ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2016 р. Справа № 909/1358/15

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Фрич М. М., секретар судового засідання Вакалюк А. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 "Приватбанк",

вул. Набережна Перемоги, 50,м. Дніпропетровськ,49094

адреса для листування: м. Дніпропетровськ, 49027, а/с 1800

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

смт. Перегінське, Рожнятівський район, Івано-Франківська область,77662

про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 23 433, 15 грн.

представники сторін не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до господарського суду Івано-Франківської області з позовною вимогою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 23 433 грн. 15 коп.

Ухвалою суду від 15.12.2015 року прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі і призначено розгляд справи на 12.01.2016 року. Ухвалою суду від 12.01.2016 року відкладено розгляд справи на 26.01.2016 року.

В судове засідання представники сторін не з'явилися. З приводу зазначеного, суд вважає за необхідне вказати таке. Відповідно до підпункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін, за наявними в ній матеріалами, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню вирішення спору.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив таке.

23.11.2005 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 і публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" укладено кредитний договір №143М про надання кредиту.

Відповідно до п.1.1, п.1.2 договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 360 000 грн. 00 коп. з відсотковою ставкою відповідно до пп. 4.1 кредитного договору та строком виконання зобов'язань - 22.11.2008 року.

За словами позивача свої зобов'язання за договором позивач виконав в повному обсязі.

Позивач стверджує, що у порушення умов договору відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконав і станом на 26.10.2015 року має заборгованість 23 433 грн. 15 коп., яка складається з наступного: 2 943 грн. 48 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 20 489 грн. 67 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Відповідач відзиву на позов та будь-яких пояснень стосовно обставин справи суду не подав, в судове засідання не з'являвся.

Виходячи з матеріалів справи та керуючись вимогами діючого законодавства, суд дійшов в спірному випадку наступних висновків.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 943 грн. 48 коп. заборгованості за процентами, слід вказати таке.

За змістом ст.11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір. Аналогічне правило випливає із ст. 509 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено кредитний договір №143М про надання кредиту.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковий для виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 2.2.2. договору встановлено, що позичальник зобов'язується сплачувати відсотки за користування кредитними коштами.

В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за договором №143 М від 23.11.2005 року, згідно якого загальний залишок заборгованості за процентами становить 2 943 грн. 48 коп.

В суду відсутні докази того, що відповідач вказану суму заборгованості за процентами сплатив, а відтак вказана сума в розмірі 2 943 грн. 48 коп. підлягає до стягнення.

Щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 20 489 грн. 67 коп., потрібно вказати таке.

Відповідно до ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" встановлено - щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Відповідно до п.6.1. договору при порушенні позичальником якого-небудь із зобов'язань зі сплати відсотків, позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Як вбачаться з поданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №143М, позивачем нарахована пеня в період з 11.01.2006 року по 26.10.2015 року, що є порушенням вимог ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Таким чином, здійснивши перерахунок суми пені суд дійшов висновку про стягнення з відповідача пені в розмірі 1058 грн. 40 коп. (2943 грн. 48 коп.*0,2%*180 =1058,4). При цьому, суд виходив з такого.

Відповідно до п.4.2. договору сплата відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно. З розрахунку суми заборгованості вбачається, що заборгованість відповідача по відсотках числиться з 20.08.2007 року по 26.10.2015 року (в суду відсутні докази протилежного), що є доказом порушення відповідачем строку сплати відсотків, передбаченого п.4.2. договору. В такому випадку, відповідно до п.6.1. договору нарахування пені відповідно до вимог діючого законодавства, викладено вище, є обґрунтованим в сумі 1058 грн. 40 коп. Вимога про стягнення з відповідача пені в решті (19 431 грн. 27 коп.) - визнається судом необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Суд, дослідивши подані позивачем докази і на підставі цих доказів з урахуванням обставин по справі та діючого законодавства дійшов до висновку про те, що вимоги позивач слід задоволити частково.

Згідно зі ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 549, 629, 1054 Цивільного кодексу України, ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, ст.ст. 32, 43, 49, 82 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Стягнути з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 / 77662, Івано-Франківська область, Рожнятівський район, смт. Перегінське, іпн. / на користь позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" / 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, / заборгованість за договором №143М від 23.11.2005 року в розмірі 4 001 грн. 88 коп. (чотири тисячі одна гривня вісімдесят вісім копійок), з яких: 2 943 грн. 48 коп. (дві тисячі дев'ятсот сорок три гривні сорок вісім копійок) - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1058 грн. 40 коп. (одна тисяча п'ятдесят вісім гривень сорок вісім копійок) - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та судовий збір в розмірі 208 грн. (двісті вісім гривень).

В решті позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після вступу рішення в законну силу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.01.16

Суддя Фрич М. М.