ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р. Справа № 920/1306/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 за довіреністю №10-19/17-Д/73 від 30.06.2015 р.

відповідача: ОСОБА_2 статут №134 від 05.04.2000 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Сумиобленерго" в особі філії "Конотопський район електричних мереж" (вх.№ 5565С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 12.10.2015 р. у справі № 920/1306/15

за позовом ПАТ "Сумиобленерго" в особі філії "Конотопський район електричних мереж"

до ПСП агрофірми "Соснівська"

про визнання договору укладеним

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 р. ПАТ "Сумиобленерго" в особі філії "Конотопський район електричних мереж" звернулось до господарського суду Сумської області з позовом про визнання укладеним договору № 121198 від 09.07.2015 року про постачання електричної енергії у редакції ПАТ Сумиобленерго, а також просив стягнути з ПСП агрофірми "Соснівська" на свою користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Рішенням господарського суду Сумської області від 12.10.2015 р. (суддя Жерьобкіна Є.А.) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодившись з зазначеним рішенням, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

В своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що вирішуючи даний спір суду першої інстанції необхідно було врахувати, що внесення змін до ПКЕЕ, обов'язок додержання яких законодавчо встановлений статтею 277 ГК України, є достатньою підставою для внесення змін до договору в разі невідповідності його умов Правилам. Так, ПАТ «Сумиобленерго» вважає, що договір на користування електричною енергією № 198 від 24.04.1996 року, на момент звернення до суду, не відповідає вимогам чинного законодавства повністю, тому не було підстав саме вносити зміни в даний договір. Однак, відповідач відмовився від укладення договору в редакції позивача і 22.07.2015 р. за вих. № 26 надав позивачу відповідь в якій посилається на договір на користування електричної енергії від 21.07.2000 року з протоколом розбіжності в якому зазначений термін його дії до 21.07.2020 року. В свою чергу, позивач зазначає, що в 2000 році на адресу відповідача дійсно направлявся проект договору про постачання електричної енергії, але підпис на ньому поставив не керівник підприємства - начальник Конотопського районного відділення «Енергозбут» ВАТ «Сумиобленерго», який діяв на підставі довіреності №6/Д/30 від 06.03.2000 року, а підпис поставив заступник начальника - ОСОБА_3, який не мав жодних повноважень на укладення договорів. Підтвердженням цього є лист № 729 від 18.07.2000 року з посиланням на норми ст. 63 ЦК УРСР від 18.07.1963 року (в редакції від 08.10.1999 р.) (далі ЦК УРСР). Так, позивач стверджує, що схвалення даного правочину не було. Посилання в оскаржуваному рішенні на те, що факт визнання позивачем та схвалення договору № 198 від 11.07.00 на користування електричною енергією підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме повідомленням позивача № 672 від 08.07.02 щодо внесення змін у коригування граничних величин електроспоживання та потужності з посиланням на договір 2000 року є не вірним, оскільки в самому листі на який суд першої інстанції посилається є виправлення з 24.04.1996 на 21.07.2000 і хто проводив дані виправлення судом не встановлювалось. Також, позивач зазначає, що даний лист не можливо було надавати саме до договору № 198 від 21.07.2000 року, оскільки пункти, а саме 4.4. договору про граничні величини електроспоживання та потужності виключені протоколом розбіжностей до даного договору самим відповідачем. На підставі викладеного даний лист не можливо вважати доказом на підтвердження дії договору від 2000 року.

Також, твердження, викладені в оскаржуваному рішенні, щодо підписання додатків № 1, 198-2, 2, 2а, 3, 7, 9, 10, 11 і скріплення їх печатками також є схвалення саме договору від 2000 року не відповідає дійсності. На думку позивача, дані додатки є невід'ємною частиною договору від 11.07.2000 року і розглядати їх окремо як підтвердження дії договору від 2000 року не можливо. Також, додатки 3.2. «Місць встановлення електролічильників та застосування тарифів, по яких проводиться розрахунок за відпущену електричну енергію субспоживачам» та 10 «Перелік цехів та підрозділів «Споживача» взагалі не підписані та не мають печатки, але дані додатки є істотними умовами договору. Інші додатки на які посилається суд завізовані (а не підписані в трактування суду) інспектором Богданом В.А.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.12.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 11.01.2016 р.

