КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2016 р. Справа№ 911/3730/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Жук Г.А.

Чорногуза М.Г.

секретар судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2 (договір від 10.05.2015 року);

від відповідача - Абрахімова-Кобилінська Т.В. (дов. №1-1/1101-16 від 11.01.2016 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2015 року

у справі № 911/3730/15 (суддя: Саванчук С.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, Київська обл., с. Дорогинка

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "І Ай Джи Інжиніринг", Київська обл., с. Проців

про стягнення 203 086,85 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "І Ай Джи Інжиніринг" про стягнення 179 871,16 грн.

На підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України, судом прийняті заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог (вх.№25726/15 від 02.11.2015 року) та про зменшення розміру позовних вимог, у частині основного боргу (вх.№26651/15 від 10.11.2015 року), у їх сукупності, та, у зв'язку з цим, у даному провадженні суд розглянув остаточні позовні вимоги про стягнення 203 086,85 грн., з яких: 163 109,40 грн. основного боргу, 38 073,76 грн. пені та 1 903,68 грн. 3 % річних.

Рішенням Господарського суду Київської області від 1011.2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "І Ай Джи Інжиніринг" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 163109,40 грн. основного боргу, 1 903,68 грн. 3% річних та 2922,92 грн. судового збору. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано неналежне виконання умов договору №10/09/14 на транспортні послуги в частині своєчасного внесення грошових коштів. Враховуючи факт наявності заборгованості, здійснивши розрахунок, місцевим судом частково задоволено позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні стягнення неустойки та частини судового збору, стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія І Ай джи Інжиніринг» на користь Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 163 109,40 грн. основного боргу; неустойку у сумі 35 338,87 грн., 3% річних у сумі 1 903,68 грн., судовий збір у сумі 3 597,43 грн.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2015 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "І Ай Джи Інжиніринг" на рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2015 року у справі №911/3730/15 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., Чорногуз М.Г., Рудченко С.Г. та призначено розгляд справи на 27.01.2016 року.

26.01.2016 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній просив рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 року, у зв'язку із перебуванням судді Рудченка С.Г. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий по справі суддя - Агрикова О.В., судді: Жук Г.А., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду Київської області від 10.11.2015 року у справі №911/3730/15 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуюча суддя Агрикова О.В., судді Жук Г.А., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 27.01.2016 року

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 року виправлено описку, допущену у вступній, описовій та резолютивній частинах ухвали Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2015 року по справі №911/3730/15 шляхом внесення відповідних змін.

В судове засідання, призначене на 27.01.2016 року, з'явились представники позивача та відповідача, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу; представник відповідача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає зміні з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 10.09.2014 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "І Ай Джи Інжиніринг" (замовник) було укладено договір на транспортні послуги від 10.09.2014 року №10/09/14 (далі за текстом - Договір) (а.с. 17-18).

У відповідності до п.1.1. вказаного договору перевізник зобов'язується на умовах цього Договору у встановлені строки прийняти, перевезти, завантажити і розвантажити та доставити у визначений замовником пункт призначення вантаж Замовника (далі - вантаж), а замовник - надати до перевезення вантаж та оплатити послуги з перевезення.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (пункт 7.1. Договору).

Згідно з пунктом 7.2. Договору, строк Договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 7.1. Договору та становить 1 рік. У випадку, якщо жодна із сторін до спливу строку цього договору не заявить письмово про припинення договору, договір вважається продовженим на такий же самий строк.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору, позивачем надано відповідачу послуги на суму 166 109,40 грн., що підтверджується актами здачі-приймання виконаних робіт (послуг): №1 від 29.09.2014 року (а.с. 20), №2 від 17.10.2014 року (а.с.21), №3 від 31.10.2014 року (а.с. 22), №4 від 09.11.2014 року (а.с. 23), №5 від 19.11.2014 року (а.с. 24). Вказані акти здачі-приймання виконаних робіт підписані представниками сторін та скріплені відбитками їх печаток.

В матеріалах справи наявна банківська виписка по рахункам позивача за період з 01.08.2014 року по 02.11.2015 року (а.с. 67-68), що засвідчена підписами уповноважених осіб банку та скріплена відбитком його печатки. У відповідності до вказаної виписки підтверджується здійснення відповідачем часткової оплати за Договором у розмірі 3 000,00 грн.

Колегією суддів встановлено, що позивачем було направлено на адресу відповідача претензію від 27.05.2015 року №1 про повернення боргу (а.с. 91-92), однак заборгованість відповідачем сплачена не була.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідачем не було належним чином виконано умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Колегією суддів встановлено, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг.

У відповідності до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.3.1. Договору розрахунки за отримані послуги здійснюються шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок перевізника.

Загальна вартість послуг вказується в актах виконаних робіт (п.3.2. Договору).

Матеріалами справи підтверджується факт надання послуг, докази повної їх оплати відсутні.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Враховуючи невиконання відповідачем умов договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у сумі 163 109,40 грн.

Стосовно доводів апелянта про момент виникнення зобов'язання відповідача з оплати спірних послуг за Договором, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з умовами Договору "Порядок розрахунків і плата за перевезення вантажів", підставою для оплати є підписаний сторонами акт виконаних робіт (наданих послуг) та отриманий замовником рахунок перевізника, який виставляється після погодження вартості робіт (послуг) сторонами (п.3.3. Договору).

