судовому засіданні, що відповідач заборгованість перед позивачем не погасив, що призвело до виникнення боргу у відповідача у сумі 78 590,40 грн., доказів погашення якого сторонами не подано.

Крім цього, розмір заборгованості відповідача перед позивачем також підтверджується Актом №12 звірки взаєморозрахунків станом на 31.10.2013р. (а.с. 76-81) та Актом №15 звірки взаєморозрахунків станом на 31.08.2014р. (а.с. 33), які підписані представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

Таким чином, предметом даного спору є вимога ТзОВ ТКФ Схід-постач до ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод про стягнення заборгованості 143 566,35грн., що виникла у результаті неналежного виконання ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод умов Договору поставки №ВЗК-063/13 від 18.03.2013 року.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Як передбачено ч. 1 ст. 712 ЦК України та ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України по договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з п.1 ч.1 ст.664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Умовами п. 30.1 ст. 30 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань (ст. 625 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, з огляду на викладене та з врахуванням документальних доказів у справі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 78 590,40 грн. за неналежне виконання укладеного між сторонами Договору поставки №ВЗК-063/13 від 18.03.2013 року.

При цьому, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на п. 6.2.4 Договору поставки № ВЗК-063/13 від 18.03.2013 року, відповідно до якого Замовник має право повернути рахунок Постачальнику без здійснення оплати в разі неналежного оформлення товаросупровідних документів (відсутність печатки, підписів тощо), однак Постачальником жодних рахунків для оплати за поставлену продукцію не виставлялося, колегія суддів вважає такі безпідставними враховуючи наступне.

Як вбачається з умов Договору поставки № ВЗК-063/13 від 18.03.2013 року, сторони обумовили, що до зобовязань Постачальника входить обовязок надавати за кожну партію товару товаросупровідні документи (розділ 5 ,,Права та обовязки сторін). Проте, відсутність у матеріалах справи усіх товаросупровідних документів не спростовує факту поставки товару, що підтверджено належними та допустимими доказами, а саме: накладними № 10 від 20.03.2013р. (а.с. 22), № 11 від 26.03.2013р. (а.с. 23), № 1 від 03.04.2013р. (а.с. 24), довіреностями № 304 від 20.03.2013р. (а.с. 25), № 344 від 26.03.2013р. (а.с. 26), №344 від 26.03.2013р. (а.с. 26), товарно-транспортними накладними № 10 від 20.03.2013р. (а.с. 27), № 11 від 26.03.2013р. (а.с. 28), № 1 від 03.04.2013р. (а.с. 29) та податковими накладними № 10 від 20.03.2013р. (а.с. 30), № 11 від 26.03.2013р. (а.с. 31) та № 1 від 03.04.2013р. (а.с. 32).

Одночасно, перевіривши доводи позивача встановлено, що ТзОВ ТКФ Схід-постач у позовній заяві просить, зокрема, стягнути з відповідача збитки заподіяні інфляцією у розмірі 59 901,58 грн. та 3 % річних у розмірі 5 074,37 грн. за період з 20.05.2013р. по 20.07.2015р., з 26.05.2013р. по 20.07.2015р. та з 03.06.2013р. по 20.07.2015р., що передбачено ст. 625 Цивільного кодексу України (розрахунок а.с. 15-17).

Поряд з цим встановлено, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобовязання передбачені Договором поставки №ВЗК-063/13 від 18.03.2013 року та прострочив сплату коштів в сумі 78 590,40 грн., у звязку з чим позивачу завдані збитки у вигляді втрат за рахунок інфляції та витрат, які ним понесені для відновлення свого порушеного права.

Згідно з ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобовязання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, колегія суддів покликається на те, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відтак, провівши перерахунок нарахування 3% річних судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5 074,37 грн. 3% річних за період з 20.05.2013р. по 20.07.2015р., з 26.05.2013р. по 20.07.2015р. та з 03.06.2013р. по 20.07.2015р. по поставці товару за Договором поставки № ВЗК 063/13 згідно накладних № 10 від 20.03.2013р., № 11 від 26.03.2013р. та № 1 від 03.04.2013р.

Разом з тим, щодо нарахування інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Державним комітетом статистики України і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться ланцюговим методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007р., №265 Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін).

При цьому, порядок нарахування інфляції передбачений листом Верховного суду України від 03.04.1997 року № 62-97 Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Оскільки індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. Оцінюючи поданий позивачем розрахунок господарський суд повинен виходити з розміру заборгованості, обрахованого за цінами і тарифами, що діють в умовах інфляції.

