ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р.Справа № 922/5212/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Вовчанськ
про повернення безпідставно набутого майна та стягненя 633 169, 94 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Ворожбянов А.М., за довіреністю № 08-11/7216/2-15 від 26.11.2015 року;

відповідача - ОСОБА_3 за довіреністю № б/н від 23.04.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Харківська міська рада, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про: - зобов'язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (надалі - Відповідач) повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Позивача безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,112934 га, яка розташована по АДРЕСА_1; - стягнення з Відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 633 169,94 грн. А також просить суд покласти на Відповідача судовий збір.

Рішенням Господарського суду Харківської області (суддя Жигалкін І.П.) від 12.01.2015, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Пуль О.А., судді - Фоміна В.О., Шевель О.В.) від 07.07.2015, у справі № 922/5212/14 в позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.10.2015 року касаційну скаргу Харківської міської ради задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.07.2015 та рішення Господарського суду Харківської області від 12.01.2015 у справі №922/5212/14 скасовано в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення 633 169,94 грн. і в цій частині направлено справу на новий розгляд до Господарського суду Харківської області. В іншій частині постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.07.2015 у справі № 922/5212/14 залишено без змін.

13.11.2015 року справу № 922/5212/14 повернуто до господарського суду Харківської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2015 року справу № 922/5212/14 передано на новий розгляд судді Добрелі Н.С.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.11.2015 року призначено справу № 922/5212/14 в частині стягнення 633169,94 грн. до розгляду у судовому засіданні на "30" листопада 2015 р. об 11:30.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.11.2015 року розгляд справи було відкладено на 14.12.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 14.12.2015 року від представника відповідача надійшов відзив (вх. № ) на позов, в якому зазначає про те, що відповідачем були вжиті всі необхідні заходи для задля реєстрації договору оренди земельної ділянки, а саме: отримано дозвіл на розробку проекту відводу земельної ділянки до Харківської міської ради передано повний пакет документів для укладення договору оренди у тому числі проект відведення земельної ділянки. Як стверджує відповідач, міська рада не вчинила відповідні дії, передбачені положеннями ст. 123 Земельного кодексу України, задля продовження процедури укладання договору оренди.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 14.12.2015 року від представника відповідача надійшло клопотання (вх. № 49909) про продовження строку розгляду справи за межами двомісячного строку, встановленого ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.12.2015 року клопотання представника відповідача про продовження строку розгляду справи за межами двомісячного строку, встановленого ст. 69 ГПК України задоволено судом; розгляд справи відкладено на 18.01.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 18.01.2016 року від представника позивача надійшли пояснення (вх. № 1226) по справі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.01.2016 року розгляд справи було відкладено на 26.01.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 25.01.2016 року від представника позивача супровідним листом (вх. № 2167) надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 26.01.2016 року від представника відповідача надійшли пояснення (вх. № 2426/16) по справі.

Представник позивача в судовому засіданні 26.01.2016 року підтримав позов, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.01.2016 року проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Харківською міською радою здійснені заходи самоврядного контролю з питань використання та охорони земель територіальної громади, додержанням земельного законодавства та встановлено, що ФОП ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0,112934 га по АДРЕСА_1 без достатньої правової підстави.

Як зазначає Позивач, з посиланням на статті 1212 - 1214 ЦК України, встановлені фактичні обставини стали підставою для звернення до суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 (Відповідача) про повернення безпідставно набутого майна (земельної ділянки) та відшкодування доходів, одержаних від безпідставно набутого майна, а саме.

Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.03.2014 року № 18813280 ФОП ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень № 21, 22, 23, 24, 27, 28, 29 загальною площею 313,8 кв.м. в будівлі літ. «А-1» по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2001 № 3406.

Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.03.2014 року № 18813280 нежитлові приміщення № 22а, 25,26 в літ. «А-1» загальною площею 96.6 кв.м. належать на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 від 30.08.2010 року про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону).

Відповідач використовує земельну ділянку площею 0,112934 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1» та тимчасових споруд (автомайстерня, автомийка), що підтверджується актом обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради від 22.10.2014.

