РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р. Справа № 902/1372/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Огороднік К.М.

суддів Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" на рішення господарського суду Вінницької області від 17.11.15 р.

у справі № 902/1372/15 (суддя Білоус В.В. )

позивач ОСОБА_1 підприємство "Мікатор"

відповідач ОСОБА_1 акціонерне товариство "Гніванський завод спецзалізобетону"

про стягнення 5 251 176,94 грн..

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2 (довіреність від 05.10.2015 року);

відповідача - ОСОБА_3 (довіреність №772/02 від 08.06.2015р.).

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 17.11.2015 року у справі №902/1372/15 позов Приватного підприємства "Мікатор" до Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" задоволено частково в сумі 3 079 700 грн. - боргу, 176 000 грн. - пені, 1 312 103,01 грн. - інфляційних втрат, 74 902, 38 грн. - 3% річних, згідно договору поставки № 95-П від 26.08.2014 р. В позовних вимогах про стягнення 20 000,00 грн. боргу відмовлено. Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" на користь Приватного підприємства "Мікатор" 3 079 700 грн. - боргу, 176 000 грн. - пені, 1 312 103,01 грн. - інфляційних втрат, 74 902, 38 грн. - 3% річних, судові витрати на судовий збір в сумі 78 767,65 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Вінницької області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Безпосередньо в судовому засіданні представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися з відзивом на апеляційну скаргу.

Представник позивача проти вказаного клопотання заперечив та зазначив, що у відзиві на апеляційну скаргу викладені доводи, які були викладені в поясненнях в суді першої інстанції.

Враховуючи заперечення представника позивача та зважаючи на те, що розгляд апеляційної скарги вже відкладався за клопотанням відповідача, колегія суддів, розглянувши вищевказане клопотання, прийшла до висновку про відсутність правових підстав для його задоволення.

Безпосередньо в судовому засіданні представники позивача та відповідача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26 серпня 2014 року між ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" (покупець/відповідач) та ПП "Мікатор" (постачальник/позивач) був укладений договір поставки № 95-П (далі - договір, т.1, а.с.9-12), згідно п.1.1 якого постачальник зобов'язувався поставити та передати у власність покупцю певну продукцію (далі - товар), визначений в асортименті, кількості та за цінами відповідно до специфікацій, а покупець в свою чергу зобов'язувався прийняти і оплатити цей товар на умовах даного договору.

Відповідно до п.3.1 договору, ціна товару, узгоджена у специфікації до цього договору, включає: вартість товару, транспортні витрати постачальника та всі податки і збори, передбачені чинним законодавством України.

Згідно п.5.2 договору постачальник здійснює поставку товару на умовах СРТ (згідно вимог "Інкотермс" в редакції 2000 р.), м.Гнівань, вул.Промислова,15.

Згідно п.6.1.1 договору покупець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі проводити розрахунки за поставлений товар (п.6.1.1 договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014 р. в частині поставок товару, а в частині розрахунків до повного їх виконання (п.10.1. договору).

06.10.2014 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 1, згідно якої асортимент договору був розширений, а саме, викладено пункт 1.2 договору № 95-П від 26.08.2014 р. в наступній редакції: Найменування товару: Анкер закладний АЗ-1, або АЗ-1-6.

Як встановлено судами обох інстанцій, позивачем на виконання умов договору було поставлено відповідачу товар на загальну суму суму 9 586 500,00 грн., що в свою чергу підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, податковими накладними, рахунками-фактурами, довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей (т.1, а.с.18-75).

Відповідно до п.4.1 договору, оплата за поставлений товар по цьому договору проводиться покупцем на протязі 30 (тридцяти) банківських днів після дати отримання товару на адресу покупця згідно заявки. Днем отримання товару є дата отримання покупцем видаткової накладної постачальника (п.4.4 договору).

Натомість, відповідач, в порушення умов договору та взятих на себе зобов'язань, оплату за отриманий товар здійснив частково на загальну суму 6 506 800,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками (т.1, а.с.76-80).

Внаслідок таких неправильних дій відповідача, останнім створена заборгованість в розмірі 3 079 700 грн. (9 586 500,00 грн. - 6 506 800,00 грн.).

При цьому, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду доказів на підтвердження добровільного погашення вказаної заборгованості відповідачем не подано; відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Оскільки, як встановлено судами обох інстанцій, існує заборгованість відповідача перед позивачем, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 3 079 700 грн. обгрунтовані, законні та, відповідно, правомірно задоволені судом першої інстанції на підставі ст.ст. 509, 525, 526, 655, 692, 712 ЦК України.

