РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2016Справа №910/30118/15
За позовом Приватного акціонерного товариства «Енергомашінвест»

до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічного акціонерного товариства «Івано-Франківський арматурний завод»

про визнання недійсним договору, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Мельник М.В. (представник за довіреністю від 04.09.2013р.);

від третьої особи: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Енергомашінвест» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовом про визнання недійсним Договору застави від 30.04.2013р., укладеним з Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (надалі також - відповідач).

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний Договір застави від 30.04.2013р. є похідним від Генерального договору кредитної лінії №2298 від 12.05.2006р., а за договором кредитної лінії відповідач видав позичальнику кредит в іноземній валюті, в той час, як у банку не було індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення відповідних валютних операцій, у зв'язку з чим позивач вважає, що договір кредитної лінії укладено з порушенням приписів чинного законодавства і він є недійсним, у зв'язку з чим необхідно визнати недійсним Договір застави. Окрім того, особа, яка підписала оспорюваний Договір, діяла на підстав довіреності, однак цією довіреністю йому надано право укладати правочини від імені позивача на суму, що не перевищує 1 000 000,00 грн., а сума оспорюваного правочину значно перевищує вказану суму.

Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, зазначивши при цьому, що банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст. ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання), а така ліцензія Національним банком України відповідачу видана і є діючою. Щодо перевищення ОСОБА_3 повноважень під час підписання Договору застави на підставі довіреності, то відповідач зазначив, що вказаною довіреністю не встановлено жодного обмеження щодо суми правочинів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.11.2015р., в справі було порушено провадження суддею Морозовим С.М., справі присвоєно №910/30118/15, розгляд було призначено на 19.01.2016р., окрім того, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Івано-Франківський арматурний завод» (надалі також - третя особа).

В судове засідання 19.01.2016р. представники від позивача та третьої особи не з'явились, заяв та клопотань до суду не надіслали, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників прокурора та позивача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матерілах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 19 січня 2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.05.2006р. між відповідачем (банк за Кредитним договором) та третьою особою (позивальник за Кредитним договором) було укладено Генеральний договір кредитної лінії №2298 (надалі - Кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого банк зобов'язався надавати на умовах цього Договору, а третя особа зобов'язалась отримувати, належним чином використовувати та повернути суму кредиту в передбачені цим Договором строки та сплатити відсотки за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Згідно з пунктом 1.2. Кредитного договору кредит надається у вигляді мультивалютної відкличної поновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 11 травня 2008 року. Сторони погодили суму ліміту кредитування в доларах США та/або євро та/або російських рублях та/або українських гривнях таким чином, щоб протягом всього строку дії цього Договору розмір заборгованості третьої особи за кредитом не перевищував суму, еквіваленту 10 000 000,00 грн. за офіційним обмінним курсом НБУ.

В забезпечення виконання третьою особою своїх зобов'язань за Кредитним договором між відповідачем (заставодержатель за Договором застави) та позивачем (заставодавець за Договором застави) було укладено Договір застави віл 30.04.2013р. (надалі - Договір застави, оспорюваний Договір), посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А. та зареєстрованим в реєстрі за №526.

Відповідно до п. 1.1. Договору застави позивач передає відповідачу в заставу основні засоби згідно з Додатком №1 та наступну заставу (далі - заставу) основні засоби згідно Додатку №2, що належить позивачу на праві власності, зазначений у п. 1.2. цього Договору для забезпечення повного та своєчасного виконання боргових зобов'язань третьою особою.

Перелік основних засобів у кількості 22 одиниць, які передаються в заставу наведений у Додатку №1, який є невід'ємною частиною цього Договору та основні засоби у кількості 435 одиниць, які передаються в наступну заставу наведені у Додатку №2, які є невід'ємною частиною цього Договору. Ринкова вартість предмета застави відповідно до звіту незалежної експертної оцінки від 01 березня 2013 року, складеного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Глобал Аппрейзел» становить 12 992 100,00 грн. Узгоджена сторонами оціночна вартість предмета застави становить 12 992 100,00 грн. (п. 1.2. Договору застави).

