ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року Справа № 915/1937/15

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Полянецьке, вул. Леніна, 35, с. Полянецьке, Уманський район, Черкаська область, 20342 ()

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Соло Інвест, пр. Леніна, 93/3, м. Миколаїв, 54017; поштова адреса: а/с № 92, м. Миколаїв ()

про визнання договору недійсним та повернення коштів в розмірі 25 240, 06 грн.

Представники сторін в судове засідання не зявились.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулось ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Полянецьке з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю СОЛО ІНВЕСТ про:

- визнання недійсним договору фінансового лізингу № 000067, укладеного 29.09.2015 року між ОСОБА_2 Соло Інвест та ОСОБА_2 Полянецьке;

- стягнення з ОСОБА_2 Соло Інвест на користь ОСОБА_2 Полянецьке коштів в розмірі 25 240, 06 грн.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 23.11.2015 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 09.12.2015 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 09.12.2015 року розгляд справи відкладено на 22.12.2015 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 22.12.2015 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів та відкладено розгляд справи на 20.01.2016 року.

В судовому засіданні 20.01.2016 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України прийнято вступну та резолютивну частини рішення.

Сторони явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, які наявні в матеріалах справи (арк. 101-103).

20.01.2016 року на адресу господарського суду від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи по суті за відсутності повноважного представника позивача за наявними у справі документами. Позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує (арк.107).

Судом розглянута подана заява про розгляд справи за відсутності повноважного представника позивача та задоволена.

Керуючись п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року з останніми змінами № 18, суд дійшов висновку про вчинення усіх дій щодо повідомлення належним чином сторін про дату, час та місце судового засідання та можливість розгляду справи за наявними в справі матеріалами.

В обґрунтування заявлених позовних вимог в позовній заяві позивачем зазначено наступне.

Між ОСОБА_2 Полянецьке та ОСОБА_2 СОЛО ІНВЕСТ було укладено договір № 000067 фінансового лізингу від 29.09.2015 року.

29.09.2015 року до укладення договору позивачем було перераховано на рахунок відповідача авансовий платіж в розмірі 25 600 грн. 00 коп., що підтверджується випискою по рахунку № 5 та платіжним дорученням № 986 від 29.09.2015 року. Позивач зазначив, що на час перерахування коштів інших договорів, крім пропозиції про купівлю автомобіля, не існувало.

08.10.2015 року позивачем було направлено на адресу відповідача заяву про розірвання договору фінансового лізингу та перерахування в 10-денний строк коштів в розмірі 25 600 грн. 00 коп на рахунок ОСОБА_2 «Полянецьке». Листом відповідача № 28/02 від 03.11.2015 року повідомлено про розірвання договору та повернено кошти у сумі 359 грн. 94 коп.

Позивач вважає договір недійсним з наступних підстав:

- фактично договір було підписано після перерахування коштів, а саме 30.09.2015 року;

- в договорі зазначено місце укладення м. Миколаїв, в той час як представник позивача 29.09.2015 року перебував у м. Львові, тобто договір не відповідає нормам ст. 639 ЦК України за формою його укладення.

- договір зі сторони відповідача укладено невідомою особою.

- представник ОСОБА_2 «Полянецьке» відповідно до довіреності № 206 від 29.09.2015 року не мав необхідного обсягу дієздатності на укладення договору фінансового лізингу, а лише на укладення договору купівлі-продажу.

- наказом генерального директора ОСОБА_2 «Полянецьке» відмовлено у схваленні укладеного від імені ОСОБА_2 «Полянецьке» договору.

Враховуючи вищевикладене, позивач зазначив про наявність підстав для визнання недійсним договору та стягнення з відповідача коштів в розмірі 25 240, 06 грн.

Відповідач в письмовому відзиві на позов просив суд в позові відмовити (арк. 75-78). В обґрунтування заперечень відповідачем у письмовому відзиві на позов зазначено наступне:

- договір укладено у письмовій формі відповідно до вимог господарського та цивільного законодавства;

- після підписання договору ОСОБА_2 «Полянецьке» схвалило дії представника, вчинивши дії на виконання договору - у той же день, 29.09.2015 року, ОСОБА_2 «Полянецьке» сплатило за реквізитами ОСОБА_2 «Соло Інвест» 25 600,00 грн. (платіжне доручення № 986 від 29.09.2015 року). Вказані кошти зараховані відповідачем у відповідності до умов укладеного договору в якості адміністративного та частини авансового платежів.

