РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2016Справа №910/29119/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвесттрейдсервіс"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чигиринський Елеватор"
про стягнення 3 483,00 грн.
Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача Киреєв А.В. (дов. № 02/03-15 від 02.03.2015 року)
від відповідача не з'явився

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 21 січня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвесттрейдсервіс" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чигиринський Елеватор" (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 3 483,00 грн., в тому числі 1 926,00 грн. основного боргу, 405,25 грн. 15 % за користування чужими грошовими коштами, 1 151,75 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу № ЧГН-17/06-14 від 17.06.2014 року, не у повному обсязі здійснив поставку узгодженого між сторонами товару, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати повернення частини попередньої оплати за непоставлений товар у розмірі 1 926,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2015 року порушено провадження у справі № 910/29119/15 та призначено справу до розгляду на 10.12.2015 року.

03.12.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Представник відповідача в судове засідання 10.12.2015 року не з'явився, вимоги ухвали суду від 19.11.2015 року не виконав, письмового відзиву на позов не надав, про причини своєї неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином.

У судовому засіданні 10.12.2015 року представник позивача подав клопотання про продовження строків розгляду спору.

Розглянувши подане позивачем 10.12.2015 року клопотання про продовження строків розгляду спору, суд приходить до висновку про його задоволення.

Відповідно до статей 69, 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 10.12.2015 року винесено ухвалу про продовження строку розгляду спору та відкладення розгляду справи на 21.01.2016 року.

У судовому засіданні 21.01.2016 року представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання 21.01.2016 року не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином.

Місцезнаходження відповідача за адресою: 04074, м. Київ, вул. Вишгородська, буд. 33, кв. 54 на яку було відправлено ухвали суду підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та вказана в позові.

У відповідності з положеннями пункту 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається за повідомленою сторонами господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані позивачем матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

17.06.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвесттрейдсервіс" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Чигиринський елеватор" (продавець) укладено Договір купівлі-продажу № ЧГН-17/06-14 (далі - Договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язується поставити у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти й оплатити сільгосппродукцію (товар) на умовах даного Договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору найменування, кількість і ціна за одиницю товару визначається згідно з видатковими накладними продавця.

Згідно з пунктом 2.1 Договору сторони домовились, що купівлі-продаж товару проводиться по попередній оплаті покупцем за товар, що купується.

Для здійснення попередньої оплати продавець направляє покупцю рахунок-фактуру, в якому вказує кількість, ціну і загальну суму товару. Покупець оплачує вартість товару у повному обсязі протягом 1-го банківського дня з моменту одержання рахунку-фактури (пункт 2.2 Договору).

Відповідно до пункту 3.1 Договору товар поставляється продавцем протягом одного робочого дня з моменту перерахування коштів покупцем.

Товар поставляється на умовах СРТ (Дніпропетровська обл., с. Нива Трудова), за винятком застережень, прямо встановлених умовами Договору (пункт 3.1.1. Договору).

Пунктом 3.4. Договору сторони погодили, що датою поставки товару є дата фактичного одержання товару покупцем на місці поставки згідно пункту 3.1. даного договору, що вказується в товарно-транспортній накладній.

На виконання умов Договору, позивач 19.06.2014 року здійснив попередню оплату вартості товару у розмірі 96 300,00 грн. на рахунок відповідача, що підтверджується належним чином засвідченою копією банківської виписки (належним чином засвідчена копія наявна в матеріалах справи).

Відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 94 374,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 52 від 19.06.2014 року.

Згідно з пунктом 5.5 Договору у випадку, якщо продавцем товар переданий у кількості, меншій, чим оплачено покупцем, продавець зобов'язаний повернути зайво сплачену суму на рахунок покупця протягом одного банківського дня.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 18/06-15 від 18.06.2015 року про повернення зайво сплаченої суми попередньої оплати.

