РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016Справа №910/19/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»

про відшкодування шкоди у розмірі 5 954, 44 грн.

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача - Храмов Я.М. (довіреність №6 від 01.01.2016);

від відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

04.01.2016 Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» звернулось до господарського суду м. Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» страхового відшкодування в сумі 5 954, 44 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач на підставі договору добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків №250557297.12 від 27.11.2012 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплатив страхове відшкодування, а тому відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільна відповідальність власника транспортного засобу, з вини якого трапилась дорожньо-транспортна пригода (далі за текстом - ДТП), що підтверджується постановою суду, була застрахована відповідачем, позивач просить стягнути з останнього шкоду у розмірі 5 954,44 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.01.2016 порушено провадження у справі №910/19/16 та вказану справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 26.01.2016.

Письмовим відзивом на позовну заяву №08-03-12/449 від 15.01.2016 відповідач заперечив проти задоволення позову та просив відмовити у позові в повному обсязі, посилаючись на те, що ні попередній кредитор, ні позивач не зверталися до НАСК «Оранта» з заявою про страхове відшкодування впродовж одного року, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

20.01.2016 через загальний відділ канцелярії господарського суду м. Києва надійшов лист МТСБУ №7/2-28/1119 від 18.01.2016 щодо інформації відповідно до страхового полісу № АВ/9298577.

В судове засідання 26.01.2016 з'явився представник позивача, надав пояснення по суті справи.

Представник відповідача у судове засідання 26.01.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, наявним в матеріалах справи.

При цьому, відповідно до п. 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 26.01.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

27.11.2012 між Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перша лізингова компанія» укладено договір добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків №250557297.12 (далі за текстом - договір), предметом якого є майнова відповідальність за пошкодження транспортного засобу «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП, та вигодонабувачем є страхувальник ТОВ «Перша лізингова компанія».

Строк дії договору страхування - з 30.11.2012 по 29.11.2013 (п. 5 договору).

25.10.2013 о 11 год. 30 хв. по вул. Ватутіна, 40 в м. Житомирі водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем «ВАЗ-21114», державний номерний знак НОМЕР_2, не дотримався безпечної дистанції, не врахував дорожні умови та не вибрав безпечну швидкість руху, зіткнувся з автомобілем «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, який рухався попереду, чим порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

В результаті ДТП автомобіль «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, було пошкоджено, що підтверджується розширеною довідкою про дорожньо-транспортну пригоду №9291897, виданою УДАІ УМВС України.

Згідно з постановою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 29.11.2013 у справі №276/1657/13-ц (належним чином засвідчена копія постанови містяться в матеріалах справи), дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушенням водієм ОСОБА_2 п. 13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, в результаті чого останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

В матеріалах справи міститься повідомлення про автоаварію від 25.10.2013 та заява про виплату страхового відшкодування від 29.11.2013, відповідно до яких страхувальник повідомив страховика про настання страхового випадку у вигляді ДТП, що сталась 25.10.2013, та просив виплатити страхове відшкодування.

Відповідно до рахунку №СА-000152721 від 30.10.2013, виставленого ТОВ «Світ-Авто», відновлювальний ремонт пошкодження транспортного засобу «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, склав 9 675,65 грн. з ПДВ.

Відповідно до страхового акту №106946 від 05.12.2013 та розрахунку суми страхового відшкодування, позивачем узгоджена сума страхового відшкодування на відновлювальний ремонт транспортного засобу «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, в розмірі 6 464,44 грн.

На виконання умов договору, позивачем відповідно до страхового акту №106946 від 05.12.2013, була здійснена виплата страхового відшкодування на рахунок вигодонабувача ТОВ «Перша лізингова компанія» в розмірі 6 464,44 грн., що підтверджується платіжним дорученням №979 від 24.01.2014.

Матеріали справи містять претензію позивача №3415 від 06.08.2015 направлену на адресу відповідача про сплату регресного зобов'язання в сумі 5 954,44 грн., отриману представником відповідача 10.08.2015, що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення, яка знаходиться в матеріалах справи.

Проте відповіді на претензію відповідач не надав, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову з таких підстав.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Таким актом є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі за текстом - Закон), який містить спеціальні норми щодо регулювання правовідносин з відшкодування шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У відповідності до ст. 5 Закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи.

Статтею 29 Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Ст. 1191 Цивільного кодексу України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Згідно ст. 257, ч. 6 ст. 261 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки, а за регресними зобов'язаннями, перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання.

Частиною 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з ч. 1-3 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України. Страховик та страхувальник мають право залучити за свій рахунок аварійного комісара до розслідування обставин страхового випадку.

Частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 14.05.2013 у справі №5011-50/17049-2012, від 30.07.2013 р. у справі №910/3655/13 та від 27.01.2014 у справі №910/3023/13, та постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі №910/7163/14.

Матеріалами справи підтверджено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, становить 9 675,65 грн., що вбачається зі страхового акту №106946 від 05.12.2013, у якому позивачем узгоджена сума страхового відшкодування в розмірі 6 464,44 грн. (9 675,65 грн. - 1612,61 грн. ПДВ - 1 598,60 грн. франшиза) та рахунку №СА-000152721 від 30.10.2013, виставленого ТОВ «Світ-Авто».

Вказана сума відновлювального ремонту автомобіля марки «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 6 464,44 грн. була виплачена позивачем на рахунок вигодонабувача ТОВ «Перша лізингова компанія», що підтверджується платіжним дорученням № 979 від 24.01.2014, на підставі повідомлення про автоаварію від 25.10.2013 та заява про виплату страхового відшкодування від 29.11.2013.

Вина особи ОСОБА_2, який керував автомобілем «ВАЗ-21114», державний номерний знак НОМЕР_2, встановлена постановою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 29.11.2013 у справі №276/1657/13-ц.

Таким чином, на підставі зазначених вище обставин справи, наведених норм закону та у зв'язку з укладенням відповідачем полісу страхування цивільно-правової відповідальності №АВ/9298577, на відповідача покладений обов'язок відшкодовувати шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу «ВАЗ-21114», державний номерний знак НОМЕР_2.

Статтею 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюється, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Відповідно до ст. 12.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АВ/9298577 встановлено ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну в розмірі 50 000 грн., франшиза за даним полісом - 510,00 грн.

Відповідно до ст. 12.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму страхового відшкодування у розмірі 5 954,44 грн. (6 464,44 грн. сума виплаченого страхового відшкодування - 510 грн. франшизи), а тому відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 5 954,44 грн.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України №23/279 від 28.08.2012 р., №910/17223/13 від 04.11.2014 р. та інших.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з покладенням на відповідача судових витрат у справі на підставі положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Д, код 00034186) на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 33, код 16285602) 5 954 (п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят чотири) грн. 44 коп. та 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. - судового збору. Видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складене та підписане - 01.02.2016.

Суддя В.О. Демидов