- позивач не міг діяти під впливом помилки, оскільки на сайті, на який посилається позивач, чітко зазначено, що ОСОБА_2 «Соло Інвест» є лізинговою компанією і надає автомобілі у лізинг. Представник позивача до здійснення оплати ознайомився та підписав договір та погодив його умови;

- факт здійснення позивачем платежу у сумі 25 600, 00 грн. на виконання умов договору фінансового лізингу підтверджується також тим, що у призначенні платежу зазначено скорочений номер договору та дату його укладення - «№ 67 від 29.09.2015 року», а також вказано марку та модель автомобіля, який є предметом договору фінансового лізингу № 000067 від 29.09.2015 року;

- позивач зазначив, що 29.09.2015 року (після підписання договору) представником відповідача обидва екземпляри договору були передані позивачу для того, щоб на них було поставлено печатку позивача;

- факт підписання та скріплення договору печаткою позивача вказує про схвалення його останнім. Також позивач на виконання умов договору перерахував грошові кошти на рахунок відповідача, що також свідчить про схвалення ним договору.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Відповідно до Інформації з сайту AUTO.RIA «Соло Інвест» - лізингова компанія, яка надає послуги на ринку України з 2012 року (арк. 10).

Відповідно до Довідки від 20.12.2012 року про взяття на облік юридичної особи, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ОСОБА_2 «Соло Інвест» має право надавати послуги з фінансового лізингу (арк. 91).

Відповідно до довіреності № 206 від 29.09.2015 року ОСОБА_2 «Полянецьке» в особі генерального директора ОСОБА_3, який діє на підставі Статуту, уповноважило бухгалтера ОСОБА_2 «Полянецьке» ОСОБА_4 представляти інтереси ОСОБА_2 «Полянецьке» з питань купівлі автомобіля (з правом підпису). Довіреність зі строком дії до 30.10.2015 року (арк. 9).

На підставі наказу № 101-г від 29.09.2015 року ОСОБА_4, заступника головного бухгалтера, відряджено до м. Львова для підписання договору купівлі-продажу легкового автомобіля Geely MK Cross (ціна автомобіля за усною домовленістю з ОСОБА_2 «Соло Інвест» 128 тис. грн.) (арк. 27).

Відповідно до довіреності № 5 від 12.08.2015 року ОСОБА_2 «Соло Інвест» в особі директора ОСОБА_5, що діє на підставі Статуту, уповноважило ОСОБА_6 надавати консультації, укладати та підписувати договори фінансового лізингу та додатки до них від імені ОСОБА_2 «Соло Інвест». Довіреність зі строком дії до 31.12.2015 року (арк. 92).

29.09.2015 року між ОСОБА_2 «Соло Інвест», в особі представника ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності № 5 від 12.08.2015 року (лізингодавець) та ОСОБА_2 «Полянецьке» в особі ОСОБА_4, що діє згідно довіреності № 206 від 29.09.2015 року (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 000067 (арк. 15-20, 79-84).

Даний договір підписано сторонами та скріплено печатками юридичних осіб.

В судовому засіданні 22.12.2015 року представником відповідача було предявлено суду примірник оригіналу договору фінансового лізингу № 000067 від 29.09.2015 року з «мокрими» печатками сторін. Копія договору, яка наявна в матеріалах справи (арк. 79-84), відповідає оригіналу.

До договору сторонами укладено Специфікацію транспортного засобу, Графік сплати авансового платежу (додаток № 1) (арк. 21, 85-86).

Відповідно до п. 1.1. Договору фінансового лізингу предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у Специфікації (додаток № 2), а саме: транспортний засіб Geely MK Cross комплектація Basic plus, обєм двигуна 1498, тип КПП М, привід передній.

На виконання умов договору ОСОБА_2 «Полянецьке» проведено оплату в розмірі 25 600 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 986 від 29.09.2015 року, де в графі призначення платежу зазначено «за автомобіль Geely MK Cross зг. дог. № 67 від 29.09.2015 року, у т.ч. ПДВ 20 % - 4 266, 67 грн.» (арк. 28).