11.01.2016 р. за вх. № 121 позивачем надані додаткові пояснення в обгрунтування своїх вимог, викладених в апеляційній скарзі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 р. розгляд справи відкладено на 25.01.2016 р.

Відповідач 12.01.2016 р. надав за вх. № 235 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги позивача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Також, 25.01.2016 р. відповідачем були надані докази в підтвердження того, що він не є правонаступником КСП «Соснівське», з яким позивачем було укладено договір від 1996 р.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, листом № 74-06/3305 від 09.07.2015року позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір № 121198 від 09.07.2015 року про постачання електричної енергії у редакції ПАТ Сумиобленерго (а.с. 148, том 1).

Відповідач листом № 26 від 22.07.2015року відмовив в укладенні договору № 121198 від 09.07.2015 року, посилаючись на те, що 11.07.2000 року між сторонами укладений договір № 198 на користування електричною енергією, зі строком дії до 21.07.2020 року, у звязку з чим відповідач не вбачає необхідності у підписанні додаткових угод.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що договір № 198 від 11.07.2000року є неукладеним, при цьому стверджував про існування між сторонами договірних відносин на підставі договору № 198 від 24.04.1996 року, який вважає таким, що на даний час не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 26 Закону України Про електроенергетику, споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Згідно з частинами 2, 4 статті 275 Господарського кодексу України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Відповідно до частини 3 статті 184 Господарського кодексу України, укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Позивач, звернувшись з позовом про визнання укладеним договору № 121198 від 09.07.2015 року про постачання електричної енергії у редакції ПАТ Сумиобленерго, вказує на наявність договірних відносин між сторонами на підставі договору № 198 від 24.04.1996 року, що укладений між Конотопським РВЕ ВАТ Сумиобленерго та КСП "Соснівське".

Разом з цим, згідно з постановою Вищого господарського суду України від 03.07.2014року у справі № 920/1715/13, КСП "Соснівське" на підставі рішення господарського суду Сумської області від 27.04.2005 року у справі № 12/71 - ліквідовано.

Той факт, що ПСП агрофірма "Соснівська" не є правонаступником КСП Соснівське встановлено при розгляді судових справ № 9/45-06, № 920/1715/13.

ПСП агрофірма "Соснівська" зареєстроване в ЄДРПОУ 05.04.2000року та згідно зі статутом є самостійне, новостворене підприємство і не являється правонаступником будь-яких підприємств, в тому числі КСП Соснівське, даний факт було визнано представником позивача у судовому засіданні апеляційного суду.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 205 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється неможливістю виконання у разі ліквідації суб'єкта господарювання, якщо не допускається правонаступництво за цим зобов'язанням.

Більше того, представник позивача у судовому засіданні беззастережно визнав той факт, що ПСП агрофірма "Соснівська" не є правонаступником КСП Соснівське.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що договір № 198 від 24.04.1996 року взагалі не має ніякого юридичного відношення до правовідносин, які виникли в даному спорі.

В свою чергу, в матеріалах справи наявний договір № 198 від 11.07.2000року на користування електричною енергією, укладений між позивачем та відповідачем.

Як стверджує відповідач, та підтверджує позивач, проект вказаного договору був вручений відповідачу інспектором Конотопського РВЕ ОСОБА_4

Відповідачем договір підписаний з протоколом розбіжностей, який був вручений інспектору Конотопського РВЕ ОСОБА_4, про що свідчить розписка останнього (а.с. 119-124, 157, том 1).

Згідно з наданою позивачем довідкою № 16/12571 від 25.09.2015року ОСОБА_4 дійсно працював інспектором Конотопського районного відділення Енергозбут ВАТ Сумиобленерго з 12.11.1999року по 04.09.2002року та з 01.11.2002року по 26.11.2002року.

Відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР 18.07.1963 року (в редакції станом на 08.10.1999року), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 Цивільного кодексу Української РСР, якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами тощо, підписаними стороною, яка її надсилає.

В силу загальних приписів цивільного законодавства замість відповіді про прийняття пропозиції укласти договір контрагент може вчинити дії по виконанню зазначених в пропозиції (оферті) умов договору, зокрема, відвантажити або прийняти товар, сплатити відповідні суми тощо. Вчинення таких конклюдентних дій означає і згоду на укладення договору, і водночас його виконання.