Позивач зазначає, що наявність на земельній ділянці об'єктів нерухомості, які належать на праві власності відповідачу, робить неможливим використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних або інших цілей.

Вказане свідчить про фактичне вибуття із володіння й користування міської ради зазначеної земельної ділянки.

Позивач посилається, що речові права відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1, а тому використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав, що підтверджується листами Управління Держземагентства у м. Харкові Харківської області від 24.01.2014 № 290/08 та Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 17.03.2014 №2732/0/225-14.

Відповідач в період з 01.11.2011 р. по 31.10.2014 р. не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі.

Не здійснення ФОП ОСОБА_1 плати за використання земельної ділянки в розмірі, визначеному земельними актами, тобто за регульованими державою цінами, які є фактично звичайною ціною, призвело в результаті до одержання ним доходів.

Розмір доходу (реального набуття відповідача) від безпідставно набутого майна, який підлягає відшкодуванню з боку Відповідача, розрахований міською радою в сумі 633 169,94грн., виходячи з розміру орендної плати за землю та підтверджується наступним.

Відповідно до листа ДТП у Московському районі м. Харкова від 23.06.2014 № 5515/9/20-34-15-03-38 Відповідач не обліковується як платник плати заземлю за земельну ділянку по АДРЕСА_1.

У визначених законом випадках застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Плата за земельні ділянки державної та комунальної власності нараховуються та сплачуються за регульованою ціною.

В обґрунтуванні позовних вимог заявник посилається на те, що відповідач без достатньої правової підстави користується земельною ділянкою, яка належить територіальній громаді м. Харкова, і відповідно до статей 1212-1214 ЦК України зобов'язаний повернути дане майно і відшкодувати доходи.

Вищий господарський суд, скасовуючи рішення першої інстанції та постанову Харківського апеляційного господарського суду, у своїй постанові від 27.10.2015 року посилався на те, що судами не надано оцінки доводам позивача про те, що внаслідок використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів, Харківська міська рада фактично була позбавлена права одержати дохід у вигляді орендної плати, який вона могла би отримати в разі своєчасного укладення договору оренди, що завдало їй шкоди у спірній сумі.

Також у зазначеній постанові Вищого господарського суду України вказано про те, що судами не досліджено доказів, які підтверджують те, що відповідач, як власник нерухомого майна, з метою подальшого укладення договору оренди спірної земельної ділянки, звертався до міського голови про затвердження проекту відведення земельної ділянки, на якій таке майно розташоване; не дали оцінки тій обставині, що в матеріалах справи відсутні дані щодо дійсного існування складеного проекту відводу земельної ділянки про затвердження якого відповідач клопоче у заяві; не проаналізували які дії вчиняв відповідач після подання заяви, враховуючи, що з моменту звернення із заявою у 2006 році станом на момент подання позову пройшло 8 років.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи вказівки Вищого господарського суду України в постанові від 27.10.2015 року по справі №922/5212/14 суд, вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви визначена позивачем сума яка підлягає стягненню, нарахована як доходи, отримані або які можна було б отримати від безпідставно набутого майна, в порядку статей 1212, 1213, 1214 ЦК України.

Однак, суд не погоджується з посиланнями позивача на положення статей 1212, 1213, 1214 ЦК України до вказаних правовідносин, з огляду на наступне.

Слід зазначити, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

В силу положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Разом з цим, об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відтак, зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

За таких обставин, суд зазначає, що визначальною підставою для застосування положень статей 1212, 1213, 1214 ЦК України є той факт, що майно набуте особою без достатньої правової підстави повинно в обов'язковому порядку вибути з його володіння.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належить нежитлове приміщення № 21, 22, 23, 24, 27, 28, 29 загальною площею 313,8 кв.м. в будівлі літ. "А-1" по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2001 року № 3406.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

За таких обставин, слід зауважити, що враховуючи знаходження об'єктів нерухомості відповідача, які належать йому на праві власності, на території спірної земельної ділянки, вбачається відсутність жодних правових підстав для вибуття зазначеного об'єкту (земельної ділянки) з володіння відповідача. Зазначене в свою чергу унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Суд також звертає увагу, що обов'язковою підставою застосування положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК). Так особа набуває майно в іншій спосіб ніж визначено положенням статті 11 Цивільного Кодексу України

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, зазначеної у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13, під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою набуття відповідачем спірної земельної ділянки слугувало укладення договору купівлі-продажу №3406 від 31.10.2001 року нежитлового приміщення.

