КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа№ 910/5617/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від позивача: Бриль П. О. - представник за довіреністю № 02-Д від 04.01.2016

від відповідача: Поживилко В. І. - директор

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства «Агросинтез 1»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2015

у справі № 910/5617/14 (головуючий суддя: Нечай О. В., судді: Бондарчук В. В., Князьков В. В.)

за позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району»

до Приватного підприємства «Агросинтез 1»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача

Публічне акціонерне товариство «Київенерго»

про стягнення 26 717,81 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу за надані в період з вересня 2010 року по січень 2014 року включно за договором про нарахування та збір платежів з власників (орендарів) за спожиті комунальні послуги на користь їх виробників № 119 від 02.04.2007, але неоплачені послуги в сумі 24 881,36 грн., інфляційних втрат в сумі 421,58 грн. грн. та 3 % річних в сумі 1 414,91 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.03.2015, повний текст якого підписаний 10.03.2015, у справі № 910/5617/14 позов задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що матеріалами справи доведений факт невиконання відповідачем своїх обов'язків по оплаті наданих позивачем за спірним договором послуг у заявленій до стягнення сумі.

При вирішення спору по суті суд першої інстанції зазначив про те, що з розрахунку позивача та платіжних доручень відповідача вбачається, що відповідачем регулярно, в межах трирічного строку, здійснювались часткові оплати заборгованості, що означає, що строк позовної давності переривався неодноразово, а тому твердження відповідача про сплив позовної давності є необґрунтованими та безпідставними.

Враховуючи заперечення відповідача проти вартості послуг з опалення, наданих протягом спірного періоду, судом першої інстанції, з метою з'ясування правомірності вказаних посилань відповідача, ухвалою від 12.11.2014 у цій справі призначено судову економічну експертизу, оплату якої, у зв'язку незгодою відповідача з даними наявних у матеріалах справи додаткових доказів, покладено на останнього, проте вказану експертизу проведено не було у зв'язку з неоплатою відповідачем її вартості, а відтак, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було вірно визначено вартість наданих відповідачу комунальних послуг за спірний період.

Не погоджуючись з рішенням, Приватне підприємство «Агросинтез 1» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі № 910/5617/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач послався на те, що судом першої інстанції при прийнятті оспорюваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Так апелянт послався на те, що відповідач не має договірних стосунків із позивачем, оскільки стороною спірного договору є не позивач, а ЖЕК «Лук'янівка», що всі рахунки на опалення оплачені повністю і своєчасно за діючим метровим тарифом, двосторонні акти виконаних робіт відсутні, а відсутність заборгованості підтверджується рахунками виробника послуг - ПАТ «Київенерго», тому вимоги позивача безпідставні.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 у справі № 910/5617/14, колегією суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів: Синиці О.Ф., Ткаченка Б.О., апеляційну скаргу Приватного підприємства «Агросинтез 1» задоволено, рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі № 910/5617/14 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Комунальному підприємству «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний договір є припиненим, оскільки з лексичного аналізу умов вказаного договору вбачається, що даний договір пролонгується лише на один рік, тобто до 01.04.2009, а з 02.04.2009 договір є припиненим у зв'язку із закінченням строку його дії.

Також суд апеляційної інстанції зазначив про те, що позовні вимоги за період з 18.09.2010 по 31.03.2011 пред'явлені з пропуском позовної давності та про те, що умовами спірного договору встановлено, що у випадку несплати коштів за спожиті комунальні послуги позивач має право стягнути з відповідача на користь виробників комунальних послуг прострочену заборгованість у відповідності з чинним законодавством, проте, позивач у позовній заяві просить стягнути заборгованість з відповідача не на користь виробників комунальних послуг, а на свою користь, що не передбачено умовами спірного договору.

