РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2016Справа №910/32753/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/32753/15

за позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1;

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»;

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Ауді Центр Хмельницький»;

про визнання правочину недійсним.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_4, довіреність № 2567 від 15.12.2015р.;

від відповідачів: не з'явились.

обставини справи:

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до 1. товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», 2. товариства з обмеженою відповідальністю «Ауді Центр Хмельницький» про визнання недійсним з моменту підписання договору фінансового лізингу № 00007106 від 02.04.2013р. та визнання недійсною Угоди від 22.10.2013р. про заміну лізингоотримувача в договорі про фінансовий лізинг № 00007106 від 02.04.2013р.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що договір фінансового лізингу № 00007106 від 02.04.2013р. суперечить нормам чинного законодавства, також є фіктивним, оскільки укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків. Внаслідок чого також є недійсною Угода від 22.10.2013р. про заміну лізингоотримувача в договорі про фінансовий лізинг № 00007106 від 02.04.2013р., яка, в свою чергу, підписана позивачем під впливом омани та помилки щодо істотної умови договору, а саме: ціни договору та розміру і порядку здійснення лізингових платежів за ним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.12.2015 р. порушено провадження у справі № 910/32753/15, розгляд справи призначений на 28.01.2016р.

27.01.2016р. через відділ діловодства суду від позивача отримано заяву про витребування доказів, а саме: документів про проходження митного контролю та митного оформлення транспортного засобу, що є предметом спірного договорі фінансового лізингу та первинних бухгалтерських документів, відповідно до яких було проведено оплату відповідачем 1 на користь відповідача-2 суми коштів за об'єкт лізингу.

Присутній у судовому засіданні 28.01.2016р. представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, а також просив суд задовольнити клопотання про витребування доказів, подане до суду 27.01.2016р.

Відповідно до статті 38 Господарського процесуального кодексу сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено, який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

Судом відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, оскільки визначені цим клопотанням документи стосуються виконання договору купівлі-продажу об'єкту лізингу, укладеного між лізингодавцем та продавцем об'єкту лізингу, який не є предметом розгляду даної справи.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився, при цьому 26.01.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача-2 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача-2.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 30.12.2015р. не виконав, письмовий відзив на позов не подав.

Відповідач-1 належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 30.12.2015р. було надіслано відповідачу-1 рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача-1 суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача-1 не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача-1, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.04.2013р. між відповідачем-1 (лізингодавець) та відповідачем-2 (лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг №00007106, згідно умов якого лізингодавець зобов'язався передати у розпорядження лізингоодержувача об'єкт лізингу - транспортний засіб типу Audi А4 1,8 ТFSІ (125 kWt), шасі НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2 (далі - об'єкт лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат, та виплати лізингових платежів, який складає невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 38930,00 доларів США, не враховуючи авансовий платіж на суму, що становить еквівалент у гривні 6870,00 доларів США.

22.10.2013р. підписано угоду про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг та складено акт прийому-передачі об'єкта лізингу новому лізингоодержувачу, згідно з яким відповідач-2 передав, а новий лізингоодержувач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) прийняла об'єкт лізингу. Також, новий лізингоодержувач прийняв ключі від об'єкта лізингу, комплект сигналізації, усі предмети внутрішнього інтер'єру та додаткового обладнання, як передбачено модифікацією та комплектацією об'єкта лізингу.

Відносини сторін, які не врегульовано у договорі, сторони встановили у додатку до договору про фінансовий лізинг «Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу», який є невід'ємною частиною договору фінансового лізингу.

Як зазначає позивач, договір фінансового лізингу № 00007106 від 02.04.2013р. суперечить нормам чинного законодавства, оскільки в його умовах зазначено дилером-продавцем ТОВ «Ауді Центр Хмельницький», тобто відповідача-2, який є лізингоодержувачем за цим договором, що суперечить положенням статті 806 Цивільного кодексу України, статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки продавець та лізингоодержувач - це різні особи, в іншому випадку, такий договір втрачає ознаки лізингової угоди.

Також, позивач вказує на те, що договір про фінансовий лізинг №00007106 від 02.04.2013р. є фіктивним, оскільки укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків. Внаслідок чого також є недійсною Угода від 22.10.2013р. про заміну лізингоотримувача в договорі про фінансовий лізинг № 00007106 від 02.04.2013р., яка, в свою чергу, підписана позивачем під впливом омани та помилки щодо істотної умови договору, а саме ціни договору та розміру і порядку здійснення лізингових платежів за ним. До того ж, позивач зазначає, умовами формули визначення змінної процентної ставки відповідно до п.6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, відповідач-1 ввів в оману позивача, не зазначивши у договорі розмір тримісячної ставки LIBOR, за яким відповідач-1 розраховує лізингові платежі. У зв'язку з чим, неможливо встановити за якою процентною ставкою визначались лізингові платежі у виді процентів.

З огляду на викладене, позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00007106 від 02.04.2013р. та визнати недійсною Угоду від 22.10.2013р. про заміну лізингоотримувача в договорі про фінансовий лізинг № 00007106 від 02.04.2013р.

Приписами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі статтею 806 Цивільного кодексу України За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Судом встановлено, що укладений сторонами договір № 00007106 від 02.04.2013р. має цивільно-правову природу договору фінансового лізингу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 2 цього ж Закону, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За нормами статті 4 Закону України «Про фінансовий лізинг» суб'єктами лізингу можуть бути:

- лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу;

- лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця;

- продавець (постачальник) - фізична або юридична особа, в якої лізингодавець набуває річ, що в наступному буде передана як предмет лізингу лізингоодержувачу;

- інші юридичні або фізичні особи, які є сторонами багатостороннього договору лізингу.

З вищезазначеного, суд вбачає специфічні ознаки фінансового лізингу:

- трьохсторонній характер відносин - участь лізингодавця, лізингоодержувача та продавця (постачальника);

- наявність комплексу договорів (договору лізингу та договору купівлі-продажу);

- спеціальне придбання майна лізингодавцем для надання його у лізинг;

- активна роль лізингоодержувача, якому надане право обрати предмет лізингу та його продавця;

- мінімальний строк лізингу, який складає 1 (один) рік.

Відтак, чинне законодавство передбачає участь трьох сторін при укладенні комплексу договорів: договору лізингу та договору купівлі-продажу, водночас норми закону не містять заборон щодо участі однієї й тієї ж особи в якості лізингоодержувача та продавця.

При цьому, між лізингодавцем і лізингоодержувачем існують відносини щодо визначення умов придбання предмета лізингу, що, у свою чергу, включають вибір продавця та/або визначення предмета лізингу. Законодавче регулювання відносин щодо визначення умов придбання предмета лізингу базується на нормах ч. 1 ст. 806 та ч. І ст. 808 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 1 та п. 1 ч. І ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг». Вибір продавця предмета лізингу здійснюється за домовленістю між лізингодавцем і лізингоодержувачем.

Так, умовами договору № 00007106 про фінансовий лізинг від 02.04.2013р. відповідачами погоджено, що продавцем об'єкту лізингу є ТОВ «Ауді Центр Хмельницький».

З огляду на вищевикладене, суд відхиляє твердження позивача, що продавець та лізингоодержувач не може бути однією і тією ж самою особою, а також те, що договір № 00007106 про фінансовий лізинг від 02.04.2013р. є фіктивним та укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків.

У пункті 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Матеріали справи містять докази передачі об'єкта лізингу позивачу, що свідчить про придбання відповідачем-1 на виконання умов договору № 00007106 про фінансовий лізинг від 02.04.2013р. об'єкта лізингу з метою подальшої його передачі лізингоодержувачу.

Крім того, позивачем до матеріалів справи надано докази проведення оплат лізингових платежів.

Окрім того, позивач вказує на недійсність Угоди від 22.10.2013р.про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг, укладену між позивачем та відповідачем-1, обґрунтовуючи тим, що відповідачем-1 введено в оману позивача щодо істотної умови договору, а саме ціни договору та розміру і порядку здійснення лізингових платежів за ним. До того ж, позивач зазначає, умовами формули визначення змінної процентної ставки відповідно до п.6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, відповідач-1 ввів в оману позивача, не зазначивши у договорі розмір тримісячної ставки LIBOR, за яким відповідач-1 розраховує лізингові платежі. У зв'язку з чим, неможливо встановити за якою процентною ставкою визначались лізингові платежі у виді процентів.

Згідно п. 3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що умовами розділу 4 «Гарантії сторін» Угоди від 22.10.2013р.про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг, укладеної між позивачем та відповідачем-1, погоджено, що підписанням цієї угоди новий лізингоодержувач (позивач) підтверджує, що він ознайомився з Договором про фінансовий лізинг (в тому числі з усіма документами, які складають цей договір або мають відношення до нього) і з'ясував усі питання, інформація щодо яких є необхідною для нього з метою прийняття рішення про укладення цієї Угоди. Позивач оглянув об'єкт лізингу, перевірив його роботу і підтверджує, що технічні характеристики та стан об'єкта лізингу повністю відповідають вимогам позивача. Позивач підтверджує, що у відповідності з положеннями Договору про фінансовий лізинг він приймає на себе ризики будь-яких несправностей, технічних та інших дефектів об'єкта лізингу і не матиме права пред'являти будь-які вимоги до відповідача-1 у зв'язку з виявленням таких несправностей та дефектів.

Підписанням цієї Угоди відповідач-2 підтверджує, що він ознайомив позивача з Договором про фінансовий лізинг (в тому числі усі документи, які складають цей Договір або мають відношення до нього) та повідомив позивачу усю відому відповідачу-2 інформацію, яка має відношення до укладення та виконання Договору про фінансовий лізинг.

Відповідач-2 та позивач підтверджують, що ними досягнуто необхідних домовленостей та укладено відповідну угоду щодо проведення розрахунків у зв'язку з передачею позивачу права на користування обкатом лізингу та інших прав та обов'язків за договором про фінансовий лізинг (стаття 3.4).

Крім того, розділ 1 Угоди передбачає, що лізингові та інші платежі, які підлягають оплаті позивачем на користь відповідача-1, визначаються відповідно до Договору про фінансовий лізинг та Нового плану відшкодування, який додається до даної Угоди (та міститься в матеріалах справи).

З огляду на викладене, суд відхиляє твердження позивача про введення останнього в оману, оскільки позивач, підписавши Угоду про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг від 22.10.2013р., підтвердив обізнаність та зрозумілість усіх умов Договору про фінансовий лізинг, зокрема, умов щодо визначення розміру та порядку лізингових платежів, а також процентної ставки згідно з п.6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, які є невід'ємною частиною Договору фінансового лізингу.

Проаналізувавши умови п.6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, яким передбачено, якщо сторони домовились про зміну процентної ставки, застосовуватимуться наступні правила: графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) розраховуватиметься на основі змінної процентної ставки у розмірі тримісячної ставки LIBOR для доларів США/EURIBOR для Євро (відповідно до умов Контракту). Тому якщо тримісячна ставка LIBOR для доларів США/EURIBOR для Євро зміниться у порівнянні з останнім коригуванням процентної ставки або, відповідно, датою доставки об'єктів лізингу у більше ніж на 0,25 процентних пунктів, робиться аналогічне абсолютне коригування проценту (з додаванням абсолютної вартості такого збільшення до абсолютного розміру проценту) на дату виставлення рахунку, після відповідного календарного кварталу.

Суд враховує, що процентна ставка LIBOR є міжбанківською та розраховується як середньоарифметичне значення індивідуальних процентних ставок пропозицій ресурсів банків-членів британської асоціації.

Відповідно до діючих норм, LIBOR застосовується як Лондонська міжбанківська ставка пропозицій. Вказана ставка застосовується для розрахунків між банками та є величиною, яка свідчить про те, під які проценти банки можуть кредитувати один одного.

Постановою правління НБУ №33 від 09.02.2005р. рекомендовано банкам під час визначення ціни за залученими коштами в іноземній валюті орієнтуватися на розмір ставки LIBOR плюс 1-3 відсоткових пункти (в залежності від терміну залучення коштів).

Згідно постанови Правління Національного банку України № 363 від 03.08.2004р., розмір ставки LIBOR доводиться щоденно службовим розпорядженням Національного банку України "Про офіційний курс гривні до іноземних валют", а також розміщується на офіційному web-сайті Національного банку України.

Відтак, застосування процентної ставки LIBOR передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України, а її застосування у спірному договорі не суперечить нормам діючого законодавства щодо цього виду договорів, що спростовує доводи позивача про навмисне приховання відповідачем-1 в умовах договору про фінансовий лізинг, угоди до цього договору та в Загальних комерційних умовах внутрішнього фінансового лізингу розміру тримісячної ставки LIBOR.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що в момент вчинення правочину сторонами не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою ст. 203 ЦК України, спірний правочин не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, волевиявлення учасників правочину було вільним, відповідало їх внутрішній волі.

За таких обставин, суд відхиляє посилання позивача на недійсність спірних правочинів, як такі, що не доведені належними засобами доказування в порядку статей 33, 34 ГПК України, а тому договір № 00007106 про фінансовий лізинг від 02.04.2013р. та Угода про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг від 22.10.2013р. є дійсними та такими, що створюють цивільні права та обов'язки позивача, а відтак заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 02.02.2016р.

Суддя А.І. Привалов