Однак, доказів повернення відповідачем позивачу суму попередньої оплати у розмірі 1 926,00 грн. (платіжні доручення, банківські виписки, тощо) відповідачем суду не надано.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу № ЧГН-17/06-14 від 17.06.2014 року, не у повному обсязі здійснив поставку узгодженого між сторонами товару, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати повернення частини попередньої оплати за непоставлений товар у розмірі 1 926,00 грн.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, на подання відзиву на позов, жодних заперечень на спростування наведених позивачем обставин суду не надав.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору, позивач 19.06.2014 року здійснив попередню оплату вартості товару у розмірі 96 300,00 грн. на рахунок відповідача, що підтверджується належним чином засвідченою копією банківської виписки (належним чином засвідчена копія наявна в матеріалах справи).

Згідно зі статтею 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 94 374,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 52 від 19.06.2014 року.

Доказів поставки відповідачем позивачу товару за Договором на більшу суму (зокрема, видаткових накладних) відповідачем суду не надано.

Таким чином, враховуючи суму здійсненої позивачем попередньої оплати (96 300,00 грн.) та суму фактично поставленого відповідачем товару (94 374,00 грн.), суд дійшов висновку, що відповідач не поставив позивачу товар на суму 1 926,00 грн., що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами.

Відповідно до пункту 5.4 Договору, якщо продавець, одержавши суму попередньої оплати, не передав товар у встановлений у пункті 3.1 договору строк, він протягом 3-х банківських днів повертає покупцю суму попередньої оплати.

Таким чином, відповідач повинен був повернути позивачу суму попередньої оплати у розмірі 1 926,00 грн. у строк до 25.06.2014 року (включно).

Однак, доказів повернення відповідачем позивачу суму попередньої оплати у розмірі 1 926,00 грн. (платіжні доручення, банківські виписки, тощо) відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Наявність обов'язку відповідача повернути позивачу суму попередньої оплати у розмірі 1 926,00 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не було спростовано, зокрема, відповідачем не надано суду доказів повернення позивачу грошових коштів у розмірі 1 926,00 грн., у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвесттрейдсервіс" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Чигиринський елеватор" суми попередньої оплати у розмірі 1 926,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 15% річних за користування чужими грошовими коштами (сумою попередньої оплати) у розмірі 405,25 грн.

Відповідно до частини 3 статті 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до правової позиції, викладеної у пункті 6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14, підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Суд зазначає, що проценти за користування чужими коштами є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання.

Передбачені пунктом 5.4 Договору проценти не є неустойкою (штрафом, пенею), а є саме процентами за користування сумою попередньої оплати та стягуються незалежно від наявності вини боржника.

Відповідно до пункту 5.4 Договору за користування коштами продавець зобов'язаний сплатити покупцю відсотки у розмірі 15% від суми попередньої оплати щодня з моменту, коли товар повинен був бути переданий покупцеві до моменту фактичного повернення грошей (надходження грошей на рахунок покупця).

При цьому, суд зазначає, що статтею 693 та статтею 536 Цивільного кодексу України не передбачено обов'язкового механізму нарахування процентів як річних, а отже сторони мають право погодити здійснення такого нарахування щоденно (як це зазначено у пункті 5.4 Договору)

Перевіривши наданий позивачем розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами (нарахування здійснюється у відсотках річних), суд дійшов висновку, що зазначені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 399,71 грн.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 1 151,75 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Суд зазначає, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченої суми попередньої оплати за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, а тому правові підстави для нарахування інфляційних втрат на суму попередньої оплати відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2014 року у справі № 30-90гс14.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвесттрейдсервіс" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Чигиринський елеватор" інфляційних втрат у розмірі 1 151,75 грн. є необґрунтованими, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвесттрейдсервіс" задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Чигиринський елеватор" (04074, м. Київ, вул. Вишгородська, буд. 33, кв. 54, ідентифікаційний код 36703124) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвесттрейдсервіс" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, ідентифікаційний код 38149285) основний борг у розмірі 1 926 (одна тисяча дев'ятсот двадцять шість) грн. 00 коп., проценти за користування грошовими коштами у розмірі 399 (триста дев'яносто дев'ять) грн. 71 коп. та судовий збір у розмірі 813 (вісімсот тринадцять) грн. 30 коп.

3.У іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.01.2016

Суддя С.В. Стасюк