ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р.Справа № 916/4028/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Ярош А.І.,

Суддів: Лисенко В.А., Ліпчанської Н.В.,

при секретарі судового засідання Кіртоки Л.В.,

за участю представників сторін:

від відповідача - ОСОБА_1, довіреність № б/н, дата видачі : 06.10.15;

від позивача - ОСОБА_2, довіреність № 8, дата видачі : 04.01.16; ОСОБА_3, довіреність № 81, дата видачі : 31.12.15;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт»

на рішення господарського суду Одеської області від 02 грудня 2015 року

по справі №916/4028/15

за позовом Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Феррум плюс»

про стягнення 130 714,66 грн.,

ВСТАНОВИВ :

Державне підприємство „ллічівський морський торговельний порт звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Феррум плюс» про стягнення 130 714,66 грн., обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги необхідністю стягнення із відповідача суми податку на додану вартість у звязку із здійсненням господарської операції із повернення у власність ТОВ „Феррум плюс його майнового внеску за договором про спільну діяльність № 81-О від 28.02.2003р. через припинення дії цієї угоди.

Рішенням господарського суду Одеської області від 02 грудня 2015 року по справі №916/4028/15 (суддя Желєзна С.П.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що спірні податкові зобовязання спільної діяльності, які виникли у звязку із розірванням даного договору, мали бути задекларовані у податковій декларації з податку на додану вартість за звітний період вересня 2012р., проте докази здійснення цього з боку позивача як відповідальної особи в матеріалах справи відсутні.

Так само в матеріалах справи відсутні будь-які докази подання уточнюючої декларації спільної діяльності за вересень 2012р. При цьому, відповідно до рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість від 03.02.2014р. № 431, виданого Спеціалізованою податковою інспекцією з обслуговування великих платників податків у м. Одесі, заборгованість спільної діяльності сторін перед бюджетом із податку на додану вартість відсутня.

За таких обставин, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів виконання позивачем у визначений податковим законодавством спосіб за рахунок власних коштів, які не покриваються бюджетом спільної діяльності відповідно до умов договору про спільну діяльність № 81-О від 28.02.2003р., податкового зобовязання, що виникло у звязку із вчиненням господарської операції щодо повернення відповідачу його внеску у спірну діяльність, що, в свою чергу, підтверджувало б наявність обовязку ТОВ „Феррум плюс покрити відповідні витрати як учасника спільної діяльності за рахунок власних коштів, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ДП „Іллічівський морський торговельний порт та про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду, Державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій стверджує, що суд першої інстанції неповно зясував обставини справи та невірно застосував норми матеріального права, у звязку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового з задоволенням позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що операція з повернення вкладів із спільної діяльності відноситься до постачання товарів та підлягає оподаткуванням податком на додану вартість. У спільної діяльності були відсутні кошти для сплати ПДВ, нарахованого на повернення вкладів учасника, тобто єдиним джерелом фінансування коштів для сплати ПДА є перерахування учасниками на розрахунковий рахунок спільної діяльності коштів в розмірі ПДВ, нарахованого на повернення вкладів кожної сторони, зокрема, ТОВ «Феррум плюс» - 130 714,66 грн.

Однак, в порушення норм законодавства відповідач не здійснив перерахування ПДВ, нарахованого на повернення його вкладу.

Апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що податкова накладна не була зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, не відповідають дійсності, оскільки під час розгляду справи не виникало питань щодо надання доказів такої реєстрації, у звязку з чим апелянт надав до суду апеляційної інстанції докази реєстрації податкової накладної №4 від 30.09.2012 року, а саме квитанцію №1.

