ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа № 18/122-12/2

Господарський суд Київської області у складі колегії суддів: Рябцевої О.О. (головуючий), ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши матеріали справи

за позовом приватно-орендної агрофірми Україна, Київська обл., Переяслав-Хмельницький р-н, с. Велика Каратуль

до Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України, Київська обл., м. Переяслав-Хмельницький

за участю прокуратури Київської області

про стягнення 18906588,56 грн.

за участю представників

від прокурора: Дмитрунь Л.О. (посв. № 016989 від 21.05.2013р.);

від позивача: ОСОБА_3 (дов. від 22.09.2015р.); ОСОБА_4 (дов. від 22.09.2015р.);

від відповідача: ОСОБА_5 (дов. № 3 від 04.01.2016 р.);

Встановив:

Приватно-орендна агрофірма Україна (далі - позивач) звернулась до господарського суду Київської області з позовом державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України (далі відповідач) про стягнення 17118871,75 грн., з яких 16769891,85 грн. основного боргу, 165780,72 грн. пені, 110360,38 грн. процентів річних та 72838,80 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між позивачем та відповідачем 31.03.2010р. було укладено договір №1 про надання послуг, на виконання якого позивач (виконавець) виконував для відповідача (замовника) послуги у рослинництві та послуги, супутні веденню сільськогосподарської діяльності. За 2010р. завдання замовника було виконано належним чином, результати робіт та наданих послуг замовником були прийняті за актами приймання-передачі виконаних робіт всього на суму 3370267,55 грн., за результатами виконаних робіт та наданих послуг було вирощено сільгосппродукцію (пшеницю, сою, кукурудзу, овес, жито). Також 31.03.2010р. між позивачем та відповідачем було укладено договір комісії №2 згідно умов якого позивач (комісіонер) зобовязався здійснити для відповідача (комітента) операції з реалізації вирощеної сільгосппродукції за винагороду 0,5% від суми договорів з покупцями. Отримані від реалізації кошти в сумі 1319184,70 грн. (за виключенням транспортних послуг та винагороди комісіонера) були зараховані в рахунок погашення заборгованості за надані послуги. Крім того, позивач в рахунок оплати наданих послуг викупив у відповідача залишки сільгосппродукції вартістю 1067314,84 грн., за таких обставин, заборгованість відповідача перед позивачем становить 983768,01 грн. У звязку із простроченням грошового зобовязання з оплати даної суми позивач просить суд стягнути з відповідача також передбачену договором пеню в сумі 88565,12 грн., проценти річних в сумі 58703,66 грн. та інфляційні втрати в сумі 51410,99 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача винагороду за надані в 2010р. послуги в сумі 3770399,64 грн., розраховану за формулою: вартість с/г культури на момент реалізації * планова врожайність на один гектар (визначена пунктом 2.1 Договору) * площа посівів (за актами виконаних робіт) мінус фактично понесені витрати по вирощуванню відповідних сільгоспкультур. Також, за твердженням позивача, 01.03.2011р. сторонами були підписані проміжні акти приймання-передачі виконаних робіт на загальну суму 988209,26 грн., які відповідачем оплачені в триденний строк після підписання не були, у звязку з чим позивач просить суд стягнути вказану суму з відповідача, а також 77215,60 грн. пені, 51656,81 грн. процентів річних та 21427,81 грн. інфляційних втрат.

26.11.2014 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшли уточнення позовних вимог від 25.11.2014р., в яких позивач просить суд стягнути з відповідача 16804778,85 грн. основного боргу, 158476,05 грн. пені, 226979,61 грн. процентів річних та 92374,97 грн. інфляційних втрат, а всього 17282609,48 грн., та судові витрати.