За приписами статей 158, 159 Цивільного кодексу Української РСР, відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах визнається відмовою від пропозиції і в той же час новою пропозицією. Якщо при укладенні договорів між державними, кооперативними та іншими громадськими організаціями виникають розбіжності, що підлягають розгляду судом, арбітражем або третейським судом (стаття 159 цього Кодексу), правила цієї статті не застосовуються.

Розбіжності, що виникають при укладенні договору, який ґрунтується на обов'язковому для обох сторін державному замовленні, розв'язуються судом, якщо хоча б однією з сторін є колгосп, міжколгоспне, державно-колгоспне підприємство, організація, об'єднання, і відповідним арбітражем (третейським судом), якщо сторонами є державні, кооперативні та інші громадські організації (крім колгоспів, міжколгоспних, державно-колгоспних підприємств, організацій, об'єднань), оскільки законом не встановлено інше.

Розбіжності між названими організаціями, що виникають при укладенні договору, який не ґрунтується на обов'язковому для обох сторін державному замовленні, можуть розв'язуватися відповідно судом або арбітражем, якщо це спеціально передбачено законом або погодженням сторін.

Згідно зі ст. 10 Арбітражного процесуального кодексу України (у редакції від 20.04.2000ркоу), розбіжності, що виникають між підприємствами, організаціями при укладанні господарських договорів, розглядаються керівниками чи заступниками керівників підприємств та організацій або за їх уповноваженням іншими особами.

При наявності заперечень щодо умов договору підприємство чи організація, які одержали проект договору, складають протокол розбіжностей, про що робиться застереження в договорі, та у 20-денний строк надсилають другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Підприємство, організація, які одержали протокол розбіжностей, зобов'язані протягом 20 днів розглянути його, вжити заходів до врегулювання розбіжностей з другою стороною, включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк на вирішення арбітражного суду.

Якщо підприємство чи організація, які одержали протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні, не передадуть розбіжності, що залишились неврегульованими, на вирішення арбітражного суду в зазначений строк, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. В інших випадках договір вважається не укладеним.

Як вказує позивач, відповідачу був направлений проект договору про користування електричною енергією №198 від 11.07.2000 року, підписаний з боку позивача заступником начальника Конотопського районного відділення Енергозбут ОСОБА_3, який не мав повноважень на підписання договору, про що відповідача було повідомлено листом від 18.07.2000 року № 729, з проханням повернути договір не погодженим, тобто не підписаним.

Разом з цим, колегія суддів не приймає до уваги вказані посилання позивача, оскільки з урахуванням приписів ст. 63 Цивільного кодексу Української РСР 18.07.1963року (в редакції станом на 08.10.1999року), угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Відповідно до довідки № 16/12571 від 25.09.2015року ОСОБА_3 дійсно працював заступником начальника Конотопського районного відділення Енергозбут ВАТ Сумиобленерго з 01.09.1998року по 04.10.2002року; ОСОБА_5 працював начальником Конотопського районного відділення Енергозбут ВАТ Сумиобленерго з 01.09.1998року по 30.06.2011року

Факт визнання позивачем та схвалення договору № 198 від 11.07.2000року на користування електричною енергією підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема повідомленням позивача № 672 від 08.07.2002 року щодо внесення змін у коригування граничних величин електроспоживання та потужності з посиланням на договір 2000року, додатками № 1, № 198-2, № 2, № 2а, № 3, № 7, № 9, № 10, № 11 до договору № 198, що підписані сторонами та скріплені печатками.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що в даному листі № 672 від 08.07.2002 є виправлення з 24.04.1996 р. на 21.07.2000 р. не знайшли підтвердження в матеріалах справи, оскільки копія даного листа, яка знаходиться в матеріалах справи, таких виправлень не містить (арк. справи 125 т. 1).

Згідно з п. 7.9. договору № 198 від 11.07.2000року, останній набирає чинності з дня його підписання та діє до 21.07.2020року.

Доказів надсилання відповідачу листа від 18.07.2000 року № 729, з проханням повернути договір № 198 від 11.07.2000 року, позивач ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не подав. При цьому, відповідач факт отримання такого листа заперечує.

