КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа№ 910/13023/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Сітайло Л.Г.

Пашкіної С.А.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю представників:

від позивача: Пампуха Л.О., Локтіонов А.М.

від відповідача: ОСОБА_4

розглянувши

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.07.2015 року

у справі № 910/13023/15 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 19623,80 грн., розірвання договору та повернення майна

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року по справі №910/13023/15 позов задоволено повністю.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД" 16889,37 грн. основного боргу, 732,86 грн. пені, 59,66 грн. 3% річних, 1941,71 грн. інфляційних втрат та 4263,00 грн. витрат по сплаті судового збору. Розірвано Договір №210/19-14-5, що укладений 01 січня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4. Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД" складське приміщення НОМЕР_1 загальною площею 7,5 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД" з Державного бюджету України 2,00 грн. зайво сплаченого судового збору, перерахованого платіжним дорученням №138 від 29.04.2015 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року по справі № 910/13023/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.08.2015 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Зеленін В.О., Шевченко Е.О. та призначено до розгляду на 30.09.2015 року.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду № 09-52/1413/15 від 08.12.2015 р. справу № 910/13023/15, за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді - доповідача) Ткаченка Б.О. на лікарняному, відповідно до абзацу 1 підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/13023/15, за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя: Баранець О.М., судді: Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

В судовому засіданні 22.12.2015 року оголошено перерву до 26.01.2016 року.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 01.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД" (сторона-1) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (сторона-2) укладено Договір №210/19-14-5, відповідно до п. 1.1. якого сторона-1 надає стороні-2 складське приміщення НОМЕР_1 площею 7,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - приміщення).

За умовами п.п. 2.1.1., 2.2.1. договору сторона-1 має право вимагати від сторони-2 своєчасної оплати за користування приміщенням відповідно до договору та сторона-1 зобов'язана, зокрема, надати приміщення стороні-2 не пізніше 01.01.2014 року, шляхом підписання Акту прийому-передачі приміщення.

У свою чергу, сторона-2 зобов'язана, серед іншого, вносити плату за користування приміщенням згідно розділу 3 договору; в день закінчення терміну користування приміщенням або у день дострокового розірвання договору, передати приміщення стороні-1 за Актом прийому передачі в тому стані, в якому воно було отримано (п.п. 2.4.3., 2.4.4. договору).

Пунктами 3.1., 3.2. договору сторони погодили, що плата за користування складським приміщенням вноситься стороною-2 до двадцять п'ятого числа поточного місяця шляхом перерахування коштів в розмірі 3910,00 грн. без ПДВ на поточний рахунок сторони-1.

Відповідно до п. 3.4. договору розмір плати за користування приміщенням, визначений п. 3.2. договору, збільшується на індекс інфляції наростаючим підсумком, починаючи з індексу інфляції грудня 2013 року.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31 грудня 2014 року, а в частині виникнення випадків невиконання зобов'язань за цим договором, він діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором (п. 6.1. договору).

Згідно з п. 6.2. договору він підлягає достроковому розірванню з ініціативи сторони-1, зокрема, у випадку невнесення плати стороною-2 згідно з п. 3.1. та п. 3.2. цього договору.

01.01.2014 року сторони договору підписали Акт прийому-передачі, відповідно до якого сторона-1 передала, а сторона-2 прийняла складське приміщення НОМЕР_1 площею 7,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території ринку автозапчастин.

В подальшому, 01.06.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено Додаткову угоду №2 до Договору від 01 січня 2014 року №210/19-14-5, в п. 1 якої сторони домовились доповнити розділ 3 договору пунктом 3.5. підпунктом 3.5.1. з таким змістом: "Розмір плати за користування приміщенням з червня 2014 року і до кінця дії даного Договору встановлюється згідно п. 3.2. Договору".

Крім того в п. 2 додаткової угоди №2 сторони погодили з 01 червня 2014 року скасувати пункт 3.4. договору.