Таким чином, господарським судом розглядались вимоги про стягнення з відповідача 17282609,48 грн. заборгованості за договором про надання послуг від 31.03.2010р. № 1/51, в тому числі: 16804778,85 грн. основного боргу, 158476,05 грн. пені, 226979,61 грн. процентів річних та 92374,97 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Київської області від 26.11.2014 р. у справі № 18/122-12/2 у позові приватно-орендній агрофірмі Україна до державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.03.2015 р. скасовано рішення господарського суду Київської області від 26.11.2014 р. у справі №18/122-12/2 та прийнято нове, яким позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України на користь приватно-орендної агрофірми Україна 2044795,27 грн. боргу, 158476,05грн. пені, 226979,61 грн. 3% річних, 92374,97 грн. інфляційних втрат, 9397,12 грн. судового збору за подання позову, 5333,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги; в задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.05.2015 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.03.2015 року та рішення господарського суду Київської області від 26.11.2014 року у справі №18/122-12/2 скасовано та передано справу на новий розгляд до господарського суду Київської області в іншому складі суду.

29.07.2015 р. до господарського суду Київської області від представника позивача надійшла заява від 06.07.2015 р. про уточнення позовних вимог (збільшення розміру позовних вимог, зміна предмету і підстав позову), в якій заявник просить суд стягнути з відповідача 5777206,91 грн. заборгованості, 158471,64 грн. пені, 272855,14 грн. 3 % річних, 1670539,93 грн. інфляційних втрат та 11027514,94 грн. збитків.

Відповідно до абзацу 4 п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011р. під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Отже, заява позивача про уточнення позовних вимог (збільшення розміру позовних вимог, зміна предмету і підстав позову) в частині зміни предмету і підстав позову судом не приймається до розгляду, оскільки одночасна зміна і предмета і підстав позову не допускається.

Враховуючи вищевикладене, господарським судом розглядаються позовні вимоги про стягнення з відповідача 18906588,56 грн., з яких 5777206,91 грн. заборгованості, 158471,64 грн. пені, 272855,14 грн. 3 % процентів річних, 1670539,93 грн. інфляційних втрат та 11027514,94 грн. заборгованості за надані послуги з вирощування врожаю у 2011 р.

06.07.2015 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли додаткові пояснення.

29.07.2015 р. до господарського суду Київської області від прокурора надійшли додаткові пояснення.

21.09.2015 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли пояснення.

13.01.2016 р. до господарського суду Київської області від представника позивача надійшли пояснення від 13.01.2016 р.

26.01.2016 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли додаткові пояснення.

Прокурор у судових засіданнях проти позову заперечував.

Представники позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06.07.2015 р.

Представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечував.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, судом встановлено наступне.

31.03.2010 р. між ПОА Україна (виконавець) та ДСП ГСЦУ (замовник) було укладено договір № 1/51 про надання послуг (далі договір №1/51), згідно якого замовник замовляє, а виконавець зобовязується надавати послуги у рослинництві та послуги, супутні веденню сільськогосподарської діяльності, від передпосівної підготовки, посіву, збирання врожаю до пакування, зберігання сільгосппродукції, використання сільгосптехніки, знищення буряну, а також надання консультативних послуг тощо.

Крім того, замовник взяв на себе безумовне та безвідкличне зобовязання доручити виключно виконавцю реалізувати сільгосппродукцію на умовах договору комісії. Пунктами 2.1, 2.2 Договору № 1/51 сторони визначили планову врожайність на один гектар та встановили, що у випадку, коли фактичні обсяги врожаю будуть меншими, здійснюється відповідний перерахунок вартості наданих послуг з врахуванням фактичних обсягів врожаю, що узгоджується в окремому додатку. Вартість послуг вказується в актах наданих послуг (пункт 2.4), розрахунки проводяться в безготівковій формі протягом 3-х днів після підписання ОСОБА_4 наданих послуг (пункти 2.5, 2.6). у випадку порушення строків проведення розрахунків замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості послуги за кожен день прострочення (пункт 5.2).

