ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р. Справа №922/5636/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача не зявився;

першого відповідача не зявився;

другого відповідача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 22.10.2015 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківторгсервіс», м.Харків, (вх.№5802Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 30.11.2015 року по справі №922/5636/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківторгсервіс», м.Харків,

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітхіт», м.Дніпропетровськ,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН», с. Шляхове,

про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківторгсервіс» звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітхіт» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН», в якій просило визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.09.2015 року №16/09/15.

Рішенням господарського суду Харківської області від 30.11.2015 року по справі №922/5636/15 (суддя Добреля Н.С.) у задоволені позову відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 30.11.2015 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім того, апелянт просить суд судові витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та витрати повязані з надання правової допомоги покласти на другого відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківторгсервіс» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

22.01.2016 року другий відповідач надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№755), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Свою позицію другий відповідач обґрунтовує тим, що позивач у справі не є тією особою, яка має право подавати позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу №16/09/15 від 16.09.2015 року, при цьому застосовує ті засоби захисту порушених прав на застосування яких він також не має права.

Крім того, другий відповідач вказує, що позивач у своїй позовній заяві не доводить того факту, що спірні мінеральні добрива «Нітроамофоска» 16:16:16 у кількості 25 т., отримані ТОВ «Лан» за договором купівлі-продажу №16/09/15 від 16.09.2015 року, є саме тими мінеральними добривами які були предметом договору поставки №511 від 16.09.2015 року.

Наполягає другий відповідач на тому, що відповідно до положень ч.3 ст. 207 Господарського кодексу України недійсним можна визнати лише те зобовязання, виконання якого ще триває на момент визнання такого зобовязання недійсним, а спірне зобовязання вже є виконаним та припиненим.

Також, другий відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що факт належності добрив ТОВ «Лан» на праві власності за договором, який позивач просить визнати недійсним, а також правомірність підстав набуття такого права власності за відсутністю ознак недійсності у договорі, додатково підтверджується копіями ухвали Валківського районного суду Харківської області та ухвали апеляційного суду Харківської області, які мають преюдиціальне доказове значення.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 25.01.2016 року була направлена позивачу та першому відповідачу рекомендованими листами 24.12.2015 року за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі і отримана позивачем 29.12.2015 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи.

Перший відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав, у судове засідання не зявився, направлена на його адресу ухвала суду повернута з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч.1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців) і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Приймаючи до уваги належне повідомлення позивача та першого відповідача про час та місце проведення судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглядати апеляційну скаргу у справі відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України без участі представників позивача та першого відповідача за наявними в матеріалах справи документами.

У судовому засіданні представник другого відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника другого відповідача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як зазначає позивач, 16.09.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківторгсервіс» (позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Елітхіт» (перший відповідач у справі) укладено договір №511, у відповідності до умов якого в порядку та на умовах даного договору, позивач (постачальник) зобов`язався поставити товар, а покупець (перший відповідач «Елітхіт») прийняти та оплатити його вартість відповідно до умов даного договору (п. 1.1. договору).

Згідно п. 1.2. договору ціна, асортимент та кількість товару визначається сторонами у специфікаціях та видаткових накладних.

Відповідно до п. 2.2 договору, оплата товару обумовлюється у специфікаціях до даного договору. Датою здійснення оплати є дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Як вбачається зі специфікації №1 від 16.09.2015 року та специфікації №2 від 16.09.2015 року першому відповідачу поставляється товар за умови попередньої оплати в сумі 5000,00 грн. та на його склад; остаточний розрахунок здійснюється по факту поставки товару на склад покупця (авто не вивантажується, доки гроші не дійдуть на рахунок продавця).

Дані специфікації підписані обома сторонами та скріплені печатками.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 16.09.2015 року, першим відповідачем було укладено договір №16/09/15 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лан» (другий відповідач у справі), у відповідності до умов якого, перший відповідач зобов`язався передати у власність другого відповідача товар, а другий відповідач зобов`язався прийняти та оплатити товар згідно умов договору на розрахунковий рахунок першого відповідача, згідно виставленого першим відповідачем рахунку.

Відповідно до п. 5.1 договору, гроші за проданий товар перераховуються на розрахунковий рахунок першого відповідача за фактом поставки товару на склад другого відповідача.

Даний договір підписано першим та другим відповідачами та скріплено печатками.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, перший відповідач виконав зобов`язання щодо поставки товару другому відповідачу, що підтверджується товарно-транспортною накладною від 18.09.2015 року (а.с. 114) та виставлено рахунок на оплату в сумі 260025,00 грн. (а.с. 115).

Другий відповідач свої зобовязання згідно договору №16/09/15 від 16.09.2015 року виконав, а саме оплатив отриманий товар в сумі 260025,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №670 від 18.09.2015 року та випискою з банківського рахунку першого відповідача (а.с. 117).