Крім цього, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Таким чином, здійснивши перерахунок нарахування позивачем відповідачу інфляційних втрат за період з червня 2013 року по липень 2015 року, а також враховуючи документи, які підтверджують виконання поставки товару (накладні, довіреності, товарно-транспортні накладні та податкові накладні) колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 45 268,07 грн.

Разом з тим, перевіряючи доводи скаржника викладені апеляційній скарзі та у клопотанні про призначення судової почеркознавчої експертизи (вхідний номер канцелярії Львівського апеляційного господарського суду № 01-05/5716/15 від 07.12.2015 року, а.с. 154-155), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" (з наступними змінами і доповненнями) статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" визначено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі (стаття 101 ГПК України).

Як вбачається зі змісту вищевказаного клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи відповідач ставить під сумнів справжність підпису голови правління ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод ОСОБА_6 на довіреностях № 304 від 20.03.2013р. та № 344 від 26.03.2013р.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, колегія суддів розглядаючи клопотання ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, вважає, що довіреність може бути підписана керівником та головним бухгалтером підприємства або їх заступниками та особами, які на те уповноважені керівником підприємства. Більше того, дійсність довіреностей № 304 від 20.03.2013р. та № 344 від 26.03.2013р. та підпис уповноваженої особи ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод підтверджується наявністю на них печатки ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод.

Крім цього, судова колегія звертає увагу на те, що відповідачем визнано заборгованість по Договору поставки № ВЗК-063/13 від 18.03.2013р., в тому числі і по поставках, згідно довіреностей № 304 від 20.03.2013р. та № 344 від 26.03.2013р., оскільки сторонами складено Акт №12 звірки взаєморозрахунків станом на 31.10.2013р. (а.с. 76-81) та Акт №15 звірки взаєморозрахунків станом на 31.08.2014р. (а.с. 33), які підписано уповноваженими представниками сторін, і їх підписи скріплено печатками юридичних осіб.

Відповідно до ст. 42 ГПК України висновок судового експерта для господарського суду не є обовязковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу. При цьому, виходячи зі змісту статті ст. 43 ГПК України ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили, в тому числі й висновок судового експерта, який оцінюється в сукупності всіх документальних доказів у справі.

Відтак, розглянувши клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, колегія суддів вважає, що таке клопотання є безпідставне та необґрунтоване, а тому у задоволенні такого слід відмовити.

Одночасно, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що підпис на довіреностях № 304 від 20.03.2013р. та № 344 від 26.03.2013р. не відповідає дійсному підпису Голови Правління ПрАТ ,,Львівський локомотиворемонтний завод ОСОБА_6, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996р. № 99 (чинна на момент виникнення спірних відносин) (надалі - Інструкція № 99) довіреність підписується керівником та головним бухгалтером підприємства або їх заступниками та особами, які на те уповноважені керівником підприємства. У тих випадках, коли бухгалтерський облік ведеться централізованою бухгалтерією, довіреність на одержання цінностей підписується керівником підприємства та головним бухгалтером централізованої бухгалтерії або їх заступниками та особами, ними на те уповноваженими.

Положеннями Інструкції № 99 передбачено також те, що довіреність на одержання товарно-матеріальних цінностей повинна бути завірена печаткою підприємства, установи та організації.

Як вбачається із довіреностей №304 від 20.03.2013р. та № 344 від 26.03.2013р., такі підписані як зі сторони замовника (ПрАТ ,,Львівський локомотиворемонтний завод) так із сторони постачальника (ТзОВ «ТКФ «Схід-Постач»), а також скріплені печатками юридичних осіб.

Таким чином, наявність на довіреності печатки підприємства, установи, організації дає право вважати, що така довіреність є належним документом для одержання товарно-матеріальних цінностей. А тому враховуючи викладене, покликання скаржника в цій частині колегія суддів вважає безпідставними та спростованими матеріалами справи.

Також, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на лист Державної фіскальної служби України № 2566/7/28-06-42-0020/321 від 18.09.2015 року та на те, що ТзОВ ТКФ Схід-постач за адресою реєстрації не знаходився, договорів оренди приміщення не укладав, колегія суддів вважає, що такі не заслуговують на увагу оскільки в матеріалах справи міститься копія виписки з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, згідно якої місцезнаходження юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-Постач є м.Харків, вул. Сумська,39, офіс 131.

Таким чином, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 13.10.2015 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. У задоволенні клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи ОСОБА_2 акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод б/н від 07.12.2015 року відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 13.10.2015 року у справі № 914/2596/15 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод № 3000 від 29.10.2015 року без задоволення.

3. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Львівської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 27.01.2016р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Михалюк О.В.

Суддя Плотніцький Б.Д.