Положенням абзацу 2 пункту 2.10. Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно.

А отже, набуття відповідачем спірної земельної ділянки відбулось в межах підстав передбачених відповідним правочином (договором купівлі - продажу).

Окрім цього, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України. Таким чином, набуття відповідачем у власність нежитлових приміщень № 21, 22, 23, 24, 27, 28, 29 загальною площею 313,8 кв.м., є саме тим правовим фактом, який породжує у відповідача в майбутньому цивільний обов'язок оформлення правових підстав користування даною земельною ділянкою.

Разом з цим згідно зі статтею 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

А отже, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та використання, з наміром у майбутньому укласти договір оренди землі, що в свою чергу також унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

При цьому, наявність правових підстав для набуття спірної земельної ділянки відповідачем, свідчить про неправомірність ототожнення позивачем поняття безпідставного набуття майна (земельної ділянки), як підстави застосування положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України з не укладенням з боку відповідача договору оренди на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Зазначене підкреслює безпідставність позовних вимог стосовно стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 633169,94 грн., в порядку статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Більш того, на неможливості стягнення збитків з особи, яка користується земельною ділянкою без належного оформлення права користування останньою, в порядку статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України наголошено в постановах Вищого господарського суду від 14 травня 2015 року у справі № 922/1087/14, від 20 травня 2015 року у справі № 922/4911/14, від 27 травня 2015 року у справі № 922/4930/14 .

Між тим, суд звертає увагу, що згідно з п. 3.7. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" також передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.93 N 284.

Відповідно до п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені статтею 152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

Положеннями статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Приписом частини 1 статті 157 Земельного кодексу України передбачено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

Пунктом д) ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з положень зазначених норм, власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284.

Отже позивач, заявляючи позовну вимогу про стягнення з відповідача в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, обрав невірний спосіб захисту свого права як землевласника.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Вищого господарського суду України від 12.02.2015 року у справі №922/3762 та від 20.05.2015 року у справі №922/4911/14.

Верховним Судом України в п. 14 постанови Пленуму "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 року № 7 вказано, що розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284).

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284 затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, згідно п. 1 якого власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

В той же час, відповідно до п. 3.8. Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 ЦК України та частини другої статті 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

Згідно абз. 3 п.п. 3.4. п. 3 Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011 року, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають.

Статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено визначення реального розміру неодержаного прибутку.

Як вбачається зі змісту статей 1212, 1213, 1214 ЦК України, зокрема, із вжитого в них терміну "потерпілий", ці статті застосовуються до деліктних правовідносин, коли фізичній або юридичній особі завдано шкоди шляхом порушення їх охоронюваних законом прав, зокрема, - майнових.

Отже, для застосування вищезазначених норм ЦК України має бути доведено факт протиправності дій відповідача.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, яким у постанові від 06.11.14 у справі №922/1087/14 вказано, що вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення ст. 22 Цивільного кодексу України та ч.2 ст. 224 Господарського кодексу України. Для застосуванні такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

За змістом ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У роз'ясненні Вищого господарського суду України N 02-5/215 від 01.04.94 "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" зазначається, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків (відшкодування шкоди), господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності, а саме наявність правил поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Відповідно до ч. 1 п. 8 ст. 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Так, предметом доказування у даній справі є встановлення наявності складу господарського правопорушення, а саме: а) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; б) шкідливого результату такої поведінки - збитків; в) причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; г) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Доведення наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та збитками також покладається на позивача. Однак позивачем не надано суду доказів того, що відповідач ухилявся від укладення договору оренди, або ж іншим чином перешкоджав діям позивача щодо направлення та узгодження такого договору. У зв'язку з цим, суд не вбачає наявності в діях відповідача такого елементу господарського правопорушення, як причинно-наслідковий зв'язок між дією та наслідком.