Не погодившись із вказаною постановою суду апеляційної інстанції, Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернуло до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 у справі № 910/5617/14, рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі № 910/5617/14 залишити без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.12.2015 касаційну скаргу задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 у справі № 910/5617/14 скасовано, справу передано до Київського апеляційного господарського суду на новий розгляд.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що:

- не можна погодитися з твердженням апеляційного господарського суду (наведеним у його рішенні зі справи) про те, що «договір пролонговується лише на один рік, тобто до 01.04.2009 року, а з 02.04.2009 року договір є припиненим у зв'язку із закінченням строку його дії». Насправді, як вбачається зі змісту спірного договору: «Договір діє з моменту укладення по 01 квітня 2008 року. У разі закінчення дії договору і відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну його договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором». З цього випливає, що дія договору автоматично пролонгується на кожний наступний рік, аж поки договір не буде змінено чи його дію припинено у встановленому законом порядку, і, отже, у апеляційного господарського суду відсутні були підстави вважати, що строк його дії сплив 01.04.2009;

- згідно з нормами закону (п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») праву споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги відповідає обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними за згодою постачальника послуг;

- як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, судом апеляційної інстанції не було враховано, що перебіг позовної давності починається не з дня, який визначається шляхом простого зворотного відрахунку трьох років від дати звернення Позивача з позовом до суду, а від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Такий день (дату) названим судом не з'ясовано.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2015, апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агросинтез 1" у справі № 910/5617/14 призначено судді-доповідачу Калатай Н.Ф., склад колегії суддів: Калатай Н.Ф. - головуючий суддя, судді Ропій Л. М., Рябуха В. І.

Ухвалою від 21.12.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Приватного підприємства «Агросинтез 1» прийнято до свого провадження, розгляд справи призначено на 20.01.2016.

Третя особа представників в судове засідання не направила, про причини неявки суду не повідомила.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник позивача проти її задоволення заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

14.11.2003 Акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго», правонаступником якої є позивач, як Постачальник та Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Шевченківського району м. Києва як Споживач уклали договір № 34-0426 на постачання теплової енергії в гарячій воді (далі - Договір постачання) (а.с.59-62 т.1), за яким Постачальник зобов'язується виробити та поставити теплову енергію Споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а Споживач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому Договорі.

Згідно з п. 1.1 рішення Київської міської ради VIII сесії VІ скликання № 24/6240 від 22.09.2011 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» (http://kreschatic.kiev.ua/ru/4409/doc/.html), Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради перейменовано на Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (позивач у цій справі - примітка суду), що було відображено у статуті позивача, затвердженому розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.04.2012 № 610, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 9-13 т. 1).

За умовами Договору постачання, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Шевченківського району м. Києва (далі - позивач) взяло на себе зобов'язання (серед іншого) забезпечувати своєчасне щомісячне надходження коштів на рахунок Постачальника за теплову енергію, спожиту орендарями, та прийняття всіх заходів (в тому числі примусових) для стягнення коштів з боржників згідно з законодавством України (п.2.3.5).

Відповідно до Додатку № 6 (а.с.63 т.1), який згідно з п. 5.4 Договору постачання є його невід'ємною частиною, від теплових мереж Постачальника здійснюється опалення і водопостачання суб'єктів - орендарів приміщень у житловому будинку № 4 по вул. Д.Запольського.

Загальна опалювальна (сплачуєма) площа становить 7 394,61 грн. Загальна площа приміщень, зайнятих орендарями, становить 427,31 кв.м., з яких 53,30 кв.м. займало ТОВ «Агросинтез».

З наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 16.04.2004 (а.с.18-19 т.1) слідує, що на підставі вказаного договору ТОВ «Агросинтез» продав, а ПП «Агросинтез 1» (відповідач) купив нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 53,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 4.

30.03.2007 позивач як Довіритель та Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора «Лук'янівка» Шевченківської районної у м. Києві ради (далі - КП ЖЕК «Лук'янівка») уклали договір доручення № 7 (далі - Договір доручення (а.с.100-103 т.1), за яким (п.1.1) як Повірений Довіритель доручає, а Повірений приймає на себе зобов'язання вчинити за рахунок та на користь Довірителя наступні юридичні дії (в тому числі): укласти з власниками, орендарями нежилих приміщень договори на транзитний збір платежів за надані комунальні послуги на користь виробників таких послуг (п.1.1.2.), здійснювати облік, нарахування та збір платежів на користь виробників комунальних послуг (п.1.1.3).

Згідно з п. 2.1.4 Довіритель зобов'язаний видати Повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, визначених у п. 1.1 цього Договору.

