РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2016Справа №910/29297/15

За позовом: приватного сільськогосподарського підприємства "Колос"

до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку " про зобов'язання вчинити дії

Суддя: Шкурдова Л.М.

Представники:

Від позивача: Батов Б.М. - директор

Від відповідача: Сільванович С.В. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом приватного сільськогосподарського підприємства "Колос" до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку " про зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 року порушено провадження у справі №910/29297/15.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо перерахування грошових коштів з поточного рахунку на погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідач щодо задоволення позовних вимог заперечує, вказуючи, що у публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку " запроваджено тимчасову адміністрацію, а під час дії тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників не здійснюється.

В судовому засіданні 16.12.2015 року оголошувалася перерва.

У судовому засіданні 19.01.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

19 квітня 2013 року між сільськогосподарським підприємством "Колос" Бородянського району Київської області (позичальнику) та Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Банк Розвитку" укладено Кредитний договір № МКLVU2.26790.004 від 19.04.2013 року, відповідно до якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів, надалі "Кредит" на умовах визначених цим Договором в розмірі 1500000,00 млн. грн.

19 листопада 2014 року між ПАТ "ВБР" та ПСП "Колос" було укладено Генеральну угоду про розміщення грошових коштів на депозитному вкладі "Універсал" за № К01100.26790.013, де відповідно до п.1.4 ПСП "Колос" розміщує, а Банк приймає грошові кошти (надалі-Вклад) в розмірі та на термін обумовлений додатковими договорами, укладеними в рамках цієї Угоди. Відповідно до цієї угоди в банку був відкритий Вкладний рахунок в національній валюті України № 2610.0.028183998 для розміщення вільних грошових коштів Клієнта.

Зарахування коштів на Вкладний рахунок здійснюється через Транзитний рахунок - № 1130 код банку 380719, .

Позивач звернувся до суду з проханням про зобов'язання Відповідача переказати грошові кошти в розмірі 1 200 000, 00 грн. з поточного рахунку Позивача на кредитний рахунок відкритий в Банку, зазначивши призначення платежу - погашення кредиту за Кредитним договором від 19.04.2013р.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що 17.02.2015р. ним здійснено перерахування коштів у сумі 1 200 000,00 грн. з депозитного рахунку, відкритого в Банку на підставі Генеральної угоди про розміщення грошових коштів на депозитному вкладі, на поточний рахунок Позивача, відкритий у Банку.

Станом на 08.06.2015р. заборгованість за Кредитним договором, складала суму 1 200 000,00 грн. Позивач зазначив, що у відповідності до умов п. 3.1.5. Кредитного договору, вбачається наявність в Банку права на договірне списання коштів на свою користь по зобов'язанню клієнта (Позивача) перед Банком, яке здійснюється без додаткового погодження. За вказаних обставин. Позивач вважає, що Банк мав законні підстави задовольнити свої вимоги до нього, як до позичальника за Кредитним договором, за рахунок коштів, що знаходяться на його поточному рахунку, шляхом договірного списання коштів, або виконання платіжного доручення № 1 від 01.04.2015р. на перерахування коштів.

Листом (клопотання) від 28.05.2015р. № 128 Позивач звернувся до Відповідача з вимогою виконати дії про переведення коштів з поточного рахунку на погашення заборгованості за кредитним договором, в сумі 1 200 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи з 28.11.2014р. в Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку" запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку", на підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014р. № 743 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" до категорії неплатоспроможних" та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.11,2014р. № 132 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР".

Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.11.2014р. призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ВБР» - ОСОБА_4 (далі - Уповноважена особа).

На підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.02.2015р. № 44 "Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР", продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації до 27.03.2015 включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» ОСОБА_4 до 27.03.2015 включно.

Згідно з Протоколом засідання Виконавчої дитекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 077/15 від 27.03.2015р., повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР" ОСОБА_4 продовжено до дати отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Зазначені відомості є загальновідомими і загальнодоступними та містяться на на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону, який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 стаття 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах пов'язаних з виконанням Банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Такої правової позиції дотримується Верховний суд України, зокрема, дана правова позиція викладена у його постановах від 01.04.2015р. у справі 3-25гс15, від 25.03.2015р. у справі 3-24гс15.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

При цьому, пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за

договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону.

Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність, та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п. 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вищезазначене, зобов'язання щодо списання коштів з рахунку Позивача, відкритому у Відповідача, є майновим зобов'язанням ,а у спірних правовідносинах Позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, а Банк - Відповідач, відповідно, виступає боржником.

Тому, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону , і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до Відповідача від часу запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

(аналогічний правовий висновок щодо застосування частини п'ятої статті 36 Закону міститься у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015р. (справа № 3-24гс15), від 22.04.2015р. (справа № 3-63гс15).

Відповідно до ч. 1 ст. 111 28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону, під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку) у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню.

Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 Закону, при цьому зобов'язання вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону.

Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 даного Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, вимоги Позивача щодо зобов'язання Відповідача переказати грошові кошти в розмірі 1 200 000, 00 грн. з поточного рахунку Позивача на кредитний рахунок відкритий в Банку не підлягають задоволенню.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено: 22.01.2016р.

Суддя Л.М. Шкурдова