РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2016Справа № 910/28307/15

За позовом Комунального підприємства «Київпастранс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Портал Україна»

про стягнення 35 773, 86 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Гуржій Є.О. за довіреністю № 06-5/05 від 11.01.2016 р.;

від відповідача: Рубанська Р.В. - директор.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Київпастранс» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Портал Україна» (далі - відповідач) про стягнення 35 773, 86 грн., а саме: 19 248, 00 грн. основного боргу, 1 627, 91 грн. 3 % річних та 14 897, 95 грн. інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору № 14/25-09 від 25.11.2009 р. позивач зобов'язався надати послуги по розміщенню реклами на транспорті комунальної власності, а відповідач прийняти такі послуги та оплатити. Оскільки відповідач надані позивачем послуги в повному обсязі не оплатив, останній вирішив звернутись до суду з даним позовом з метою захисту власних прав та законних інтересів.

При цьому, в прохальній частині позовної заяви позивачем було заявлено клопотання про витребування у відповідача копію Договору № 14/25-09 від 25.11.2009 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.11.2015 р. порушено провадження у справі № 910/28307/15, її розгляд призначено на 01.12.2015 р.

При цьому, в порядку підготовки справи до розгляду у відповідності до приписів статті 65 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) було зобов'язано позивача: уточнити та деталізувати позовні вимоги, визначивши окремо суму основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат; представити суду докази в підтвердження надання відповідачу послуг з розміщення реклами на бортах наземного пасажирського транспорту за грудень 2012 року на суму 19 248, 00 грн.; зобов'язано відповідача надати суду: оригінал та належним чином завірену копію Договору № 14/25-09 від 25.11.2009 р.; письмовий відзив на позов з наданням доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини та нормативно-правове обґрунтування своїх заперечень; забезпечити надіслання позивачу копії відзиву у порядку, передбаченому ст. 59 Господарського процесуального кодексу України; докази оплати заявленої до стягнення суми боргу.

05.11.2015 р. та 30.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та письмові пояснення, що до складу заявлених вимог входить основний борг в сумі 19 248, 00 грн., 3 % річних в сумі 1 627, 91 грн. та інфляційні втрати в сумі 14 897, 95 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.12.2015 р. на підставі ст. 77 ГПК України, з огляду на неявку представника відповідача, розгляд справи відкладено на 22.12.2015 р.

17.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані письмові пояснення у справі щодо настання строків розрахунку та додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 22.12.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, подав клопотання про продовження строку вирішення спору у справі № 910/28307/15 на п'ятнадцять днів.

Представник відповідача в судове засідання 22.12.2015 р. повторно не з'явився, вимоги ухвал суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.12.2015 р. на підставі ст. 69 ГПК України було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 18.01.2016 р.

14.01.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

18.01.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та письмові пояснення про те, що борг перед позивачем складає 19 248, 00 грн.

У судовому засіданні 18.01.2016 р. від представника позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18.01.2016 р. суд в порядку ст. 77 ГПК України оголосив перерву до 19.01.2016 р.

У судовому засіданні 19.01.2016 р. від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої він фактично відмовляється від вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Розглянувши в судовому засіданні 19.01.2016 р. заяву позивача про відмову від позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про її задоволення, з огляду на наступне.

Приписами ст. 22 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Зважаючи на п. 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадках відмови позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 80 ГПК) господарському суду слід керуватись частиною шостою статті 22 ГПК, тобто перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб.

Оскільки звернення до суду з позовом, як і відмова від нього чи його частини, є формою реалізації прав позивача, відмова від позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат не суперечить діючому законодавству України, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси та приймається судом, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України зумовлює припинення провадження у справі в цій частині.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Отже, позовні вимоги розглядаються в редакції заяви позивача, поданої до суду 19.01.2016 р.

Від представника відповідача в судовому засіданні надійшли письмові пояснення про те, що Договір, на який посилається позивач, не укладався між сторонами, оскільки зі сторони відповідача не був підписаним.

