РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016Справа №910/30168/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Натурабразерс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком»

про стягнення 46 087,76 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Кравченко Я.І. - представник за договором № Н-А/83/15 від 12.10.15

від відповідача не з'явилися

В судовому засіданні 03.02.2016 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Натурабразерс» до Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком» про стягнення 46 087,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19.02.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Натурабразерс» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ділайт-Україна» (покупець) було укладено договір поставки № К-15.

У 2013 році за договором переведення боргу ТОВ «Ділайт-Україна» підтвердила свою заборгованість перед позивачем у розмірі 75 760,93 грн. та перевела на ТОВ Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком» (відповідач) частину своєї заборгованості за договором поставки № К-15 від 19.02.2010 у розмірі 37 880,47 грн. За доводами позивача, відповідачем було частково оплачено заборгованість за договором переведення боргу у сумі 11 387,78 грн, а тому неоплаченим залишається борг у сумі 26 492,69 грн. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 46 087,76 грн., з яких: 26 492,69 грн. - основна сума боргу; 7 226,33 грн. - пеня; 11 580,49 грн. - інфляційні втрати та 788,25 грн. - 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.12.2015 порушено провадження у справі № 910/30168/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 20.01.2016.

У судове засідання, призначене на 20.01.2016, з'явились представники сторін. На виконання вимог ухвали суду представник позивача надала через канцелярію суду документи, що долучені до матеріалів справи. Представник відповідача подав письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого не погоджується з сумою основного боргу, нарахованими 3% річних та інфляційними втратами. За доводами відповідача, заборгованість згідно акту звірки взаєморозрахунків станом на 1 квартал 2015 складає 22 013,35 грн.

У судовому засіданні 20.01.2016 представник відповідача подав письмове клопотання про продовження строку розгляду спору та відкладення розгляду справи та надати час для подання додаткових доказів.

Представник позивача щодо поданого клопотання не заперечував.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Ухвалою суду від 20.01.2016 продовжено строк розгляду справи на 15 днів та оголошено перерву у судовому засіданні до 03.02.2016.

У судове засідання 03.02.2016 з'явився представник позивача, надав додаткові докази по справі позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився про причини неявки суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ділайт-Україна» (надалі - первісний боржник), Товариством з обмеженою відповідальністю Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком» (надалі - новий боржник/відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Натурабразерс» (надалі - кредитор/позивач) у 2013 році було укладено договір переведення боргу (надалі - договір).

У п. 1 договору визначено, що станом на листопад 2013 року заборгованість первісного боржника перед кредитором за договором поставки № К-15 від 19.02.2010 (основний договір) складає 75 760,93 грн.

Відповідно до п. 3 договору первісний боржник переводить на нового боржника частину своєї заборгованості за основним договором у розмірі 37 880,47 грн, а новий боржник приймає частину заборгованості первісного боржника у розмірі 37 880,47 грн. і зобов'язується погасити до 30.11.2014 згідно з графіком, зазначеним у договорі.

Згідно з п.п. 10, 11 договору цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін, і діє до 01.12.2014, але в будь-якому випадку до повного і належного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

За доводами позивача, відповідачем було частково оплачено заборгованість за договором переведення боргу у сумі 11 387,78 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, а тому неоплаченим залишається борг у сумі 26 492,69 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача у судовому порядку.

Отже, спір у справі виник, у зв'язку з неналежним виконанням відповідача своїх зобов'язань за договором.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до приписів статті 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.

При переведенні боргу один боржник вибуває із правовідношення, а його місце займає нова особа, на яку переводиться борг.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем договір про переведення боргу за своєю правовою природою є правочином щодо заміни боржника у зобов'язанні. Вищезазначений правочин було вчинено сторонами у письмовій формі за вільним волевиявленням, з дотриманням вимог чинного законодавства, про переведення боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 3. Договору сторони визначили суму, порядок та терміни сплати боргу, зокрема відповідач зобов'язався погасити заборгованість у розмірі 37 880,47 грн у період з грудня 2013 р. по листопад 2014 р. сплачуючи рівними частинами у розмірі 3 156,70 грн.

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідач свої зобов'язання за договором переведення боргу не виконав у повному обсязі, так відповідачем було сплачено на користь позивача грошові кошти у сумі 11 387,78 грн, що підтверджується платіжними дорученнями. Відтак, у відповідача існує борг перед позивачем у сумі 26 492,69 грн, що також підтверджується актом звірки взаємних розрахунків, підписаного уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та договором обов'язку по сплаті заборгованості, в зв'язку з чим заборгованість останнього становить 26 492,69 грн., яку відповідачем станом на час прийняття судового рішення не погашено, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в цій частині.