Позивач, вважає, що договір №16/09/15, укладений між першим та другим відповідачами порушує його права, як власника товару, оскільки товар, який був предметом договору №16/09/15 є товаром, який позивач передав першому відповідачу за договором №511 та за який перший відповідач не розрахувався в повному обсязі. На думку позивача, договір №16/09/15, укладений з порушенням ст. 658 Цивільного кодексу України, оскільки перший відповідач під час укладення договору не був власником товару, який є предметом цього договору. Таким чином, позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу №16/09/15 від 16.09.2015 року, укладений між ТОВ «Елітхіт» та ТОВ «Лан» недійсним.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, Але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)» зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вже було зазначено вище, 16.09.2015 року між першим та другим відповідачами було укладено договір купівлі-продажу №16/09/15 на підставі якого, першим відповідачем передано другому відповідачу товар, а другим відповідачем у свою чергу сплачено визначену договором суму за товар.

Даний договір було укладено шляхом надсилання ТОВ «Елітхіт» на електронну адресу ТОВ «Лан» проекту договору купівлі-продажу мінеральних добрив.

Вказаний проект договору вже містив копію печатки ТОВ «Елітхіт» та був підписаний зі сторони ТОВ «Лан» та направлений електронною поштою на адресу ТОВ «Елітхіт».

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Договір №16/09/15, укладений між ТОВ «Елітхіт» та ТОВ «Лан», укладено у спрощений спосіб, шляхом обміну відповідними зверненнями шляхом електронного листування.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Крім того, згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди по всіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому випадку узгодити предмет, ціну та строк дії договору.

Укладаючи спірний договір, сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, а саме, досягли згоди щодо ціни, якості, строків та порядку розрахунків, тощо.

Крім того, колегія суддів вважає істотною обставиною те, що спірний договір купівлі-продажу є припиненим, а зобовязання за ним виконаними, що підтверджується матеріалами справи.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач не довів, яким чином його права та/або інтереси порушуються спірним правочином, оскільки спірний договір не підтверджує сам факт поставки товару, а визначає лише порядок поставки, а факт поставки товару підтверджується товарно-транспортною накладною у відповідності до п. 6.3. договору. Відсутні в матеріалах справи й інші докази, які б могли свідчити про наявність таких порушень прав, інтересів позивача. Також, позивач не довів, яким саме чином відновиться його порушене право визнанням недійсним спірного правочину.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.8 постанови пленуму Верховного суду України від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади», звернення до суду здійснюється у формі, порядку, випадках та особами, передбаченими процесуальним законом.

Згідно ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Отже, за змістом ст.ст. 1, 2 Господарського процесуального кодексу України, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Проте, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого зазначеними нормами права. Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд має встановити, чи є особа, за позовом якої порушено провадження по справі, належним позивачем, тобто, звертаючись до суду із вимогами про визнання недійсним спірного договору, укладеного між відповідачами, позивач має довести, яким чином оспорюваний правочин порушує або оспорює права і охоронювані законом інтереси позивача.

Так, позивач не є стороною спірного правочину. Оскаржуваний правочин укладений відповідачами відповідно до приписів цивільного законодавства, регулює правовідносини, що склалися саме між відповідачами, та учасником яких не є позивач.

Щодо посилань позивача на те, що товар, який був предметом договору №16/09/15 є товаром, який позивач передав першому відповідачу за договором №511 та за який перший відповідач не розрахувався в повному обсязі, тобто перший відповідач уклав спірний договір з порушенням ст. ст. 658 Цивільного кодексу України, оскільки перший відповідач під час укладення договору не був власником товару, який є предметом оскаржуваного договору, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом договору №16/09/15 є передання у власність покупця ТОВ «Лан» товару, а саме: «Нітроамофоска NPK 16:16:16» у кількості 25 т. Предметом договору №511 є постачання покупцю ТОВ «Елітхіт» товару, а саме: «Нітроамофоска 16:16:16 в біг-бегах» у кількості 25 т. Тобто, предмети вищевказаних договорів є тотожними, однак, позивачем не обґрунтовано, а матеріалами справи не підтверджується, що товар, який поставлявся ТОВ «Елітхіт» ТОВ «Лан» є тим же самим товаром, що був поставлений позивачем ТОВ «Елітхіт». Отже, підстави вважати, що ТОВ «Елітхіт» реалізувало товар, право власності на який воно не набуло за договором №511 відсутні.

Щодо посилань позивача на те, що першим відповідачем не було оплачено товар за договором поставки №511 від 16.09.2015 року, то в даному випадку позивачем невірно обрано спосіб захисту, а заявлений ним спосіб захисту не направлений на відновлення його порушеного права.

Відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Проте, в матеріалах справи не міститься доказів звернення позивача до суду з відповідним позовом до ТОВ «Елітхіт».

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що правові відносини, що виникли між відповідачами на підставі спірного договору відповідають встановленим нормативними актами вимогам щодо договорів, а зміст вказаного договору не суперечить діючому законодавству України і не порушує прав позивача та спрямований на реальне настання правових наслідків, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання такого правочину недійсним.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківторгсервіс» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 30.11.2015 року по справі №922/5636/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, а також інші судові витрати, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківторгсервіс» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 30.11.2015 року у справі №922/5636/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2016 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.