Додатком 2 до договору № 1/51 сторони погодили розцінки за види робіт (послуг), виходячи ціни за 1 га. Технічним завданням на 2010р. 2011р. сторони погодили, що загальна площа земель, на яких необхідно провести роботи 954 га (300 га вирощування кукурудзи, 225 га сої, 304 га ріпаку озимого, 95га пшениці озимої, 30 га вівса).

01.12.2010 р. сторонами підписано та скріплено печатками ОСОБА_4 про прийняття-передачу виконання робіт та відповідні ним технологічні карти всього на суму 3370240,55 грн., а саме:

№1 на суму 108675,00 грн.;

№2 на суму 567105,46 грн.;

№3 на суму 996388,44 грн.;

№4 на суму 199430,59 грн.;

№5 на суму 239545,93 грн.;

№6 на суму 31289,39 грн.;

№7 на суму 15634,58 грн.;

№8 на суму 103173,55 грн.;

№9 на суму 69979,42 грн.;

№10 на суму 57161,92 грн.;

№11 на суму 338614,98 грн.;

№12 на суму 319012,49 грн.;

№3/1 на суму 4726,81 грн.;

№7/1 на суму 12371,59 грн.;

№ 9/1 на суму 11898,37 грн.;

№10/1 на суму 208018,58 грн.;

№ 12/1 на суму 87213,45 грн.;

Крім того, між ДСП ГСЦУ (комітент) та ПОА Україна (комісіонер) 31.03.2010р. укладено договір комісії № 2/52 (далі Договір № 2/52), згідно умов якого комісіонер за дорученням комітента за винагороду зобовязується здійснити від свого імені реалізацію врожаю сільгоспкультур, зібраних за Договором про надання послуг №1 від 31.03.2010р. Комісіонер зобовязаний після виконання доручення представити комітенту звіт, а також на його вимогу копії укладених договорів (пункти 2.1.6 та 2.1.7). За виконання доручення комітент сплачує комісіонеру винагороду в розмірі 0,5% від суми договорів з покупцями (пункт 4.1).

У випадку наявності непогашених зобовязань за договором про надання послуг №1 від 31.03.2010р. комітент не вимагає погашення зобовязань комісіонера перед комітентом за договором комісії, а припинити зобовязання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, підтверджених ОСОБА_4 звірки взаєморозрахунків, який розглянути та підписати протягом двох днів (пункт 3.1.4). У випадку, якщо ОСОБА_4 звірки взаємних розрахунків за договором комісії та договором про надання послуг не підписаний стороною, він вважається таким, що підписаний Сторонами (пункт 10.4).

Додатком №1 від 27.10.2010р. до Договору № 2/52 комітент доручив комісіонеру реалізувати зерно кукурудзи в кількості 500±10% за ціною не нижче 1520 грн. за тонну.

Сторонами підписано ОСОБА_4 приймання передачі виконаних робіт від 04.01.2011р. щодо реалізації 481,87 тон кукурудзи вартістю 756535,90 грн., транспортні послуги 24093,50 грн. винагорода комісіонера 3662,21 грн. 04.01.2011р. підписано ОСОБА_4 №1/1 заліку взаємних вимог на суму 732442,40 грн.

Додатком №2 від 04.01.2011р. до Договору № 2/52 комітент доручив комісіонеру реалізувати зерно кукурудзи в кількості 200±10% за ціною не нижче 1650 грн. за тонну.

Сторонами підписано ОСОБА_4 приймання передачі виконаних робіт від 25.01.2011р. щодо реалізації 189,47 тон кукурудзи вартістю 312625,50 грн., винагорода комісіонера 1563,13 грн. 25.01.2011р. підписано ОСОБА_4 №2 заліку взаємних вимог на суму 312625,50 грн.

Додатком №3 від 01.03.2011р. до Договору № 2/52 комітент доручив комісіонеру реалізувати зерно сої в кількості 72136 тон за ціною не нижче 3800,00 грн. за тонну.