При цьому, в позові в частині стягнення основного боргу в розмірі 20 000,00 грн. суд першої інстанції відмовив правомірно, оскільки даний борг був сплачений відповідачем до порушення провадження у даній справі.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, як з'ясовано судами обох інстанцій, прострочення виконання грошового зобов'язання з боку відповідача має місце та враховуючи те, що суд не вправі вийти за межі позовних вимог, апеляційний суд погоджується з місцевим господарським судом, що до стягнення з відповідача підлягає 74 902, 38 грн. відсотків річних за період з 03.12.2014 р. по 30.09.2015 р. та 1 312 103,01 грн. інфляційних нарахувань за період з грудня 2014 р. по вересень 2015 р.

Згідно п.7.1. договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором. Згідно п.7.3. договору в разі несвоєчасної оплати за поставлений товар, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару за кожен день прострочення.

Оскільки матеріалами справи підтверджено неналежне виконання відповідачем умов договору та зважаючи, що п.7.1 договору передбачена майнова відповідальність, суд першої інстанції визнавши розрахунок пені, наданий позивачем невірним та провівши його самостійно по кожній накладній з урахуванням приписів ст.232 ГК України, прийшов до правильного висновку, що до стягнення підлягає пеня в розмірі 716 600, 45 грн. за період з 03.12.2014 року по 10.06.2015 року.

Згідно п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визнання судами адміністративної юрисдикції протиправними погодження технічних умов на виготовлення анкера вплинуло на можливість відповідача реалізувати свою продукцію при виробництві якої використано цей анкер, отримання прибутку і як наслідок на можливість своєчасно розрахуватись з позивачем за отриману в нього продукцію.

Як встановлено судами обох інстанцій, сума боргу відповідача перед позивачем за поставлений анкер складає 3 079 700 грн.

Довідками, наданими відповідачем із супровідним листом № 1527/02 від 26.10.2015 р., підтверджується залишок у відповідача нереалізованої продукції, для виготовлення якої використано зазначений анкер, а саме: шпал СБ-3 - 1 сорту, з анкером закладним типу АЗ-1 в кількості 9 439 шт. на суму 6 748 500 грн. та залишок анкеру закладного типу АЗ-1 в кількості 12 184 шт. на суму 729 577, 92 грн.

Згідно п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Вищевказане, на думку апеляційного суду, вплинуло на можливість відповідача своєчасно провести розрахунки з позивачем.

З огляду на викладене, суд першої інстанції на підставі п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, ст.233 ГК України, ч.3 ст.551 ЦК України, прийшов до правильного висновку про можливість в даному випадку зменшення пені з суми 716 600,45 грн. до суми 176 000,00 грн.

При цьому слід зазначити, що сума позовних вимог (пені, інфляційних втрат, відсотків річних), що підлягає стягненню з відповідача складає 1 563 005, 39 грн., що становить близько 50% від суми заборгованості (основного боргу) 3 079 700 грн.

Посилання скаржника на порушення судом першої інстанці норм процесуального права, а саме, не залучення в в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство інфраструктури, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст.27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі. Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

Згідно п.1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Враховуючи те, що згідно вимог ст.27 ГПК України суд залучає в якості третьої особи орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами тільки у спорах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, а даний спір не є спором про майно, а є спором про стягнення боргу за поставлену продукцію, пені, інфляційних втрат, відсотків річних та зважаючи на те, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями (ч.1 ст.96 ЦК України), місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні заяви позивача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство інфраструктури України, оскільки рішення у справі № 902/1372/15 не вплине на його права та обов'язки.

Не беруться до уваги колегією суддів і посилання скаржника на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.10.2014 року у справі №826/14671/14, оскільки рішення щодо протиправності погодження Технічних Умов прийняте адміністративним судом після поставки продукції позивачем і отримання її відповідачем. Відповідач прийняв зазначену продукцію, частково оплатив її та використав при виготовленні продукції власного виробництва.

Доказів, передбачених законодавством, зокрема, інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю затвердженої постановою Держарбітражу при ОСОБА_4 СРСР від 25 квітня 1966 р. № П-7, які б підтверджували неякісність продукції відповідачем надано не було; відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Щодо доводів скаржника про звільнення його від відповідальності у вигляді сплати інфляційних втрат та відсотків річних на підставі ч.3 ст.219 ЦК України, то слід зазначити, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р.).

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Вінницької області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Вінницької області від 17.11.2015 року - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Тимошенко О.М.