30.03.2007 позивач видав довіреність (далі Довіреність від 30.03.2007) (а.с.104-105 т.1), якою уповноважило КП ЖЕК «Лук'янівка» в особі директора Макаренко Л.В. від імені та на користь позивача в межах переданих КП «ЖЕК «Лук'янівка» на утримання будинків (в тому числі): укладати з власниками, орендарями нежилих приміщень договори на транзитний збір платежів за надані комунальні послуги на користь виробників (виконавців) таких послуг, здійснювати облік, нарахування та збір платежів від споживачів за спожиті комунальні послуги на користь виробників (виконавців) комунальних послуг.

Для виконання цієї Довіреності КП «ЖЕК «Лук'янівка» надано право, в тому числі, укладати договори.

02.04.2007 між позивачем в особі директора КП «ЖЕК «Лук'янівка» Макаренко Л.В. як Стороною 1 та відповідачем як Стороною 2 укладено договір № 119 про нарахування та збір платежів з власників (орендарів) за спожиті комунальні послуги на користь їх виробників (далі Договір) (а.с.16-17 т.1), предметом якого є нарахування та збір позивачем та сплата відповідачем платежів на користь виробників послуг за спожиті відповідачем комунальні послуги (теплова енергія, холодне водопостачання, водовідведення тощо) в наданих обсягах.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення вартості комунальних послуг, спожитих відповідачем за умовами Договору, протягом періоду з вересня 2010 року по січень 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг, до яких за своєю правовою природою відноситься Договір, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

В п. 5.1 Договору сторони погодили, що Договір діє з моменту укладення по 01.04.2008.

Відповідно до п. 5.4 Договору, у разі закінчення дії Договору і відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну його договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.

Отже, зі змісту Договору слідує, що його дія автоматично пролонгується на кожний наступний рік, аж поки Договір не буде змінено чи його дію припинено у встановленому законом порядку.

Вказаних висновків дійшов й Вищій господарський суд України при розгляді касаційної скарги позивача у цій справі, виклавши їх в постанові від 15.12.2015, яка набрала законної сили у встановленому порядку та в силу приписів ч. 1 ст. 111-12 ГПК України є обов'язковою під час нового розгляду цієї справи.

В матеріалах справи відсутні докази того, що будь-яка з сторін Договору в період з 01.04.2008 по 30.04.2013 включно надіслала на адресу іншої сторони відповідну заяву про припинення Договору, з огляду на що, строк дії Договору в порядку п. 5.4 Договору продовжувався, а відтак, вказаний Договір в період, стягнення плати за надані послуги в якій є предметом цього позову, діяв.

Згідно з п. 2.1 Договору Сторона-1 зобов'язується в 3-х денний термін з моменту надходження від виробників послуг розрахунків надавати власнику або орендарю платіжне доручення (квитанцію) про суму сплати спожитих ним комунальних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що інформацію про суму сплати спожитих комунальних послуг позивач повідомляв відповідачу шляхом виставлення відповідних рахунків, які відповідачем сплачувались не в повному обсязі.

В оплату за послуги, спожиті у період з вересня 2010 року по січень 2014 року, позивач виставив відповідачу рахунки на оплату на загальну суму 24 922,88 грн. Копії вказаних рахунків долучені позивачем до матеріалів справи (а.с.187-226 т.1).

Відповідач виставлені позивачем рахунки оплатив частково, в сумі 5 737,63 грн., що підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи довідкою від 12.08.2014 № 02/3582 та відповідною банківською випискою з рахунку позивача (а.с.145-173 т.1).

Тобто неоплаченими станом на 31.01.2014 залишились комунальні послуги на суму 19 185,25 грн. (24 922,88 - 5 737,63).

Але позивач, як вбачається з долучених до справи позивачем уточненого рахунку заборгованості за надані комунальні послуги по нежитловому приміщенню (далі Уточнений рахунок) та акту звірки, підписаного з боку позивача головним бухгалтером (а.с.20-23 т. 1), при визначенні розміру боргу виходить з того, що відповідач має сплатити за комунальні послуги 30 618,99 грн., тому борг, з огляду на здійснену відповідачем часткову оплату в сумі 5 737,63 грн., дорівнює 24 881,36 грн. (30 618,99-5 767,63), які він і просить стягнути з відповідача.

Вказана різниця, як слідує з Уточненого розрахунку, пов'язана з тим, що позивач при визначенні розміру заборгованості за період з 18.09.2010 по 31.01.2014 включно, враховує початкове сальдо станом на 18.09.2010 в сумі 5 696,11 грн.