Крім цього позивач просить суд стягнути з відповідача втрати від інфляції у розмірі 7 722,33 грн, пеню у розмірі 7 226,33 грн та 3% річних у розмірі 788,25 грн.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за отримані послуги не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу України та ст.625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наведений позивачем у позовній заяві розрахунок 3 % річних на суму 788,25 грн, суд дійшов висновку про його обґрунтованість та арифметичну правильність, в зв'язку з чим зазначена сума підлягає стягненню з відповідача.

Перевіривши розрахунок позивача інфляційних втрат, суд встановив, що розмір інфляційних втрат становить суму більшу, ніж заявлено позивачем. Оскільки, з урахуванням норм п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суду не надано право виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача, то до стягнення підлягає сума у розмірі, заявлена позивачем розмірі 12 341,96 грн. - інфляційних втрат.

Стосовно вимог позивача про стягнення пені у розмірі 7 226,33 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З огляду на викладене, судом встановлено, що статтею 547 Цивільного кодексу України імперативно визначено умову, згідно якої забезпечення виконання зобов'язання має відбуватися у письмовій формі, тобто встановлення штрафних санкції за порушення виконання зобов'язання має бути вчинене у письмові формі, як того вимагає зазначена норма закону.

Оскільки, у договорі про переведення боргу сторонами не визначено відповідальності нового боржника у зв'язку з невчасним виконанням зобов'язання щодо погашення боргу у вигляді пені (штрафу, неустойки) та враховуючи приписи ст. 547 Цивільного кодексу України, позовні вимоги позивача в частині стягнення пені у розмірі 7 226,33 грн задоволенню не підлягають.

Заперечення відповідача наведені у відзиві, не доведенні жодними доказами та спростовуються наявними у справі доказами, а тому судом не береться до уваги.

Позивач також просить стягнути з відповідача 5 000,00 грн. в якості витрат за надання адвокатських послуг.

Статтею 44 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.10.2015 р. між позивачем (клієнт) та адвокатською компанією «Юридичні традиції» (виконавець) було укладено договір про надання правової допомоги № Н-А/83/15, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується здійснити захист, представництво інтересів клієнта та надавати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору.

У п.п. 1,2 додаткової угоди № 1 від 20.11.2015 до договору про надання правової допомоги № Н-А/83/15 сторонами зазначено, що виконавець зобов'язується надати клієнту правову допомогу та послуги адвоката по захисту порушених прав останнього, що полягає у належному виконанні ТОВ « Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком» своїх господарських зобов'язань перед ТОВ «Натурабразерс», а клієнт зобов'язується сплатити виконавцю гонорар за здійснену правову допомогу та послуги у розмірі 5 000,00 грн.

На підтвердження виконання сторонами своїх зобов'язань за вказаним договором представником позивача надано платіжне доручення № 7 від 24.11.2015 р. на суму 5 000,00 грн, призначенням платежу: «оплата адвокатських послуг за договором № Н-А/83/15 від 12.10.2015».

В матеріалах справи також наявна копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 5582 від 31.03.2015 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що витрати позивача по оплаті послуг адвоката в сумі 5 000,00 грн. є документально підтвердженими.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Це стосується відповідача, який мав довести суду, що він зобов'язання за спірним договором виконав своєчасно та в повному обсязі, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком» (04053, м. Київ, провулок Несторівський, буд. 7/9; ідентифікаційний код 14364757) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Натурабразерс» (08140, Київська область, Києва-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Щорса, буд. 94; ідентифікаційний код 35998287) заборгованість у розмірі 26 492 (двадцять шість тисяч чотириста дев'яносто дві) грн 69 коп.; 3% річних у розмірі 788 (сімсот вісімдесят вісім) грн 25 коп., інфляційні втрати у розмірі 11 580 (одинадцять тисяч п'ятсот вісімдесят) грн 49 коп.; витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 027 (одна тисяча двадцять сім) грн 02 коп. та витрат на послуги адвоката у розмірі 4 216 (чотири тисячі двісті шістнадцять) грн 03 коп.

3. В частині стягнення пені у розмірі 7 226,33 грн відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.02.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.