Додатками №1 та №2 до Договору застави сторони визначили перелік основних засобів, що передаються в заставу.

Окрім того, п. 2.1.1. Договору застави встановлено, що третя особа зобов'язана повністю повернути відповідачу суму отриманого кредиту не пізніше 29.04.2019р. включно з урахуванням строків графіку погашення заборгованості за кредитом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача в даній справі задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 1 статті 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналогічний режим використання національної та іноземної валюти при виконанні грошових зобов'язань передбачений ГК України. Зокрема, частиною 2 статті 198 ГК України встановлено, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях; грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Так, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти -гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно з статтею 345 ГК України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет, стаття 1 якого відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій.

Частиною 1 статті 5 Декрету передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

При цьому, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання (частина 2 статті 5 Декрету).

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції (частина 4 статті 5 Декрету).

Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції:

- надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (підпункт «в» пункту 4 статті 5 Декрету);

- використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету).

На сьогодні законодавством не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем документально підтверджено наявність банківської ліцензії Національного банку України за №138 від 07.10.1991р., дозволу Національного банку України №138-1 від 03.12.2001р. та додатку до нього.

З вищевикладеного вбачається, що відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями має та мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Додатково слід зазначити, що порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу регламентує Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за №1429/10028;), яке було розроблено Національним банком України відповідно до вимог статей 5, 11, 13 Декрету, а також статей 7 і 44 Закону України "Про Національний банк України" (пункти 1.1, 1.2 Положення).

Відповідно до пункту 1.5 вказаного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). У всіх інших випадках використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії.

Операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії (лист Національного банку України «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» від 07.12.2009р. №13-210/7871-22612).

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у жодної зі сторін кредитного договору.

Крім того, суд зауважує, що відсутність у сторін індивідуальної ліцензії Національного банку України не дає підстав для визнання недійсними кредитних договорів, у яких містяться положення про видачу кредитів у іноземній валюті та сплату відсотків за користування цими кредитами іноземною валютою.

Відсутність у необхідних випадках відповідних індивідуальних ліцензій може бути підставою лише для застування до учасників валютних відносин передбачених законодавством України певних заходів відповідальності.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що Кредитний договір станом на момент розгляду даної справи в судовому порядку недійсним не визнавався, тобто є дійсним, а тому, є неправомірним посилання позивача, як на підставу визнання недійсним Договору застави, у зв'язку з похідністю правовідносин застави від кредитних правовідносин, на недійсність Кредитного договору, в той час коли такий договір є дійсним.

Окрім того, позивач зазначає, що Договір застави підписано ОСОБА_3, яка діяла на підставі Довіреності від 30.04.2013р., з перевищенням наданих їй повноважень, оскільки вказаною довіреністю встановлено обмеження щодо суми правочину.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, були дотримані сторонами під час укладання Договору застави.

Окрім того, дослідивши текст Довіреності від 30.04.2013р. виданої позивачем на ім'я ОСОБА_3, судом встановлено відсутність положень щодо обмежень вчинення повіреною особою від імені позивача правочинів загальна вартості яких перевищувала б конкретно визначену суму.

Довіреність від 30.04.2013р., станом на момент розгляду справи, не відізвана позивачем.

Таким чином, суд приходить до висновку, що викладені позивачем в позовній заяві обставини є завідомо недостовірними та необгрутованими.

Слід зауважити також, що копію вказаної вище довіреності було надано до матеріалів справи відповідачем як додаток до відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

З огляду на вищевикладене, позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, а натомість відповідачем надано документи що їх спростовують, тому, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору застави від 30.04.2013р. укладеного між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та Приватним акціонерним товариством «Енергомашінвест».

Судовий збір, відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.01.2016р.

Суддя Морозов С.М.