В письмових поясненнях (а.с.124-126 т.1) позивач пояснив, що вказана заборгованість передана йому КП ЖЕК «Лук'янівка» (тобто особою, яка до 18.09.2010 проводила нарахування та збір платежів за Договором - примітка суду).

Для з'ясування питання щодо наявності вказаної заборгованості слід визначити як підстави та період її виникнення, так і те, чи підтверджується її наявність наявними в матеріалах справи доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Окремого доручення першого заступника голови Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації Пахальчука Г.Д. № 905 від 13.09.2010, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 26 т. 1), з метою підвищення контролю за рівнем платіжної дисципліни і недопущення безоплатного використання теплової енергії та водопостачання, КП УЖГ зобов'язано заключити прямі договори з орендарями та власниками нежитлових приміщень Шевченківського району, КП ЖЕК - передати КП УЖГ всю первинну документацію, провести звірку з орендарями та власниками нежитлових приміщень, скласти акт звіряння станом на 01.10.2010.

Будь-яких доказів щодо факту передачі позивачу боргу відповідача на суму 5 696,11 грн., як і інших доказів того, що станом на 18.09.2010 згідно з Договором за відповідачем рахувався борг на зазначену суму (докази надання відповідачу відповідних послуг та несплати їх вартості відповідачем), позивач суду не надав, а відтак, вказані вимоги визнаються колегією суддів недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, матеріалами справи доведено, що неоплаченими залишились спожиті за період з 18.09.2010 по 31.01.2014 включно комунальні послуги на суму 19 185,25 грн. (24 922,88 - 5 737,63).

Згідно з ст. 265 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з п. 3.1 Договору відповідач зобов'язаний в 3-х денний термін після надходження платіжного доручення (квитанції), але не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, сплатити вартість спожитих комунальних послуг та інформувати про це Сторону-1 в зазначений термін.

Відповідно, строк позовної давності щодо оплати послуг, наданих в поточному місяці, розпочинається з 21 числа, наступного за поточним.

Як слідує з відмітки канцелярії на позовній заяві, з позовом до суду позивач звернувся 31.03.2014, а отже, заборгованість, яка виникла за послуги, надані за період по лютий 2011 року включно, знаходиться поза межами трирічного строку позовної давності.

Частиною 3 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У відзиві на позов (а.с. 32-33 т. 1) відповідач просить застосувати позовну давність до вимог про стягнення заборгованість за період з 18.09.2010 по 31.01.2011 включно, що є його правом.

З матеріалів справи слідує, що загальна вартість послуг, наданих за вказаний період, становить 3 467,84 грн., і в рахунок оплати вказаних послуг відповідачем перераховано 930,19 грн., а відтак, заборгованість за послуги, надані за період з 18.09.2010 по 31.01.2011 включно, становить 2 537,65 грн. (3 467,84 - 930,19).

Відповідно до ч. 4 ст. статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи слідує, що, сплачуючи рахунки позивача не у повному обсязі з підстав незгоди з ними, відповідач наявність вказаної заборгованості не визнає, в той час як грошові кошти, які ним перераховувались в подальшому в оплату наданих за Договором послуг, були сплачені в рахунок послуг, наданих не у вказаний період, а відтак, оплата таких коштів не може вважатися вчиненням дій, які свідчать про визнання вказаної заборгованості та, відповідно, вважатися підставою для переривання позовної давності.

З огляду на вищевикладене, обґрунтованими є позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 16 647,60 грн. (19 185,25-2 537,65).

В задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 5 696,11 грн. за надані до вересня 2010 року включно послуги відмовляється в зв'язку з їх недоведеністю.

В задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 2 537,65 грн. за надані в період з жовтня 2010 року по січень 2011 року включно послуги відмовляється в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності та поданою відповідачем заявою про застосування наслідків такого пропуску.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення суми основного боргу підлягає зміні.

Посилання відповідача на відсутність між сторонами договірних відносин, оскільки стороною Договору є не позивач, а КП ЖЕК «Лук'янівка», до уваги колегією суддів не приймаються з огляду на таке.

Зміст вищезгаданих Договору постачання та Договору доручення дають підстави вважати, що, укладаючи спірний Договір, директор КП «ЖЕК «Лук'янівка» Макаренко Л.В. діяла на підставі Договору доручення від імені та за рахунок позивача в межах наданих їй Договором доручення та Довіреністю від 30.03.2007.