У разі порушення п. 2.4.3., 2.4.5., 2.4.6. - п. 1 та п. 2 Додаткової угоди автоматично припиняється з місяця наступного за виявленням порушення, а плата нараховується у відповідності до п. 3.2. договору (п. 3 додаткової угоди №2).

З матеріалів справи вбачається, що після закінчення строку договору, об'єкт оренди ФОП ОСОБА_4 повернутий не був. Факт користування орендованим майном після закінчення строку Договору №210/19-14-5 від 01.01.2014 року відповідачем не спростований.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Статтею 764 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Викладене свідчить про продовження дії Договору №210/19-14-5 від 01.01.2014 року після 31.12.2014 року.

Як зазначав позивач, в порушення взятих на себе зобов'язань за Договором №210/19-14-5 від 01.01.2014 року, відповідач орендну плату належним чином не здійснив, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість за період з січня 2015 року по квітень 2015 року в сумі 16889,37 грн.

За змістом ст. 283 Господарського кодексу України та ст. 759 Цивільного кодексу України орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ч. 5 ст. 762 ЦК України, ч. 3 ст. 285 ГК України та умов п. 2.4.3. договору орендар зобов'язаний вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторони договору в п. 3.1. визначили, що плата за користування складським приміщенням вноситься Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 до двадцять п'ятого числа поточного місяця шляхом перерахування коштів, визначених п. 3.2. договору на поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД".

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відтак, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної сплати орендних платежів підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 16889,37 грн.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 4.2.1. договору сторони визначили, що за невчасне перерахування плати згідно п. 3.1. та п. 3.2. договору, сторона-2 в безспірному порядку сплачує пеню у розмірі 0,1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків з позивачем по договору оренди, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та п. 4.2.1. договору, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в загальній сумі 732,86 грн. за період з 26.01.2015 року по 28.04.2015 року.

Окрім того, оскільки у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в сумі 59,66 грн. та інфляційні втрати в сумі 1941,71 грн. за період з 26.01.2015 року по 28.04.2015 року.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вони є невірними. Однак, здійснення перерахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат фактично призведе до виходу за межі позовних вимог.

Так, за приписами п. 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Однак, клопотання в порядку, передбаченому вищевказаною нормою, до позовної заяви не додано та в судовому засіданні представником позивача не заявлено, а відтак, відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, а тому стягненню з відповідача підлягає 732,86 грн. - пені, 59,66 грн. - 3% річних та 1941,71 грн. - інфляційних втрат.

Частиною першою 1 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона (постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13).

В результаті укладення між позивачем та відповідачем Договору №210/19-14-5 від 01.01.2014 року у відповідача виник обов'язок вносити плату за користування складським приміщенням НОМЕР_1 площею 7,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Однак, систематичне порушення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 даного зобов`язання не дозволяє позивачу отримати очікуване при укладенні договору та встановлює істотність порушення відповідачем умов договору.

Згідно зі ст. 783 Цивільного кодексу України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Крім того, в п. 6.2. договору визначено, що він підлягає достроковому розірванню з ініціативи Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД", зокрема, у випадку невнесення плати Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 згідно з п. 3.1. та п. 3.2. цього договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

При цьому, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-пр/2002 недотримання позивачем вимог закону щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору в разі виникнення такої необхідності є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує, та не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом подання позову до відповідача про розірвання договору.

Враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо розірвання Договору №210/19-14-5 укладеного 01.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 є обґрунтованими.

Як визначено в ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Аналогічне положення закріплене в пункті 2.4.4. Договору №210/19-14-5 від 01.01.2014 року.

Отже, оскільки з припиненням договору відповідач втрачає статус орендаря і, враховуючи, що жодних доказів на підтвердження права користування орендованим приміщенням відповідач не надав, то вимоги позивача про зобов'язання ФОП ОСОБА_4 повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "ФОРЦІЯ-ЛТД" складське приміщення НОМЕР_1 загальною площею 7,5 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про припинення користування ним орендованим майном після закінчення строку Договору №210/19-14-5 від 01.01.2014 року, як і не надано доказів відсутності у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем встановлений нормами ГПК України порядок подання позову дотримано - на адресу Відповідача (зазначену у договорі від 01.01.2014 року №210/19-14-5 та вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) цінним листом (з описом і вкладення) 20 травня 2015 року направлено позовну заяву з доданими до неї документами. Докази відправлення оригінал фіскального чеку та опису вкладення Позивач додав до позовної заяви, що подана до суду.

На судові засідання по справі, які відбулися 15 червня 2015 року та 20 липня 2015 року Відповідач (чи його представник) не з'явився. При цьому, у судових засіданнях був перевірений та встановлений факт належного та своєчасного повідомлення Відповідача про дату та час слухання справи та про обов'язковість участі у судовому засіданні представників сторін.

Нез'явлення Відповідача до суду без поважних причин не є перешкодою для розгляду справи по суті за наявними матеріалами, що й зроблено судом першої інстанції.

Право власності на приміщення НОМЕР_1 не є предметом спору в даній справі. Позовні вимоги ТОВ «Форція-Л'ГД» обґрунтовуються порушенням ФОП ОСОБА_4 зобов'язань, що виникли внаслідок укладання договору та передачі на підставі укладеного договору майна у користування. Факт передачі Позивачем приміщення у користування та. відповідно, отримання його Відповідачем підтверджується актом прийому-передачі від 01.01.2014 р. Цей же акт засвідчує відсутність у Відповідача, як сторони - 2 Договору, будь-яких зауважень па момент отримання приміщення у користування.

Отже, відсутність будь-яких суперечок щодо наявності у ТОВ «Форція-Л'ГД» права власності на приміщення НОМЕР_1 підтверджується також діями самого Відповідача, який підписав Договір, отримав без будь-яких претензій майно та протягом 2014 року вносив плату за користування,визначену Договором.

Право власності ТОВ «Форція-ЛТД» на предмет договору №210/19-14-5 від 01 січня 2014 року в установленому порядку на момент розгляду справи не оспорено ані Відповідачем, ані громадянином, на якого Відповідач вказує у позовній заяві як на власника приміщення.

Документи, які Відповідач додає до апеляційної скарги в обгрунтування наявності у нього прав на приміщення НОМЕР_1, не є належними доказами по справі, зважаючи на приписи ст. 32-34 ГПК України. Жоден з документів не доводить факту належності приміщення, що є предметом Договору №210/19-14-5 від 01 січня 2014 року, Відповідачу чи іншій особі.

Згідно з договором від 12.05.2008 року продавець - фізична особа ОСОБА_6 - зобов'язався передати у власність Покупцю - фізичній особі ОСОБА_4 пересувний металевий збірно-розбірннй торгівельпий павільйон (кіоск), що знаходиться під номером 210 на території автомобільного ринку за адресою: АДРЕСА_1. Площа кіоску, нібито придбаного ОСОБА_4 на підставі логовору від 12.05.2008 року, становила 7 квадратних метрів.

В той же час, за Договором, укладеним між Позивачем та Відповідачем 01.01.2014 року і щодо виконання якого виник спір, Відповідачем отримано від Позивача за актом прийому - передачі складське приміщення площею 7,5 квадратних метрів, розташоване у АДРЕСА_1.

Договір, за яким громадянин ОСОБА_4 нібито придбав «торговельний павільйон НОМЕР_1, розміром 200 см. х 350 см., загальною площею 7 (сім) квадратних метрів» датований 12 травня 2008 року. При цьому, в реквізитах «Продавця» за цим документом зазначені дані паспорта ОСОБА_6 (серія НОМЕР_2), який виданий 10 квітня 2012 року, тобто у дату, яка на момент підписання «договору» не настала.

На торговельному місці НОМЕР_3 було розміщено малу архітектурну форму, яка була придбана позивачем у ТОВ «Санлізинг» на підставі договору №19-13-10 від 03.12.2010 року.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року у справі №910/13023/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 910/13023/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Л.Г. Сітайло

С.А. Пашкіна