Сторонами підписано ОСОБА_4 приймання передачі виконаних робіт від 01.03.2011р. щодо реалізації 72,136 тон сої вартістю 274116,80 грн., винагорода комісіонера 1370,58 грн. 01.03.2011р. підписано ОСОБА_4 №3 заліку взаємних вимог на суму 274116,80 грн.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватись за заявою однієї із сторін.

За таких обставин, сторонами здійснено залік зустрічних однорідних вимог на суму 1319184,70 грн., відповідно за актами від 01.12.2010р.

Позивач стверджує, що за взаємною згодою сторін він викупив у відповідача залишки вирощених сільгоспкультур на загальну суму 994439,84 грн. (72,11 тон жита, 83,982 тон пшениці, 5,280 тон вівса, 110,00 тон сої, 291,742 тон кукурудзи). Договору купівлі-продажу врожаю сільгоспкультур, викладеного єдиним документом, суду не подано. Позивачем подано накладні, за якими відбувався викуп сільгосппродукції позивачем у відповідача всього на суму 994439,84 грн., а саме:

накладна від 19.11.2010р. № 450-Н на суму 15 964,00 грн.;

накладна від 01.12.2010р. № 470-Н на суму 434 977,50 грн.

накладна від 04.01.2011р. № 4-Н на суму 80 770,50 грн.;

накладна від 06.01.2011р. № 5-Н на суму 367 447,84 грн.;

накладна від 30.03.2011р. № 83-Н на суму 90000,00 грн.;

накладна від 31.03.2011р. № 86-Н на суму 5280,00 грн.

Розрахунок за вказаними накладними відбувся шляхом заліку однорідних грошових вимог, про що сторонами було складено та підписано ОСОБА_4 заліку взаємних вимог від 31.12.2010р., від 06.01.2011р. №1, від 28.03.2011р. № 4.

За таких обставин, по ОСОБА_4 приймання-передачі робіт від 01.12.2010р. залишилася несплаченою сума 3370240,55 грн. (сума актів від 01.12.2010р.) 1319184,70 грн. (сума заліку за договором комісії) 994439,84 грн. (вартість викупленої позивачем сільгосппродукції) = 1056616,01 грн.

В наступному 01.03.2011р. по Договору № 1/51 про надання послуг сторонами підписано проміжні акти від 01.03.2011р. та відповідні ним технологічні карти всього на суму 988179,26 грн. (позивач в розрахунку позовних вимог стверджує, що на 988209,26 грн., що не відповідає фактичним обставинам), а саме:

№1 на суму 106390,57 грн.,

№2 на суму 20403,90 грн.;

№3 на суму 49683,81 грн.;

№4 на суму 61756,89 грн.;

№5 на суму 78711,44 грн.;

№6 на суму 6043.62 грн.;

№7 на суму 138743,60 грн.;

№8 на суму 141573,90 грн.;

№9 на суму 15447,00 грн.;

№10 на суму 14348,40 грн.;

№11 на суму 15021,60 грн.;

№12 на суму 7174.20 грн.;

№13 на суму 88870,38 грн.;

№14 на суму 145050.35 грн.;

№15 на суму 98959,60 грн.

Відповідно до пункту 2.1 Договору № 1/51 сторони встановили, що вартість наданих позивачем відповідачу послуг дорівнює вартості вирощених сільгоспкультур на момент їх реалізації з розрахунку їх планової врожайності на один гектар: кукурудзи 7 тон, пшениці 6 тон, ріпаку озимого 3 тони, сої 2,2 тони, соняшнику 2 тони.