Також, колегія суддів зазначає, що на неодноразові звернення позивача про необхідність укладення договору на користування електричною енергією, переукладення договірних відносин (листи № 12/1639 від 27.08.2003року, № 12/2059 від 22.09.2003року, № 74-06/1064 від 12.03.2013року, № 74-06/6085 від 28.11.2013року) відповідач неодноразово зазначав про наявність між сторонами договірних відносин на підставі договору № 198 від 11.07.2000року (листи № 11 від 16.02.2013 року, № 15 від 19.03.2013року, № 91 від 10.12.2013року, № 74 від 09.12.2014року).

Докази розірвання, визнання недійсним договору № 198 від 11.07.2000 року в матеріалах справи відсутні.

Сторони підтверджують факт оплати відповідачем електричної енергії на підставі виставлених рахунків з посиланням на договір № 198, заборгованість відповідача за електричну енергію відсутня.

Тобто, договір № 198 від 11.07.2000 р. був прийнятий до виконання позивачем, а відповідно був ним схвалений. Отже, вчинення правочину договору № 198 від 11.07.2000 р. від імені заступника начальника ОСОБА_3, не спростовує ані факту укладення цього договору, ані факту його виконання з боку відповідача.

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи, позивач не вказав, які його права або охоронювані законом інтереси порушені укладенням договору № 198 від 11.07.2000 р. та не обґрунтував, які конкретні правові підстави для звернення із позовом у даній справі, стверджуючи лише про невідповідність договору нормам законодавства.

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що всі матеріали справи в їх сукупності свідчать про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов, які необхідні для договорів даного виду, а фактичне виконання договору № 198 від 11.07.2000р. сторонами не дає підстав вважати даний договір неукладеними. Вказана обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини 8 статті 181 Господарського кодексу України, відповідно до приписів якої визначення договору як неукладеного (такого, що не відбувся), може мати місце на стадії укладення господарського договору, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами (постанова Верховного Суду України від 25 червня 2011 р. у справі № 3-58гс11).

Відтак, матеріалами справи у повній мірі підтверджується, що договір № 198 від 11.07.2000 р. сторонами виконувався, а тому правові підстави вважати його неукладеними відсутні.

Таким чином, твердження позивача про те, що взаємовідносини сторін з 2000 року не врегульовані, договір про постачання електричної енергії не укладений, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії), регулюються Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року N 28.

Згідно з постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 17 жовтня 2005року N 910 Про внесення змін до Правил користування електричною енергією внесено зміни до Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996року N 28, Правила викладено в новій редакції. Суб'єктам господарювання, на яких поширюється дія Правил, вказано протягом трьох років від дати набрання чинності цією постановою привести взаємовідносини між собою у відповідність до вимог Правил.

Відповідно до п. 1.6. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики від 31.07.1996р. №28, договір про постачання електричної енергії на основі типового договору (додаток 3) укладається постачальником електричної енергії за регульованим тарифом з усіма споживачами та субспоживачами (крім населення), об'єкти яких розташовані на території здійснення ліцензованої діяльності постачальником електричної енергії за регульованим тарифом.

Згідно з п. 5.2. Правил користування електричної енергією, при укладенні договору про постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового договору (додаток 3). Умови договору про постачання електричної енергії, зазначені у додатку 3 та пунктах 5.5, 5.6 та 5.7 цих Правил, є істотними та обов'язковими для сторін під час укладення договору про постачання електричної енергії.

З аналізу змісту частини 3 статті 6, частини 1 статті 630 Цивільного кодексу України, Правил користування електричною енергією вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Разом з цим, за встановлених колегією суддів обставин, приведення договірних відносин між сторонами у відповідність до норм діючого законодавства повинно узгоджуватись з додержанням вимог статті 188 Господарського кодексу України та статті 11 Господарського процесуального кодексу України.

Звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором.

З огляду на встановлений колегією суддів факт існування між сторонами договірних відносин, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, не є засобом захисту, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, у звязку з чим колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованістю та безпідставністю.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі та ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "Сумиобленерго" в особі філії "Конотопський район електричних мереж" на рішення господарського суду Сумської області від 12.10.2015 р. у справі № 920/1306/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 12.10.2015 р. у справі № 920/1306/15 залишити без змін.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Істоміна О.А.