КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р. Справа№ 910/9292/15
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Тищенко А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: Марченко І.І.;

відповідача: Милостива І.О.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.06.2015р.

у справі №910/9292/15 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Міністерства оборони України

до Дочірнього підприємства Державної компанії з експорту та

імпорту продукції послуг військового та спеціального

призначення "Укрспецекспорт" Державного

госпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства

"Спецтехноекспорт"

про стягнення 10 919,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України (далі позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Дочірнього підприємства Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" Державного госпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" (далі відповідач) заборгованості за договором комісії про відчуження та реалізацію військового майна (на внутрішньому ринку) №290/2/153-12вр від 27.12.2012р. у розмірі 10 919,74 грн. (з них: 7 723,62 грн. - основний борг, 418,35 грн. - 3% річних, 2 777,77 грн. - інфляційні втрати), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань з реалізації військового майна перед позивачем.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про безпідставність та непідтвердженість позовних вимог належними доказами. При цьому відповідач наголошував на наступному:

- між сторонами не було досягнуто згоди щодо продовження терміну дії договору комісії, внаслідок чого відповідач не зміг належним чином виконати умови договору, а держава недоотримала грошові кошти;

- відповідачем дотримувалися умови укладеного з позивачем договору;

- сума грошових коштів, перерахована позивачу за кожну одиницю майна є не меншою, ніж його вартість, визначена у звіті та зафіксована у додатку до договору комісії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2015р. у справі №910/9292/15 було відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Міністерство оборони України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2015р. у справі №910/9292/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач зазначав наступне:

- питання щодо продовження терміну дії договору комісії не стосується взаєморозрахунків сторін;

- термін дії договору не було продовжено з об`єктивних причин, у зв`язку з призупиненням відчуження рухомого (нерухомого) військового майна, по якому прийняті рішення попереднім керівництвом, а також проект додаткової угоди №4 щодо продовження терміну дії договору не було погоджено відповідним структурним підрозділом позивача;

- відповідно до п.5 Додатку №2 до договору комісії відповідач мав перерахувати позивачу 110,77% від розрахункової вартості реалізованого майна. Оскільки розрахункова вартість реалізованого відповідачем військового майна становить 507 433,68 грн., відповідач повинен був перерахувати позивачу грошові кошти у сумі 562 084,29 грн. (110,77% від 507 433,68 грн.), але відповідач перерахував лише 554 360,67 грн., що є на 7 723,62 грн. менше.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 07.12.2015р.

07.12.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначав про необґрунтованість та непідтвердженість доводів апеляційної скарги, просив суд в задоволенні скарги відмовити.

В судовому засіданні 07.12.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2015р. у справі №910/9292/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні 07.12.2015р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 07.12.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 18.01.2016р.

В судовому засіданні 18.01.2016р. представник позивача підтримав пояснення, надані у попередньому судовому засіданні, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 18.01.2016р. представник відповідача також підтримав раніше надані пояснення, просив суд в задоволенні скарги відмовити.

В судовому засіданні 18.01.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

27.12.2012р. між позивачем, як комітентом, та відповідачем, як комісіонером, було укладено договір комісії про відчуження та реалізацію військового майна (на внутрішньому ринку) №290/2/153-12вр (далі Договір комісії) (том справи 1, аркуші справи 14-17).

За умовами Договору комісії (п.1.1) комітент доручає комісіонеру, а комісіонер бере на себе зобов`язання за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать цьому Договору, та виконати від свого імені в інтересах комітента та за рахунок останнього договір з покупцем на реалізацію надлишкового військового майна Збройних Сил України на умовах EXW в/ч НОМЕР_1 (смт. Оржів), відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати "Інкотермс" у редакції 2000 року (далі майно) на внутрішньому ринку згідно зі специфікацією майна, яке передається комітентом комісіонеру для реалізації покупцю (Додаток 1 до цього Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору).