Згідно з ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з ч. 1 ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Як вбачається зі змісту вищезгаданих Договору доручення та Довіреності від 30.03.2007, позивач не уповноважував КП ЖЕК «Лук'янівка» вчиняти дії з примусового стягнення зі споживачів боргів за спожиті комунальні послуги, тому вказана особа не може звернутися до суду з вимогами зобов'язати відповідача виконати договірне зобов'язання в частині оплати спожитих комунальних послуг, оскільки їй як Повіреному це не доручалось.

При цьому наявність в Договорі п. 2.1.3, згідно з яким КП ЖЕК «Лук'янівка» у випадку несплати коштів за спожиті комунальні послуги має право стягнути з відповідача на користь виробників комунальних послуг прострочену заборгованість у відповідності з чинним законодавством, вказаних обставин не спростовує.

Водночас відповідно до п. 2.3.5 Договору постачання саме позивач взяв на себе зобов'язання перед виробником послуг вчиняти дії з прийняття всіх заходів (в тому числі примусових) для стягнення коштів з боржників згідно з законодавством України, в той час як відповідач за умовами Договору взяв на себе зобов'язання перед позивачем сплачувати на користь виробників послуг за спожиті комунальні послуги.

За правилами ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як підставу для відмови у позові посилання відповідача на відсутність між сторонами договірних відносин, а також на те, що позивач не є стороною Договору та, відповідно, не має повноважень на звернення до суду з позовом, який ґрунтується на Договорі.

Щодо заперечень відповідача проти позову з підстав незгоди з тарифами, за якими визначалась плата за комунальні послуги, слід зазначити таке.

Згідно з п. 2.1 Договору постачання, відповідно до умов якого ПАТ «Київенерго» здійснював поставку теплової енергії, при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії.

Отже, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що позивач не визначав вартість поставленої теплової енергії для відповідача. За умовами Договору постачання та спірного Договору, він, фактично, лише розподіляв визначну третьою особою загальну вартість поставленої протягом розрахункового періоду теплової енергії між конкретними споживачами в залежності від площі приміщень, які ними зайняті.

При цьому, згідно з п. 3.1 Договору відповідач зобов'язаний у разі відмови повністю або частково сплатити кошти за спожиті комунальні послуги повідомити про це позивача, додавши документальне обґрунтування відмови на протязі 3-х днів, та має право вимагати від позивача інформацію про кількість та вартість спожитих ним комунальних послуг.

Згідно з п. 2.1 Договору позивач зобов'язаний на підставі рахунків виробників послуг по першій вимозі відповідача інформувати його про кількість та вартість спожитих ним комунальних послуг.

Матеріли справи не містять доказів звернення відповідача до позивача з претензіями щодо якості, обсягів та вартості наданих послуг протягом періоду заборгованості.

Додані відповідачем до відзиву на позов копії листа № 19 від 29.03.2013 та претензії № 12 від 12.04.2014 (а.с.45-46 т.1) не можуть вважатися належними доказами відповідних звернень до позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів направлення вказаних листів позивачу.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, з метою з'ясування правомірності посилань відповідача на невідповідність вартості комунальних послуг, наданих протягом спірного періоду, суд першої інстанції ухвалою від 12.11.2014 у цій справі призначив судову економічну експертизу, на вирішення якої, зокрема, було поставлено питання визначення розміру заборгованості відповідача з оплати вартості комунальних послуг за спірний період, проте внаслідок неоплати відповідачем вказаної експертизи, її проведено не було, тобто саме відповідач не скористався наданими йому можливостями довести невідповідність вартості спірних послуг.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частково оплачуючи виставлені позивачем рахунки виходячи з тарифів, які він вважав правильними, без здійснення обумовлених сторонами на випадок незгоди з розміром плати дій, відповідач діяв з порушенням умов Договору та вимог закону.

Щодо посилань відповідача на те, що відсутність заборгованості підтверджується рахунками виробника послуг - ПАТ «Київенерго», слід зазначити таке.

Як слідує з матеріалів справи, на підтвердження вказаних обставин відповідач долучив до матеріалів справи копії рахунків на оплату послуг за листопад 2014 року та за грудень 2014 року, виставлених ПАТ «Київенерго» відповідачу (а.с. 18, 35 т. 2), в яких зазначено, що заборгованість за попередні періоду відсутня.