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, враховуючи умови договору сторони передбачили, що обов'язок розрахунків виникає з наступного дня після підписання акту виконаних робіт.

При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплатити отримані послуги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що для акту № 1 від 29.09.2014 року строк оплати настав з 30.09.2014 року, для акту № 2 від 17.10.2014 року строк оплати настав з 18.10.2014 року, для акту №3 строк оплати настав з 01.11.2014 року, для акту № 4 від 09.11.2014 року строк оплати настав з 10.11.2014 року, для акту № 5 від 19.11.2014 року строк оплати настав з 12.11.2014 року.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення пені у сумі 38 073,76 грн. за період з 11.06.2015 року по 02.11.2015 року на підставі пункту 4.2. Договору, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Місцевим судом вірно встановлено, що відповідач у визначений договором строк свого обов'язку по сплаті грошових коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, що відповідно є підставою для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. (Постанова ВСУ від 15.04.2015 року по справі №910/6379/14).

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців, якщо умовами договору не встановлено іншого.

Відповідно до пункту 4.2. Договору, за прострочення строків оплати замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час такого прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення, тобто нарахування пені у відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України триває протягом 6 місяців.

Як вже зазначалось, обов'язок відповідача з оплати послуг виникає з наступного дня після підписання акту прийняття ним послуг, що передбачено умовами договору та нормами чинного законодавства.

З урахуванням умов Договору, момент прострочення відповідачем виконання зобов'язання встановлюється щодо кожного підписаного акту окремо, і, як наслідок, пеня також має нараховуватись на суму боргу за кожним актом здачі -приймання виконаних робіт (послуг) окремо.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період нарахування пені є для акту № 1 від 29.09.2014 року - з 01.10.2014 року по 01.04.2015 року, для акту № 2 від 17.10.2014 року - з 21.10.2014 року по 21.04.2015 року, для акту №3 від 31.10.2014 року - з 04.11.2014 року по 05.05.2015 року, для акту № 4 від 09.11.2014 року - з 11.11.2014 року по 11.05.2015 року, для акту № 5 від 19.11.2014 року - з 21.11.2014 року по 21.05.2015 року.

Позивачем же нараховано пеню за період з 11.06.2015 року по 02.11.2015 року.

Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність у суду підстав для виходу за межі позовних вимог колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за період з 11.06.2015 по 02.11.2015 у розмірі 38 073,76 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних у сумі 1 903,68 грн. колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок стягуваної суми, колегія суддів дійшла висновку про його арифметичну правильність. Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних у сумі 1 903,68 грн.

Щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2015 року позивач звернувся до господарського суду Київської області із позовом про стягнення 179 871,16 грн.

У відповідності до квитанції №65 від 29.07.2015 року позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у сумі 3597,43 грн. (179 871,16 грн.* 2%) у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент звернення.

Як було зазначено вище, на підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивачем було подано заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог (вх. №25726/15 від 02.11.2015 року) та про зменшення розміру позовних вимог, у частині основного боргу (вх. № 26651/15 від 10.11.2015 року), прийняті судом до розгляду.

Враховуючи вказані заяви, позивачем було заявлено до стягнення 203 086,85 грн., з яких: 163 109,40 грн. основного боргу, 38 073,76 грн. пені та 1 903,68 грн. 3 % річних.

Згідно з Законом України № 484-VIII від 22.05.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» з 1 вересня 2015 року змінено ставки судового збору в господарському судочинстві.

Положеннями пунктів 1-2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Враховуючи викладене, належною сумою до сплати судового збору за звернення до суду з вимогами про стягнення 203 086,85 грн. є 3 046,30 грн. (203 086,85 грн. * 1,5%).

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Рішенням господарського суду Київської області від 10.11.2015 року у справі №911/3730/15 позов задоволено частково.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок судового збору зазначає, що на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача 2 475,19 грн.

Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом;

Враховуючи, що позивачем згідно квитанції №65 від 29.07.2015 року було сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено законом, то підлягає поверненню з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір у сумі 551,13 грн. (3 597,43 грн. - 3 046,30 грн.).

З огляду на викладене, рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2015 року у справі № 911/3730/15 в частині розподілу судових витрат підлягає частковій зміні.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для скасування рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2015 року у справі № 911/3730/15.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2015 року у справі № 911/3730/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2015 року у справі № 911/3730/15 змінити.

3. Резолютивну частину рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2015 року у справі № 911/3730/15 викласти в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "І Ай Джи Інжиніринг" (08344, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Проців, вул. Леніна, буд. 2, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) 163109 (сто шістдесят три тисячі сто дев'ять) грн. 40 коп. основного боргу, 1 903 (одна тисяча дев'ятсот три) грн. 68 коп. 3% річних та 2 475,19 грн. (дві тисячі чотириста сімдесят п'ять) грн.19 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Повернути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) надмірно сплачений судовий збір згідно квитанції №65 від 29.07.2015 року у сумі 551,13 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 13 копійок).».

4. Видачу наказів доручити Господарському суду Київської області.

5. Справу № 911/3730/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Г.А. Жук

М.Г. Чорногуз