За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача вартість наданих позивачем послуг з вирощування сільгоспкультур в 2010р. в сумі 3732411,64 грн., визначаючи вказану суму як добуток засіяної площі (згідно ОСОБА_4 приймання виконаних робіт) на планову врожайність (визначену пунктом 2.1 Договору № 1/51) та на вартість на момент реалізації за вирахуванням собівартості послуг, зафіксованої в ОСОБА_4 приймання виконаних робіт. При цьому вартість сільгоспкультур на момент реалізації позивач визначає на рівні цін, за якими відповідач продавав позивачу залишок врожаю за накладними від 19.11.2010р. № 450-Н, від 01.12.2010р. № 470-Н, від 04.01.2011р. № 4-Н, від 06.01.2011р. № 5-Н, від 30.03.2011р. № 83-Н та від 31.03.2011р. № 86-Н. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість згідно з актами приймання-передачі виконаних робіт від 01.12.2010 р. у сумі 1056616,01 грн. та заборгованість за проміжними актами приймання-передачі виконаних робіт від 01.03.2011 р. у сумі 988179,26 грн.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача вартість послуг, наданих позивачем з вирощування сільгоспкультур в 2011 році в сумі 11027514,94 грн., визначаючи вартість сільгоспкультур на момент реалізації по вартості сільгоспкультур на ринку зерна в 2011-2012 роках та вартості вирощених та реалізованих ПАО Україна самостійно. Як на доказ рівня цін позивач посилається на долучені до матеріалів справи копії видаткових накладних від 23.05.2012р. № 55, від 17.06.2012р. № 77, від 12.03.2013р. № 30, від 01.11.2012р. № 125, від 08.11.2012р. № 130, від 11.08.2011р. № 87, від 21.07.2011р. № 82, від 23.09.2012р. № 108, за якими позивач реалізовував аналогічний товар пшеницю, ріпак, рапс, кукурудзу, сою іншим особам - своїм контрагентам. Зазначена вартість послуг у сумі 11027514,94 грн. розрахована позивачем з посиланням на п. 2.1 Договору № 1/51 від 31.03.2010 р. про надання послуг.

Таким чином, предметом даного позову є стягнення грошової суми, яка складається з основного боргу, пені, процентів річних та інфляційних втрат. Підставою позову (обставиною, якою позивач обґрунтовує свої вимоги) є укладення Договору № 1/51 про надання послуг від 31.03.2010р. та неналежне його виконання відповідачем, яке полягає у нездійсненні оплати за надані послуги в порядку та на умовах цього Договору з врахуванням положень Договору комісії № 2/52 від 31.03.2010р.

Тобто, відповідно до ст. 16 ЦК України позивач обрав спосіб захисту свого права у вигляді примусового виконання обовязку в натурі (пункт 5 частини 2 ст. 16 ЦК України).

Проте, рішенням господарського суду Київської області від 27.08.2014р. у справі № 911/357/13-г, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір про надання послуг за №1/51, укладений 31.03.2010р. між приватно-орендною агрофірмою Україна та державним сільськогосподарським підприємством Головний селекційний центр України.

Рішенням господарського суду Київської області від 25.04.2013р. у справі № 911/972/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2013р. та постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2014р. і яке відповідно набрало законної сили, визнано недійсним договір комісії за №2/52, укладений 31.03.2010р. між приватно-орендною агрофірмою Україна та державним сільськогосподарським підприємством Головний селекційний центр України.

Скеровуючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України в постанові від 27.05.2015 р. зазначив, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що в пункті 2.2. договору №1/51 про надання послуг зазначено, що у разі, коли фактичні обсяги врожаю сільськогосподарських культур будуть меншими за обсяги, що зазначені у п.2.1. цього Договору, здійснюється відповідний перерахунок вартості наданих послуг з урахуванням фактичних обсягів врожаю сільськогосподарських культур, що узгоджується Сторонами в окремому додатку до цього договору та не встановив чи підписувалися між сторонами договору №1/51 окремі додатки до Договору №1/51, як це передбачено п.2.2. Договору.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять окремих додатків до договору № 1/51. Як вбачається з пояснень представників сторін, які надані суду під час нового розгляду справи, між сторонами договору №1/51 окремих додатків, відповідно до яких здійснюється відповідний перерахунок вартості наданих послуг з урахуванням фактичних обсягів врожаю сільськогосподарських культур, що узгоджується Сторонами, не підписувалося.

Вищий господарський суд України в постанові від 27.05.2015 р. також зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, оскільки Договір №1/51, який є підставою позову, визнано в судовому порядку недійсним, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє.

З цього приводу судом встановлено наступне.

В мотивувальній частині рішення господарського суду Київської області від 27.08.2014р. у справі № 911/357/13-г, яким визнано недійсним договір про надання послуг за №1/51, укладений 31.03.2010р. між приватно-орендною агрофірмою Україна та державним сільськогосподарським підприємством Головний селекційний центр України, зазначено, що зобов`язання за спірним договором вважаються недійсними на майбутнє з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили.

Залишаючи без змін рішення господарського суду Київської області від 25.04.2013р. у справі № 911/972/13, яким визнано недійсним договір комісії за №2/52 від 31.03.2010 р., та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2013 р., Вищий господарський суд України у постанові від 31.03.2014р. зазначив, що зобов'язання за спірним договором вважаються недійсними на майбутнє з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

В пункті 2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України.

Як вже зазначалося, в мотивувальній частині рішення суду у справі № 911/357/13-г, яким визнано недійсним договір про надання послуг за №1/51, зазначено, що саме зобов`язання за спірним договором вважаються недійсними на майбутнє з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили, а тому суд правові наслідки такої недійсності визначає відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України, як це зазначено в п. 2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Згідно з ч. 1 абз. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому, відповідно до ч 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною 1 абз. 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч. 3 ст. 216 ЦК України.)

Особливих правових наслідків недійсності договорів про надання послуг та комісії законом не встановлено, отже до спірних правовідносин застосовуються правові наслідки, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Також частиною 2 ст. 208 ГК України передбачено, що у разі визнання недійсним зобов'язання кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Таким чином, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, у тому числі пов`язаних з його виконанням, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Позивач же визначив предметом позову стягнення заборгованості з врахуванням пені, річних та інфляційних, з підстав неналежного виконання відповідачем умов договору про надання послуг № 1/51 від 31.03.2010р. з врахуванням договору комісії № 2/52 від 31.10.2010р., які визнані недійсними.

При цьому, твердження позивача, що договір № 1/51 про надання послуг та договір комісії № 2/52 визнані недійсними лише на майбутнє, оскільки договори виконувались і неможливо повернути отримане за договором, не відповідає чинному законодавству, оскільки, як вже зазначалося, саме зобов`язання за спірними договорами вважаються недійсними та припинені на майбутнє з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили. Зазначене стосується і невиконаних станом на час прийняття рішень суду про визнання договорів недійсними зобов`язань відповідача за цими договорами, з позовом про примусове виконання яких звернувся позивач до суду.

Згідно з п. 2.14. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» за встановленої під час судового розгляду неможливості повернути одержане за правочином майно у натурі (через його втрату, псування, істотну зміну тощо) набувач повинен відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). З метою такого відшкодування заінтересована особа вправі звернутися до набувача з окремою позовною вимогою.

Враховуючи те, що недійсний договір № 1/51 його сторонами частково виконано, позивачем відповідачу надано послуги та виконано передбачені договором роботи, то позивач має право на відшкодування вартості цих робіт та послуг в порядку ст. 216 ЦК України за цінами, що існують на момент такого відшкодування.

Враховуючи, що предмет та підстави позову визначає позивач, то позовні вимоги про стягнення з відповідача 18906588,56 грн., з яких 5777206,91 грн. заборгованості, 158471,64 грн. пені, 272855,14 грн. 3 % процентів річних, 1670539,93 грн. інфляційних втрат та 11027514,94 грн. заборгованості за надані послуги з вирощування врожаю за Договором № 1/51 про надання послуг від 31.03.2010р. з врахуванням положень Договору комісії № 2/52 від 31.03.2010р. , є такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Головуючий О.О. Рябцева

Суддя В.М. Бацуца

Суддя В.М. Бабкіна

Рішення підписано 29.01.2016 р.