Втім, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в тому, що вказані посилання відповідача є помилковими, оскільки ним, фактично, ототожнюється відсутність заборгованості перед ПАТ «Київенерго» з відсутністю заборгованості перед позивачем, що не є вірним, оскільки ПАТ «Київенерго» не є стороною спірного Договору.

Відповідач не враховує, що протягом спірного періоду він оплачував одержані комунальні послуги позивачу за умовами укладеного з ним Договору, а платежі на користь ПАТ Київенерго» здійснював вже позивач за укладеним з ним Договором постачання.

Той факт, що відповідач не повністю сплачував позивачу виставлені ним рахунки, не свідчить про те, що у позивач, в свою чергу, не виконував свої зобов'язання перед ПАТ «Київенерго» за Договором постачання і також не повністю оплачував йому надані комунальні послуги.

При цьому, враховуючи, що умови Договору постачання та взаємовідносини його сторін не є предметом розгляду у цій справі, вказані обставини колегією суддів не досліджуються.

До того ж, вказані обставини не мають значення для вирішення спору сторін у цій справі по суті.

За таких обставин, факт відсутності заборгованості відповідача перед виробником теплової енергії ПАТ «Київенерго», з яким у відповідача протягом спірного періоду договірних відносин не існувало, не свідчить про те, що у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем за укладеним з ним Договором.

Посилання відповідача на відсутність підписаних між ним та позивачем актів виконаних робіт до уваги колегією суддів також не приймаються, оскільки підписання таких актів умовами укладеного між сторонами Договору, який в силу приписів ст. 629 ЦК України є обов'язковими для сторін, не передбачено, а відтак, відсутність вказаних актів не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 421,58 грн. грн. та 3 % річних в сумі 1 414,91 грн. слід зазначити таке.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі і сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи слідує, що позивачем при розрахунку суми інфляційних втрат допущені помилки.

Враховуючи, що при перевірці розрахунку суми інфляційних втрат, з врахування суми задоволених позовних вимог (16 647,60 грн.) та строку позовної давності (лютий 2011 року - січень 2014 року), встановлено, що сума збитків від інфляції має від'ємне значення, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача збитків від інфляції відмовляється. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

З врахуванням часткового задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу, позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 629,52 грн. виходячи з розрахунку, виконаного позивачем (а.с. 20-21 т. 1).

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неправильне застосування норм матеріального права, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, тому рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі № 910/5617/14 підлягає зміні, позов задовольняється частково, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає основний борг в сумі 16 647,60 грн. та 3 % річних в сумі 629,52 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовляється.

З огляду на підстави зміни рішення суду першої інстанції, а також враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Приватного підприємства «Агросинтез 1» задовольняється частково.

Пунктом 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» встановлено, що у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу позову, витрати за звернення до суду з апеляційною та касаційною скаргами покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Агросинтез 1» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі № 910/5617/14 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі № 910/5617/14 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі № 910/5617/14 в такій редакції.

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Агросинтез 1» (04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 4, кв. 33, ідентифікаційний код 31815818) на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (03190, м. Київ, вул. Кирпоноса, 10/8, ідентифікаційний код 31731838) основний борг в сумі 16 647 (шістнадцять тисяч шістсот сорок сім) грн. 60 коп., 3 % річних в сумі 629 (шістсот двадцять дев'ять) 52 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 181 (одна тисяча сто вісімдесят одна) грн. 43 коп.

3. В решті позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.»

4. Стягнути з Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (03190, м. Київ, вул. Кирпоноса, 10/8, ідентифікаційний код 31731838) на користь Приватного підприємства «Агросинтез 1» (04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 4, кв. 33, ідентифікаційний код 31815818) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 322 (триста двадцять дві) грн. 79 коп.

5. Стягнути з Приватного підприємства «Агросинтез 1» (04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 4, кв. 33, ідентифікаційний код 31815818) на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (03190, м. Київ, вул. Кирпоноса, 10/8, ідентифікаційний код 31731838) витрати по сплаті судового збору за подачу касаційної скарги в сумі 1 417 (одна тисяча чотириста сімнадцять) грн. 72 коп.

6. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

7. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/5617/14.

Повний текст постанови складено: 25.01.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха