РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2016Справа №910/28929/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла»

До Публічного акціонерного товариства «Електроприлад»

Про зобов'язання вчинити дії та стягнення 94 534, 23 грн.

Суддя Мельник В.І.

Представники:

від позивача: Поліводський О.А., довіреність № б/н від 23.02.2015

від відповідача Руляков В.В., довіреність № б/н від 01.12.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» (далі -позивач) подало на розгляд господарського суду міста Києва позов до Публічного акціонерного товариства «Електроприлад» (далі - відповідач) про зобов'язання підписати акт прийому-передачі та стягнення збитків у розмірі 94 534, 23 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не підписується акт прийому-передачі.

Ухвалою суду від 13.11.2015р. порушено провадження у справі № 910/28929/15 та призначено розгляд на 07.12.2015 р.

03.12.2015р. позивач подав через канцелярію суду документи по справі.

07.12.2015р. відповідач подав через канцелярію суду відзив на позов.

07.12.215р. представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по справі, підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, повідомив суд про подачу відзиву на позов до суду.

Представник позивача повідомив суд про те, що він не отримував відзив на позов.

Представник відповідача повідомив суд про направлення відзиву на позов на адресу позивача, проте надав копію відзиву без додатків представнику позивача у судовому засіданні.

Суд відклав судовий розгляд справи на 15.01.2016р., для надання можливості представнику позивача підготувати пояснення, з урахування відзиву на позов.

15.01.2016р. представник позивача у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив.

Судом оголошено перерву у судовому засіданні до 18.01.2016р.

18.01.2016р. представник позивача у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив.

Суд після видалення до нарадчої кімнати, оголосив вступну та резолютивну частини рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог позивача.

Згідно ст.87 Господарського процесуального кодексу України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2009 р. між ПАТ «Електроприлад» (на день укладення договору - ВАТ Електроприлад»), (далі - «Відповідач») та ПП «Діла» (реорганізоване в TOB «МЛ «Діла», є його повним правонаступником) (далі - «Позивач») укладено Договір оренди нерухомого майна № 262 (далі - «Договір оренди»).

Відповідно до п. 2.1. договору оренди, в порядку та на умовах, визначених цим договором оренди, орендодавець зобов'язується передати орендареві, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове користування (далі за текстом іменується - оренда) за плату та на обумовлений строк для здійснення своєї господарської діяльності Об 'єкт оренди.

Пунктом 1.3. договору оренди передбачено, що об'єктом оренди є нежилі приміщення, що розташовані на першому і другому поверхах за адресою м. Київ, вул. Глибочицька, 17, що згідно технічної документації є нежилими приміщеннями з № 1 по № 48 (групи приміщень №1), №№ 1, 2 (групи приміщень № 2), №№І, II, III першого поверху, з №1 по №36 (групи приміщень №3), №№ І, II другого поверху («літера К»), загальною площею 1832,3 кв. м. При цьому частина зазначеного приміщення площею 172,3 кв. м. та нежила будівля (літера «Ж» площею 174,9 кв.м.) не є об'єктом оренди.

Нежилі приміщення орендувалися позивачем для влаштування в них медичної лабораторії з елементами виробничої діяльності (п. 2.4. Договору).

До Договору оренди сторони укладали Додаткові угоди №1 від 14 січня 2010 р., №2 від 24 лютого 2010 р. і №3 від 26 березня 2012 р.

02 квітня 2012р. сторони договору оренди передали один одному нежилі приміщення, про що підписали Акт приймання-передачі (копія наявна в матеріалах справи).

Після тривалого періоду листування між сторонами щодо проведення капітального ремонту Орендодавець згоди на його проведення не надав, а Орендар звернувся із заявою про розірвання Договору оренди, у якій просив прийняти Нежилі приміщення. Після того, як Відповідач згоди на розірвання Договору оренди не надав та ухилявся від виконання його умов, позивач звернувся до суду для захисту свого права на розірвання договору оренди.

03.02.2014р. господарським судом м. Києва (суддя М.О.Любченко справа № 910/8160/13) було прийнято Рішення, яким договір оренди нежилих приміщень та додаткових угод до нього було розірвано , яке 20.05.2014 р. Київський апеляційний господарський суд залишив без змін згідно постанови.

Враховуючи те, що постанова Київського апеляційного господарського суду набирає законної сили з моменту її проголошення, то позивач неодноразово звертався до відповідача з листами про передачу нежилих приміщень, а саме: від 25.02.2014 р. вих.№3.1/287, від 18.03.2014 р. вих.№3.1/327, від 28.03.2014р. вих.№3.1/342, від 03.04.2014 р. вих.№3.1/358, від 14.05.2014 р. вих.№3.1/457 (копії листів про проведення передачі Нежилих приміщень наявні). Проте, згідно тверджень позивача, відповідач нежилі приміщення не прийняв, Акти приймання-передачі не підписав та на зустріч із передачі Нежилих приміщень не з'являвся.

05.08.2014р. Вищий господарський суд України прийняв постанову, якою справу 910/8160 13 було направлено на новий розгляд, а рішення судів попередніх інстанцій було скасовано.

23.09.2014р. господарський суд м. Києва (суддя Л.Д.Головатюк) повторно розглянувши матеріали справи виніс рішення, яким договір оренди нежилих приміщень та додаткових угод до нього було розірвано , а також стягнуто забезпечувальний платіж, передоплату за оренду нежитлових приміщень та витрати позивача, понесені внаслідок проведення підготовки проектної документації, встановлення систем кондиціонування та вентиляції, а також складського зберігання.

Вказане рішення залишене в силі Київським апеляційним господарським судом та Вищим господарським судом України.

Позивач направляв на адресу відповідача листи-вимоги, в яких просив відповідача прийняти нежитлові приміщення за відповідними актами, проте відповідач на такі звернення позивача не реагував.

При цьому, позивач у своїх позовних вимогах та поясненнях, наданих суду у судовому засіданні, повідомляв про те, що відповідачем була надана усна згода на підписання спірних актів, матеріалами справи такі твердження позивача не були підтверджені.

Згідно поданого позову та своїх пояснень, позивач також посилався на те, що він розпочав здійснювати охорону спірного об'єкта, на підставі трудового договору з 23.09.2014р., в підтвердження чого надав суду копії наказів про призначення вказаної охорони, та повідомив суд про те, що згідно даних його бухгалтерського обліку за такі послуги позивач сплатив 94 534,23 грн., і наголошував на тому, що вказана сума є збитками позивача.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилався на те, що твердження позивача про те, що відповідач не реагував на звернення позивача є такими, що не відповідають дійсності, оскільки відповідач неодноразово з'являвся для укладання та підписання акту приймання - передачі спірного приміщення, проте сторони не могли досягти згоди, щодо викладеного тексту акту приймання -передачі орендованих приміщень.

Внаслідок не врегулювання спору у досудовому порядку, позивач подав на розгляд суду позов, в якому просив зобов'язати відповідача прийняти за Актами приймання - передачі нежилі приміщення, що розташовані за адресою м. Київ, вул. Глибочицька 17, а саме: з № 1 по № 48 (групи приміщень №1), №№ 1, 2 (групи приміщень № 2), №№І, II, III першого поверху, з №1 по №36 (групи приміщень №3), №№ І, II другого поверху («літера К»), загальною площею 2004,6 м2, а також просив суд стягнути з відповідача 94 534,23 грн. - збитків, у вигляді вартості оплати охоронних послуг та відшкодувати судові витрати.

Суд, дослідивши та оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, виходячи з такого.

Згідно ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Як визначено ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин, як різновид юридичних фактів, характеризується, тим, що він є вольовим актом і воля сторін у правочині має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тобто на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, серед переліку наведених норм чинного законодавства України відсутній такий спосіб захисту права як зобов"язання контрагентом по договору оренди прийняти за актами приймання - передачі спірні приміщення.

Такої ж позиції дотримується Вищий господарський суд України, згідно постанови № 7/133 від 30.09.2009р. в якій зазначено те, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, акти приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до предмету доказування. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове вчинення відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога про зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі орендованих нежитлових приміщень не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення, ця вимога повинна спиратись на підставу позову. Як вбачається з Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008р. №13, господарський суд встановивши, що предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припинити провадження у справі у зв'язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

За таких обставин, позовні вимоги позивача, в частині зобов'язання відповідача прийняти за Актами приймання - передачі нежитлові приміщення, що розташовані за адресою м. Київ, вул. Глибочицька 17, а саме: з № 1 по № 48 (групи приміщень №1), №№ 1, 2 (групи приміщень № 2), №№І, II, III першого поверху, з №1 по №36 (групи приміщень №3), №№ І, II другого поверху («літера К»), загальною площею 2004,6 м2, не підягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 94 534,23 грн. збитків, то така вимога позивача також не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Крім того, суд зазначає, що з огляду на положення ст. ст. 22, 611, 614, 623 Цивільного кодексу України, для підтвердження факту наявності збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Суд дослідивши умови договору оренди та докази, надані позивачем в підтвердження вказаної позовної вимоги, а саме стягнення з відповідача 94 534,23 грн. збитків, встановив, що умови вказаного спірного договору оренди не передбачали обов'язку позивача на здійснення саме охорони спірного орендованого приміщення, рішення про здійснення охорони спірного приміщення було прийнято позивачем одноособову та за власною ініціативою на свій розсуд.

Умови п.8.2.1 договору оренди, на які позивач посилався згідно позовної заяви, не містять в собі обов'язку позивача на здійснення саме охорони спірного приміщення, а вказують лише про те, що позивач зобов'язаний використовувати та зберігати об'єкт оренди з метою підтримки його технічного стану не гіршого за той, в якому воно було отримано за Актом приймання - передачі, а саме зазначено, що приміщення, які приймались позивачем в оренду, перебували у задовільному стані (п.2 Акту приймання-передачі від 02.04.2012р.).

Статтею 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факт понесення саме збитків у розмірі 94 534,23 грн., оскільки як вже зазначалось вище, рішення про здійснення охорони спірного об'єкта оренди було прийнято позивачем одноособово та без наявності такого обов'язку згідно умов договору оренди, а також не надано жодних письмових ґрунтовних доказів того, що саме охоронялось на спірному об'єкті та з якою метою здійснювалась вказана охорона приміщень, в тому числі і після набрання законної сили судовим рішенням про розірвання спірного договору оренди та стягнення збитків у вигляді витрат позивача, тобто після 18.11.2014р. Зокрема, у зазначеному рішенні господарського суду міста Києва № 910/8160/13 від 23.09.2014р., яке набрало законної сили згідно постанови КАГС від 18.11.2014р. та на яке посилається позивач, не було встановлено жодного факту того, що спірне приміщення охоронялось позивачем або те, що позивач мав такий обов'язок згідно умов договору оренди № 262 від 27.10.2009р.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст.36 ГПК України зазначає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача прийняти за актами приймання-передачі нежитлових приміщень та стягнення з відповідача 64 534,23 грн. збитків, не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст.49 ГПК України, при відмові в задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У позові відмовити повністю.

2. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

(Повний текст рішення складено: 01.02.2016р.)

Суддя В.І.Мельник