У судовому засіданні 19.01.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, 25.11.2009 р. між ним, як виконавцем, та відповідачем, як замовником, було укладено Договір № 14/25-09, за умовами якого позивач зобов'язався надати послуги по розміщенню реклами на транспорті комунальної власності, а відповідач прийняти такі послуги та оплатити.

Відповідно до пояснень позивача, на виконання взятих на себе за вказаним Договором зобов'язань, він надав відповідачу послуги на загальну суму 19 248, 00 грн., що підтверджується актом здачі-прийняття виконаних робіт (послуг) від 31.12.2012 р.

З метою оплати вказаного акту позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 347 від 28.12.2012 р. на суму 19 248, 00 грн.

У свою чергу, відповідач вказаний рахунок не оплатив, внаслідок чого за ним утворився борг перед позивачем в сумі 19 248, 00 грн.

30.11.2012 р. та 31.12.2012 р. сторони підписали акти звірки розрахунків, відповідно до якого сальдо на користь позивача склало 19 248, 00 грн.

Відповідно до пояснень позивача, він листом від 27.07.2015 р. за № 03/168 направляв відповідачу акт звірки з відображеною в тому числі заборгованістю за вказаним актом від 31.12.2012 р. та просив підписати акт звірки, проте як в протилежному випадку заборгованість буде вважатись зі спливом 10 днів погодженою.

Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення № 73 зазначений лист було одержано відповідачем 30.07.2015 р.

Під час провадження у справі суд неодноразово вимагав від сторін надати Договір № 14/25-09 від 25.11.2009 р., на який позивач посилається у своїх поясненнях та на яких міститься посилання в первинних документах, доданих до матеріалів справи.

Оскільки такий договір жодною із сторін наданий не був, суд дійшов висновку, що в дійсності між сторонами мало місце укладення правочину з надання послуг у спрощений спосіб.

Також, під час провадження у справі позивач повторно направляв відповідачу вимогу про оплату боргу, однак вона була залишена без задоволення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також, згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України).

У свою чергу, відповідно до ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Згідно з приписами ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Оскільки надані до матеріалів справи рахунок та акт здачі-прийняття виконаних робіт (послуг) містять їх найменування, кількість та ціну, слід дійти висновку, що між сторонами в цій частині мало місце укладення правочину щодо надання послуг у спрощений спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як зазначалось вище, позивач направляв лист відповідачу, в якому попереджав, що в разі не підписання акту звірки борг протягом 10 днів з моменту одержання листа буде вважатись погодженим.

Оскільки відповідач отримав зазначену вимогу 30.07.2015 р., то з 10.08.2015 р. відповідне зобов'язання слід вважати простроченим.

Згідно з ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач прийняв надані позивачем послуги, однак не оплатив їх, борг, який існує на момент розгляду даної справи в суді, має бути з нього стягнутий в судовому порядку.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Сторонами не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, у зв'язку з чим на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач порушив зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг, позовні вимоги підлягають задоволенню, з урахуванням вищевикладеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

При цьому, позивачу має бути повернуто зі спеціального фонду Державного бюджету України надміру сплачений ним при поданні позову судовий збір в сумі 160, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 4 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині розгляду позовних вимог про стягнення 1 627 (одна тисяча шістсот двадцять сім) грн. 91 коп. 3 % річних та 14 897 (чотирнадцять тисяч вісімсот дев'яносто сім) грн. 95 коп. інфляційних втрат.

2. В іншій частині позовні вимоги задовольнити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Портал Україна» (01004, місто Київ, вулиця Басейна, будинок 9, квартира 24; ) на користь Комунального підприємства «Київпастранс» (04070, місто Київ, вулиця Набережне Шосе, будинок 2; ) 19 248 (дев'ятнадцять тисяч двісті сорок вісім) грн. 00 коп. основного боргу та 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

4. Повернути Комунальному підприємству «Київпастранс» (04070, місто Київ, вулиця Набережне Шосе, будинок 2; ) зі спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 160 (сто шістдесят) грн. 00 коп., сплачений на підставі платіжного доручення № 108407 від 26.10.2015 р., оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

5. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.01.2016 р.

Суддя В.С. Ломака