Номенклатура, категорія, кількість та комплектність майна, що передається для реалізації за цим Договором, визначені у Додатку 1 до цього Договору з урахуванням зазначеного в Актах технічного стану військового майна (п.2.1 Договору купівлі-продажу).

Загальна сума договору, за яким комітент передає для реалізації комісіонеру майно, підтверджується додатками до Договору і встановлюється сторонами у розмірі 4 697 014,32 грн., без ПДВ і включає вартість майна мінімальну вартість на умовах «франко-завод» згідно зі Звітом про незалежну оцінку щодо визначення ринкової вартості військового майна, невід`ємною частиною якого є рецензія на нього, оформлена згідно вимог чинного законодавства (Додаток 4 до цього Договору) (п.4.1 Договору комісії).

Умови прийому-передачі майна визначені сторонами в розділі 6 Договору комісії, згідно з п.п.6.4-6.7 якого прийом-передача майна здійснюється на підставі наряду (Форма наведена у наказі Міністра оборони України від 24.12.2010р. №690), оформленому Центром обліку надлишкового військового майна Збройних Сил України та наявності в уповноваженого представника комісіонера довіреності, виданої у встановленому порядку. При цьому передача здійснюється після отримання комітентом довідки від комісіонера про отримання від покупця коштів за майно. Остаточна прийом-передача майна від комітента до комісіонера (за кількістю та номенклатурою) здійснюється уповноваженими представниками сторін у пунктах, визначених умовами передачі відповідно до п.3.1 цього Договору з оформленням Актів прийому-передачі майна від комітента до комісіонера. У встановленому порядку укладені Акти прийому-передачі майна є підтвердженням повного виконання комітентом зобов`язань за цим договором в частині, що стосується передачі майна комісіонеру для його безпосередньої реалізації покупцю, якщо інше не буде письмово погоджено сторонами. Від комітента Акти прийому-передачі майна (частини майна) підписуються командиром військової частини, якому виписано наряд (форма 200) на передачу майна (частини майна), або іншими уповноваженими особами на підставі довіреності або наказу, виданих у встановленому порядку.

В п.11.1 Договору комісії передбачено, що останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє 31.03.2013р.

Протягом 2013 року між сторонами було укладено додаткові угоди №1, №2 та №3 (том справи 1, аркуші справи 20-22), було внесено зміни до Договору комісії, зокрема, скориговано строк дії Договору комісії до 31.05.2014р., доповнено розділ 4 п.4.4, змінено п.п.13.1, 15 договору.

На виконання умов Договору комісії позивач передав відповідачу 5 одиниць спецвиробів, про що сторонами було складено і підписано відповідний Акт технічної прийомки (інспекції) спецвиробів від 06.06.2013р.

Відповідачем було реалізовано надане позивачем військове майно. 06.06.2013р. між відповідачем, як продавцем, та Державним підприємством "Шепетівський ремонтний завод", як покупцем, було підписано акт приймання-передачі виробів на суму 705 400,78 грн. (том справи 1, аркуш справи 25).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що відповідач перерахував на рахунок державної казначейської служби України 554 360,67 грн. за реалізацію спецвиробів. На думку позивача, відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобов`язання перед позивачем, оскільки реалізація майна, зазначеного в специфікації до Договору комісії, була здійснена не в повному обсязі. За умовами Договору комісії сума перерахувань за кожну одиницю майна не повинна бути меншою ніж його вартість, визначена згідно зі Звітом про незалежну оцінку щодо визначення ринкової вартості військового майна. За розрахунками позивача, від реалізації майна покупцю відповідачем не перераховано на рахунок позивача кошти у розмірі 7 723,62 грн., оскільки очікувані надходження коштів становили 562 084,29 грн., тоді як відповідач перерахував позивачу лише 554 360,67 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією №79 від 06.10.2014р. (том справи 1, аркуші справи 29-30), в якій просив відповідача перерахувати на рахунок позивача 7 723,62 грн. боргу та 1 848,06 грн. штрафних санкцій.

Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.

Зважаючи на вищевикладене, окрім вимог про стягнення 7 723,62 грн. основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 418,35 грн. 3% річних та 2 777,77 грн. інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши позовні вимоги необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (ст. 1011 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору комісії позивач передав відповідачу на реалізацію 5 одиниць спецвиробів, що підтверджується наявним в матеріалах справи Актом технічної прийомки (інспекції) спецвиробів від 06.06.2013р. (том справи 1, аркуш справи 26). Відповідач реалізував вказане майно Державному підприємству "Шепетівський ремонтний завод" за ціною 705 400,78 грн., про що свідчить відповідний Акт приймання-передачі від 06.06.2013р. (том справи 1, аркуш справи 25).

Як уже зазначалося вище, в Додатку 2 до Договору комісії викладено Зведену відомість запланованих надходжень та витрат за договором. Посилаючись на вказану відомість, позивач наголошував на тому, що згідно з п.5 цієї відомості очікується надходження коштів на рахунок комітента (позивача) у сумі 5 202 982,61 грн., відсоток від суми договору становить 110,77% (том справи 1, аркуш справи 19).

До матеріалів справи долучено наряд №181/2/263РАО від 04.06.2013р. (том справи 1, аркуш справи 24), в якому зазначено про те, що загальна вартість військового майна (п`ять одиниць 122 мм гаубиці Д-30 (2А18)), переданого відповідачу за Договором комісії, становить 507 433,68 грн.

За розрахунком позивача, відповідач повинен був перерахувати йому 562 084,29 грн., отриманих від реалізації майна (110,77 х 507 433,68 / 100 = 562 084,29). Натомість, в порушення укладеного між сторонами Договору комісії, відповідач перерахував відповідачу грошові кошти у загальній сумі 554 360,67 грн., у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач заборгував позивачу 7 723,62 грн. (562 084,29 554 360,67 = 7 723,62).

З цього приводу судом було встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, загальна сума Договору комісії встановлена сторонами у розмірі 4 697 014,32 грн. без ПДВ, про що прямо вказано у п.4.1 Договору комісії.

Порядок взаєморозрахунків визначений в розділі 5 Договору комісії, згідно з п.п.5.1, 5.5 якого за виконання доручення за даним Договором комісіонер, з коштів, що перераховані покупцем, отримує комісійну плату, розмір якої становить 4,32% від загальної суми коштів, в тому числі ПДВ, отриманих комісіонером від покупця за реалізоване майно (п.4 додатку 2 до цього Договору). За результатами складання акта про виконання умов та документальної звірки взаєморозрахунків розмір комісійної плати уточнюється. Кошти, отримані комісіонером від реалізації покупцю майна, за виключенням комісійної плати, ПДВ, який включається до ціни реалізації майна, та документально підтверджених сум витрат, понесених комісіонером при організації реалізації покупцю майна за цим договором (у розмірах, узгоджених з комітентом), протягом п`яти робочих днів з дати підписання Актів прийому-передачі майна від комітента до комісіонера, перераховуються у гривнях на рахунок комітента, зазначений у розділі 15 цього Договору, з обов`язковою позначкою в платіжному дорученні «Для Міністерства оборони України. Надходження від реалізації військового майна Збройних Сил України за Договором комісії про відчуження та реалізацію військового майна на внутрішньому ринку від 27.12.2012р. №290/2/153-12вр».

В процесі судового розгляду було встановлено, що відповідачем реалізовано лише частину військового майна за Договором комісії. Від покупця військового майна було перераховано грошові кошти у загальній сумі 705 400,78 грн., з яких: 554 360,67 грн. кошти, перераховані відповідачем на користь позивача, 117 566,80 грн. - ПДВ, 3 000,00 грн. - витрати на незалежну оцінку майна, 30 473,31 грн. - комісійна плата відповідача у розмірі 4,32%.

Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи Актом приймання-передачі до Договору купівлі-продажу №STE-2-10-Д/КП-13 від 24.01.2013р., платіжним дорученням №1752 від 30.05.2013р. на суму 554 360,67 грн., а також доданим позивачем до позовної заяви Актом про виконання умов та документальної звірки взаєморозрахунків за Договором комісії (том справи 1, аркуші справи 23, 25, 46).

Документи, які підтверджують факт купівлі-продажу військового майна направлялися відповідачем на адресу позивача листом №31.2/20/4267 від 15.07.2014р. (том справи 1, аркуш справи 45).

Посилання позивача на те, що в даному випадку відповідачем було перераховано грошові кошти від реалізації військового майна на 7 723,62 грн. менше, ніж підлягало перерахуванню за умовами укладеного Договору комісії не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідачем було здійснено розрахунок з позивачем безпосередньо у відповідності до умов розділу 5 Договору комісії, яким врегульовано порядок проведення взаєморозрахунків між сторонами, зокрема, п.5.1 спірного Договору комісії.

Колегією суддів враховано посилання позивача на Зведену відомість запланованих надходжень та витрат за договором (Додаток 2 до Договору комісії), в якій вказано про те, що очікується надходження коштів на рахунок комітента (позивача) у сумі 5 202 982,61 грн. Однак при цьому позивач не зміг пояснити, який саме зміст вкладено у поняття «очікується» та яким чином має здійснюватися розрахунок коштів, що підлягають перерахуванню внаслідок часткової реалізації військового майна на рахунок позивача.

Водночас, в п.2 розділу «Примітка» у Зведеній відомості запланованих надходжень та витрат за договором (Додаток 2 до Договору комісії) вказано про те, що показники внесені на підставі розрахунків і підлягають коригуванню за фактичними витратами.

В п.4.3 Договору комісії зазначено, що грошова сума, яку комісіонер (відповідач) зобов`язується перерахувати комітенту (позивачу) від виконання його доручення, повинна бути не меншою ніж передбачено у п.5 Додатку 2 до цього договору.

З наведеного випливає, що вищезгадана сума у розмірі 5 202 982,61 грн. є приблизною (орієнтовною) сумою продажу всього військового майна, визначеного в Додатку 1 до Договору комісії, яка може бути скоригована. Натомість, як уже неодноразово зазначалося вище, в даному випадку фактично було здійснено продаж лише частини військового майна в обсязі п`яти одиниць і позивачем здійснено перерахування коштів на користь позивача відповідно до умов Договору комісії.

Належних та допустимих доказів на спростування викладеного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Окрім того, позивачем додано до матеріалів справи звіт за 2012 рік про оцінку майна та звіт за 2013 рік про доопрацювання (актуалізацію) незалежної оцінки майна згідно з договором №STE-2-10-Д/КП-13 від 24.01.2013р., складені Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптима». Вказані документи не надавалися позивачем під час розгляду справи місцевим господарським судом.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Однак при цьому в апеляційній скарзі відсутнє будь-яке обґрунтування неможливості подання вищевказаних звітів під час розгляду справи місцевим господарським судом, у зв`язку з чим надані документи не можуть бути прийняті судом до уваги.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про необґрунтованість та непідтвердженість належними доказами вимоги позивача щодо стягнення з відповідача основного боргу у сумі 7 723,62 грн., а тому вказана вимога не підлягає задоволенню.

Позивач просив суд стягнути з відповідача 418,35 грн. 3% річних та 2 777,77 грн. інфляційних втрат.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду не було встановлено факту прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань перед позивачем, нарахування інфляційних втрат та 3% річних є безпідставним і в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Враховуючи викладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2015р. у справі №910/9292/15 прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2015р. у справі №910/9292/15 без змін.

2. Матеріали справи №910/9292/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

А.І. Тищенко