02.10.2015 року наказом генерального директора ОСОБА_2 «Полянецьке» № 102-г відмовлено у схваленні укладеного від імені ОСОБА_2 «Полянецьке» гр. ОСОБА_4 за довіреністю № 206 від 29.09.2015 року договору фінансового лізингу з ОСОБА_2 «Соло Інвест» № 00067 від 29.09.2015 року вартістю 250 000 грн. як такого, що укладений з перевищенням повноважень ОСОБА_4, не відповідає волевиявленню і намірам ОСОБА_2 «Полянецьке», з порушенням закону (арк. 11).

Однак, в подальшому 08.10.2015 року позивач ОСОБА_2 «Полянецьке» звернувся до відповідача ОСОБА_2 «Соло Інвест» із листом № 178, в якому просив:

- розірвати договір фінансового лізингу № 00067, укладений між сторонами з підстав того, що договір було помилково підписано представником ОСОБА_2 «Полянецьке»;

- перерахувати в 10-денний строк кошти в сумі 25 600 грн. (арк. 33).

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 «Соло Інвест» направив позивачу ОСОБА_2 «Полянецьке» лист від 03.11.2015 року вих. 28/02, в якому повідомив про згоду розірвати договір та повернення в порядку п. 12.1 - п. 12.3 договору грошових коштів (арк. 12-13).

04.11.2015 року ОСОБА_2 «Соло Інвест» здійснено повернення позивачу ОСОБА_2 «Полянецьке» авансового платежу по договору фінансового лізингу № 00067 від 29.09.2015 року в сумі 359, 94 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 164 від 04.11.2015 року (арк. 95).

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, договір фінансового лізингу розірвано за згодою сторін.

Предметом спору у даній справі є вимога про визнання недійсним договору фінансового лізингу з підстав того, що договір від імені позивача укладено представником з перевищенням повноважень, а схвалення правочину не відбулось.

При вирішенні спору судом враховано наступне.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникли зобов'язальні відносини.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.4 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 року № 11 наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Позивач на підтвердження факту несхвалення правочину посилається на внутрішній документ - наказ генерального директора ОСОБА_2 «Полянецьке». При цьому, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про схвалення правочину юридичною особою позивачем ОСОБА_2 «Полнецьке» - з огляду на вчинені юридичною особою дії, а саме:

- фактом скріплення договору печаткою юридичної особи.

Відповідно до п. 3.4.1 Інструкції „Про порядок видачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським об'єднанням та громадянам дозволів на право відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів, а також порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України від 11 січня 1999 року № 17, відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств, установ і організацій, господарських об'єднань, суб'єктів господарської діяльності. Обов'язковому обліку підлягають печатки і штампи з повним найменуванням організацій. Порядок обліку, зберігання і використання інших видів печаток, штампів визначається відповідними відомчими інструкціями. Печатки і штампи повинні зберігатися в сейфах або металевих шафах.

Таким чином, відповідач, як суб'єкт підприємницької діяльності, несе повну відповідальність за законність користування його печаткою, а також особисто відповідає за її використання, в тому числі за засвідчення договорів.

При цьому, господарський суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів, в розумінні ст.ст. 32-34 ГПК України, на підтвердження того, що печатка відповідача була втрачена, або мався незаконний доступ до такої печатки, окрім того, не надано також жодних доказів на підтвердження звернення відповідача до компетентних органів з приводу незаконного заволодіння печаткою відповідача третіми особами.

При цьому, волевиявлення відповідача як юридичної особи в частині підписання та скріплення печаткою відповідача договору є достатнім та необхідним для встановлення факту погодження керівником юридичної особи спірного договору.

- після підписання договору ОСОБА_2 «Полянецьке» схвалило дії представника, вчинивши дії на виконання договору - у той же день, 29.09.2015 року, ОСОБА_2 «Полянецьке» сплатило за реквізитами ОСОБА_2 «Соло Інвест» 25 600,00 грн. (платіжне доручення № 986 від 29.09.2015 року). Факт здійснення позивачем платежу у сумі 25 600, 00 грн. на виконання умов договору фінансового лізингу підтверджується також тим, що у призначенні платежу зазначено номер договору та дату його укладення - «№ 67 від 29.09.2015 року», а також вказано марку та модель автомобіля, який є предметом договору фінансового лізингу № 000067 від 29.09.2015 року. Вказане спростовує твердження позивача про те, що договір укладено 30.09.2015 року, а не 29.09.2015 року;

- 08.10.2015 року позивач ОСОБА_2 «Полянецьке» звернувся до відповідача з пропозицією саме про розірвання договору, вказавши на припущення помилки при його укладенні. При цьому, позивач не міг діяти під впливом помилки, оскільки на сайті, на який посилається позивач, чітко зазначено, що ОСОБА_2 «СОЛО ІНВЕСТ» є лізинговою компанією і надає автомобілі у лізинг. Представник позивача до здійснення оплати ознайомився та підписав договір та погодив його умови (п. 17.2. 17.5, 17.6 договору). Крім того, відповідно до Довідки ОСОБА_2 «Соло Інвест» останній використовує сайт http://solo-invest.com.ua, доступний для перегляду всім користувачам, на якому розміщений типовий договір в електронному вигляді (арк. 93).