Стосовно доказів звернення відповідача до позивача з метою подальшого укладення договору оренди спірної земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Харківської міської ради від 25.02.2004 р. № 22/04 (том 2 а. с. 39) відповідачу було надано згоду на розробку проектів відведення земельних ділянок площею орієнтовано 0,1450 га по пров. Семиградському, 1 для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень (авторемонтна майстерня).

Крім того, в матеріалах справи наявна заява відповідача щодо затвердження проекту відводу земельної ділянки від 15.08.2006 року (том 2, а.с. 38) направлена Харківській міській раді та проект відведення земельної документації (том 2 а.с. 12-35).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що зазначене свідчить про те, що відповідач не ухилявся від укладення договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1. Навпаки, останнім було здійснено дії, направлені на належне оформлення зазначеного договору як обов'язкової передумови укладання договору оренди земельної ділянки комунальної власності.

Однак, позивач не відреагував на вказану заяву відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Так, згідно з п. 3 Порядку оформлення договорів оренди землі у м . Харкові, що є додатком до рішення 24 сесії Харківської міської ради 5 скликання «Про затвердження Порядку оформлення договорів оренди землі у місті Харкові» від 03.10.2007р. №199/08 (далі Порядок №199/08 ) підставою для оформлення договору оренди землі є рішення міської ради про надання в оренду земельної ділянки.

Відповідно до п.4 цього Порядку №199/08 підготовка договору оренди землі проводиться управлінням земельних відносин протягом трьох місяців з дня прийняття рішення міською радою або проведення конкурсу (аукціону) щодо набуття права оренди землі та за умови наявності справи документації із землеустрою, яка повинна містити необхідний обсяг документів.

Згідно з п.п. 6,7 Порядку №199/08 для досягнення згоди щодо суттєвих умов договору оренди землі складається його проект за відповідною формою, який попередньо погоджується орендарем, управлінням земельних ресурсів.

Після попереднього погодження проекту договору оренди землі (орендарем, управлінням земельних відносин, юридичним департаментом) протягом 10-ти робочих днів виготовляються 3 примірники договору оренди землі, які підписуються орендарем та надаються на підпис Харківському міському голові.

Таким чином, позивач в особі повноважених органів, маючи намір укласти договір оренди земельної ділянки і отримавши від відповідача вищевказані клопотання з пропозицією оформлення договорів оренди, мав повідомити відповідача про необхідність погодження проекту договору та його істотних умов чи направити відповідачу примірник договору для підписання.

Проте, позивачем не надано доказів, які б підтверджували здійснення ним відповідних заходів щодо укладання договору оренди земельної ділянки після отримання заяви відповідача.

Крім того, Харківською міською радою не доведено безпідставного збагачення у розмірі 633169,94 грн. за період з 01.11.2011 року до 31.10.2014 року користування спірною земельною ділянкою, оскільки розрахунок розміру цієї суми Харківською міською радою за період з 01.11.2011 року до 31.10.2014 року здійснено на підставі листа Департаменту земельних відносин від 17.03.2014 року № 2732/0/225-14, проте єдиним документом, який може дати інформацію щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки є витяг за встановленою формою. Разом з тим, позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не було надано витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова. Тому такі розрахунки не підтверджені певними документами які б свідчили про конкретний розмір збагачення, який мав отримати позивач у разі укладення договору оренди землі.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача доходів, отриманих від використання безпідставно набутого майна в розмірі 633169,94 грн. не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявність вищевказаних елементів цивільного правопорушення в діях відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 ГПК України та, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог покладає їх на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1166, 1212, 1213, 1214 ЦК України, ст.ст. 269, 287, 289 Податкового Кодексу України, ст.15 Закону України "Про оренду землі", ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 28.01.2016 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/5212/14