В судовому засіданні представники апелянта підтримали правову позицію, викладену в апеляційній скарзі, та просили скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив судове рішення по справі залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до положень ст.85 ГПК України, в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови суду.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість прийнятого рішення, судова колегія прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення господарського суду Одеської області, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 28.02.2003р. між ДП „Іллічівський морський торговельний порт (Порт) та ТОВ „Феррум Плюс (ОСОБА_4) було укладено договір про спільну діяльність № 81-О (нова редакція відповідно до наказу № 74 від 03.02.2003р. МТУ), у відповідності до умов п.п. 2.1, 2.2, 3.1 якого сторони договору для досягнення спільної господарської мети зі створення та експлуатації спеціалізованого комплексу (далі комплекс) для переробки імпортної руди навалом на виробничій території 2-го терміналу Порту, прилеглій до причалу № 10 (згідно з прикладеною викопіровкою додаток № 1) зобовязуються здійснювати спільну діяльність, повязану з виконанням: маркетингової діяльності, направленої на залучення додаткових вантажопотоків та інвестицій в порт; вантажно-розвантажувальних робіт з імпортною рудою навалом у порту, включаючи весь комплекс повязаних з ними операцій; збереження вантажів, включаючи роботи по складській підготовці вантажу; транспортно-експедиційних операцій; співробітництва щодо комплексного обслуговування суден і пасажирів згідно з діючими вимогами до здійснення відповідних послуг; співробітництво щодо реконструкції і модернізації інфраструктури порту; агентування суден, різних допоміжних операцій і інших видів господарської діяльності порту. Сторони здійснюють сумісну діяльність переважно на території та акваторії Порту, використовуючи виробничі приміщення, інженерні споруди, виробниче устаткування і транспортні засоби, що належать Порту і ОСОБА_4. Керівництво сумісною діяльність і порядок ведення спільних справ по виконанню зобовязань за цим договором покладається на Порт згідно з виданою підприємством довіреністю і здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Виходячи з положень п.п. 5.1-5.3, 5.4, 5.5, 5.10 договору про спільну діяльність № 81-О від 28.02.2003р., Порт і ОСОБА_4 визначають вид і обсяг своїх внесків у сумісну діяльність, що здійснюються шляхом внесення коштів чи майна, включаючи нематеріальні активи (трудові ресурси, нові технології, програмне забезпечення обчислювальної техніки), що безпосередньо використовуються у сумісній діяльності. Перелік і вартість таких внесків зазначені відповідно в додатках 1 і 2, що є невідємною частиною цього договору. Внески сторін складають: Порт 55%, ОСОБА_4 45%. Вартість майна визначається незалежною експертизою відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та чинної методики оцінки вартості майна, у порядку, встановленому Фондом державного майна України. Вартість нематеріальних активів оцінюється незалежною експертизою відповідно до чинного законодавства. Майно сторін, що використовується при здійсненні сумісної діяльності, залишається власністю цих сторін і відображається в окремому балансі в порядку, встановленому чинним законодавством України.

ОСОБА_4 передається Порту як стороні, уповноваженій на ведення спільних справ, у тимчасове користування на термін дії договору без права розпорядження ним. Передача підтверджується оформленням двостороннього акту приймання-передачі. Повернення ОСОБА_4 належного йому майна, переданого за даним договором у сумісну діяльність, можливе тільки у випадку припинення договору або за згодою сторін.

Договір було укладено терміном на 10 років до 01.04.2013р. Термін дії даного договору може бути продовжений на наступний термін на тих же умовах, за письмовою згодою сторін (п.п. 14.1, 14.2 договору про спільну діяльність № 81-О від 28.02.2003р.).

Як свідчить додаток № 1 до договору про спільну діяльність № 81-О від 28.02.2003р., який містить перелік і вартість внесків Порту в сумісну діяльність, а також акт приймання-передачі від 01.09.2003р., ДП „Іллічівський морський торговельний порт передало до спільної діяльності сторін майно загальною вартістю 6 193 739 грн.

В свою чергу, згідно з додатком № 2 до договору про спільну діяльність № 81-О від 28.02.2003р., який містить перелік і вартість внесків ОСОБА_4 в сумісну діяльність, а також акт приймання-передачі від 01.09.2003р., ТОВ „Феррум Плюс передало до спільної діяльності сторін майно перевантажувальний комплекс руд кольорових металів, загальною вартістю 4 929 423 грн.

На підставі додаткової угоди від 12.06.2008р. до договору про спільну діяльність № 81-О від 28.02.2003р. сторони домовились про включення та виключення окремого майна із додатку № 1 „Перелік і вартість внесків Порту в сумісну діяльність, в результаті чого, фактичні внески сторін станом на 01.07.2008р. склали: 1) ДП „Іллічівський морський торговельний порт основні засоби та обладнання, загальною вартістю 6 219 345,00 грн., що складає 55,785% від загального внеску сторін (11 148 768,00 грн.); 2) ТОВ „Феррум Плюс основні засоби загальною вартістю 4 929 423,00 грн., що складає 44,215% від загального внеску сторін (11 148 768,00 грн).

Відповідно до ст.ст. 1130-1132 ЦК України за договором про спільну діяльність, сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Положеннями ст. 1133 ЦК України визначено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Згідно зі ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном. Ведення бухгалтерського обліку спільного майна учасників може бути доручено ними одному з учасників.

Рішенням господарського суду Одеської області від 03.08.2012р. по справі №5017/1255/2012, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06.09.2012р. та постановою Вищого господарського суду від 24.12.2012р., було розірвано договір про спільну діяльність № 81-О від 28.02.2003р., укладений між сторонами по справі.

Положеннями ст. 1141 ЦК України визначено, що у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.

У звязку із припиненням дії даного договору, сторонами було складено акт прийому-передачі (повернення) від 25.02.2013р. на підтвердження факту повернення відповідачу його внеску до спільної діяльності, залишкова вартість якого станом на 30.09.2012р. складає 653 573,30 грн.

Як стверджує позивач, операція із повернення внеску ТОВ „Феррум плюс із спільної діяльності підлягає оподаткуванню податком на додану вартість у розмірі 20%, що складає 130 714,66 грн., який не був сплачений відповідачем на користь ДП „Іллічівський морський торговельний порт як особи, відповідальної за ведення справ спільної діяльності. З метою оподаткування даної операції позивачем було складено податкову накладну №4 від 30.09.2012р., що і стало підставою для вимог про оплату відповідачем податку на додану вартість, а в подальшому підставою для звернення до суду.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно з п. 14.1.191 ст. 14 Податкового кодексу України постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду. З метою застосування терміну "постачання товарів" електрична та теплова енергія, газ, пар, вода, повітря, охолоджене чи кондиційоване, вважаються товаром. Постачанням товарів також вважаються, зокрема, передача (внесення) товарів (у тому числі необоротних активів) як вклад у спільну діяльність без утворення юридичної особи, а також їх повернення.

Крім того, пунктом 196.1.7 ст. 196 Податкового кодексу України, в якій міститься поняття операцій, які не оподатковуються податком на додану вартість, реорганізація (злиття, приєднання, поділу, виділення та перетворення) юридичних осіб не оподатковуються податком на додану вартість. При здійсненні спільної (сумісної діяльності) передача товарів (робіт, послуг) на окремий баланс платника податку, уповноваженого договором вести облік результатів такої спільної діяльності, вважається постачанням таких товарів (робіт, послуг).

В силу положень ст. 194 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час повернення майна на користь відповідача із спільної діяльності) операції, зазначені у статті 185 цього Кодексу, крім операцій, що не є об'єктом оподаткування, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка, оподатковуються за ставкою, зазначеною в підпункті "а" пункту 193.1 статті 193 цього Кодексу, яка є основною.

При цьому, п 10 підрозділу 2 „Особливості справляння податку на додану вартість розділу ХХ „Перехідні положення Податкового кодексу України (яка була чинною на час повернення майна на користь відповідача із спільної діяльності) було встановлено, що за податковими зобов'язаннями з податку на додану вартість, що виникли: з 1 січня 2011 року до 31 грудня 2013 року включно ставка податку становить 20 відсотків.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що операція із постачання товарів, до яких прирівняна передача (внесення) та повернення товару/майна як вкладу у спільну діяльність, на час виникнення спірних відносин належала до господарських операцій, які підлягають оподаткуванню податком на додану вартість за ставкою 20%.

В той же час, п.14.1.139 ст.14 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування дві чи більше особи, які здійснюють спільну діяльність без утворення юридичної особи, вважаються окремою особою у межах такої діяльності. Облік результатів спільної діяльності ведеться платником податку, уповноваженим на це іншими сторонами згідно з умовами договору, окремо від обліку господарських результатів такого платника податку. Для цілей оподаткування господарські відносини між учасниками спільної діяльності прирівнюються до відносин на основі окремих цивільно-правових договорів.

Відповідно до п. 3.5 Порядку обліку платників податків і зборів, який затверджений наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011р. N 1588, на обліку в органах державної податкової служби перебувають угоди про розподіл продукції, договори управління майном та договори про спільну діяльність на території України без створення юридичних осіб, на які поширюються особливості податкового обліку та оподаткування діяльності за такими договорами (угодами), визначені Податковим кодексом України.

Згідно зі п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п.п. 201.1, 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до Державної податкової адміністрації України є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Апелянтом додано до апеляційної скарги квитанцію №1, яку він вважає доказом реєстрації податкової накладної №4 від 30.09.2012 року в Єдиному реєстрі податкових накладних, з посиланням на те, що вимога про підтвердження реєстрації накладної в реєстрі в суді першої інстанції не заявлялась.

Відповідно до вимог ст.101 ГПК України, додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до позиції, викладеної у п.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.05.2011р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Судова колегія зауважує, що апелянтом в порушення вимог ст.101 ГПК України не обґрунтовано належним чином поважність причин ненадання до суду першої інстанції вказаної квитанції, оскільки відповідно до вимог ст33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Отже, жодних перешкод у наданні сторонами доказів для доведення своїх вимог в суді першої інстанції не було, однак позивач не скористався своїм правом та не довів належним чином обставин, на які він посилається, зокрема, обставини прийняття його податкової накладної №4 від 30.09.2012 року до Єдиного реєстру податкових накладних.

Доводи апелянта про те, що судом не були витребувані відповідні відомості про реєстрацію податкової накладної, судова колегія не приймає до уваги, оскільки позивач мав самостійно зі своєї ініціативи надати такі докази як позивач по справі.

Також апелянтом надано в судовому засіданні платіжне доручення №108 від 29.10.2012 року в підтвердження оплати податку на додану вартість за вересень 2012 року, також не надавши жодного обґрунтування неможливості подання його в суд першої інстанції.

Разом з тим, судова колегія вважає за можливе надати правову оцінку платіжному дорученню, та зазначає, що воно також не підтверджує правової позиції позивача, оскільки з платіжного доручення №108 вбачається, що оплата у розмірі 273206,00 грн. проведена з рахунку сумісної діяльності ІМТП та ТОВ «Феррум плюс», а не з рахунку Порту.

Таким чином, суд доходить висновку про недоведеність позивачем понесених збитків, адже оплату проведено не з його рахунку, іншою особою сумісною діяльністю, отже підстав для повернення йому сплачених коштів у вигляді податку на додану вартість немає.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції, відповідно до рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість від 03.02.2014р. № 431, виданого Спеціалізованою податковою інспекцією з обслуговування великих платників податків у м. Одесі, заборгованість спільної діяльності сторін перед бюджетом із податку на додану вартість відсутня.

Крім того, судова колегія звертає увагу на наступні обставини.

Відповідно до ст.ст. 1, 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Як вбачається з матеріалів справи, повернення внеску ТОВ «Феррум плюс» відбулось 25.02.2013 року, а податкова накладна №4, на яку посилається позивач, складена 30.09.2012р., тобто не у день повернення внеску, а раніше.

У звязку із викладеним, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вказана накладна не надає відповідачу права на формування податкового кредиту на зазначену у ній суму податку на додану вартість за вересень 2012 року.

Отже, враховуючи викладене, судова колегія доходить висновку про те, що встановлені обставини справи свідчать про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, що вірно було зазначено судом першої інстанції.

За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п.1 ст.103, 105 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 02 грудня 2015 року по справі №916/4028/15 залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 28.01.2016 р.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя Н.В. Ліпчанська

Суддя В.А. Лисенко