Щодо зазначення в договорі місця укладення договору (м. Миколаїв, а не м. Львів), то слід зазначити, що позивачем не наведено суду в чому полягає невідповідність вимогам законодавства договору фінансового лізингу, виходячи з даної обставини.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним. В цій частині позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання.

Умовами Договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.2. Договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та в Додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною.

Відповідно до абз. 1 п. 8.1 Договору фінансового лізингу укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору становить 250 000, 00 (двісті пятдесят тисяч грн. 00 коп.) з урахуванням ПДВ, що становить еквівалент 10 365, 06 (десять тисяч триста шістдесят пять 06) євро за офіційним курсом НБУ, що дорівнює____ грн. на 1 євро на день підписання даного договору.

Додатком № 1 до договору (арк. 85) сторони передбачили наступне:

- вартість предмета лізингу 10 365, 06 євро

- авансовий платіж (50 %) 5 182, 53 євро

- щомісячний авансовий платіж 431, 88 євро

- адміністративний платіж (10 %) 1 036, 51 євро

- курс євро на дату підписання договору 24, 1195.

Відповідно до п. 9.7 Договору фінансового лізингу кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - Адміністративний платіж, - Авансовий платіж, Комісія за передачу предмета лізингу та у разі наявності різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниця до вже сплаченого

авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

Відповідно до розділу «Визначення термінів» Договору фінансового лізингу адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Відповідно до розділу «Визначення термінів» Договору фінансового лізингу авансовий платіж - це обовязковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначеного у Додатку № 1 договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. На Авансовий платіж не нараховуються жодні проценти, повернення авансового платежу відбувається на умовах та у порядку, передбаченими договором.

Як вказано вище, на виконання умов договору ОСОБА_2 «Полянецьке» проведено оплату в розмірі 25 600 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 986 від 29.09.2015 року (арк. 28).

Таким чином, кошти були зараховані відповідачем наступним чином:

25 000, 10 грн. адміністративний платіж;

599, 90 грн. авансовий платіж.

Розрахунок здійснено наступним чином:

1 036, 51 євро (адміністративний платіж) х 24, 1195 (курс євро) = 25 000, 10 грн. (адміністративний платіж в грошовій одиниці гривня);

25 600 грн. (сума оплати) 25 000, 10 грн. (адміністративний платіж) = 599, 90 грн. (авансовий платіж).

Відповідно до п. 12.1 Договору фінансового лізингу лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягають 60 % (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % (сорок відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

Таким чином, в силу умов договору:

- адміністративний платіж в розмірі 25 000, 10 грн. поверненню не підлягає;

- 40 % авансового платежу, що становить 239, 96 грн. (599, 90 грн. х 40 %) утримується лізингодавцем в якості штрафу;

- 60 % авансового платежу, що становить 359, 94 грн. (599, 90 грн. х 60 %) підлягає поверненню лізингоодержувачу у звязку з розірванням договору.

Як вказано вище, 04.11.2015 року ОСОБА_2 «Соло Інвест» здійснено повернення позивачу ОСОБА_2 «Полянецьке» авансового платежу по договору фінансового лізингу № 00067 від 29.09.2015 року в сумі 359, 94 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 164 від 04.11.2015 року (арк. 95).

Таким чином, відповідачем здійснено повернення коштів відповідно до умов договору фінансового лізингу. Враховуючи вищевикладене, в суду відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача коштів в сумі 25 600, 06 грн. В цій частині позову слід відмовити.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. В позові відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір в розмірі 2 436 грн. слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 22, 33, 34, 43-49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

в позові відмовити.

Судовий збір в розмірі 2 436 грн. покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 25.01.2016 року

Суддя Е.М. Олейняш