РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2016Справа №910/29699/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укркомплект плюс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНОФОНД»

про стягнення 17 836,36 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Холошин А.О.

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укркомплект плюс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНОФОНД» про стягнення 17 836,36 грн., з яких основана заборгованість за договором оренди приміщення №1-И від 23.12.2014 р. у розмірі 12 827,60 грн., а також просить суд стягнути пеню у розмірі 4 537,83 грн., індексацію несплачених грошових коштів у розмірі 224,22 грн., відсоток за безпідставне користування грошовими коштами у розмірі 246,71 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем щодо орендної плати за вищевказаним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 р. порушено провадження у справі № 910/29699/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 21.12.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

15.12.2015 р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 20 283,48 грн., а саме: 12 827,60 грн. - заборгованість за договором оренди приміщення №1-И від 23.12.2014 р., а також - пеню у розмірі 5 122,60 грн., інфляційні витрати у розмірі 2 051,43 грн., 3% річних у розмірі 281, 85 грн.

Розглянувши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, подану 15.12.2015 р., суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачені частиною ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. У разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Тож, приймаючи до уваги, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Укркомплект плюс» не суперечить вимогами ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв її до розгляду та задовольнив, у зв'язку з чим даний спір вирішується, виходячи із нової ціни позову.

Розгляд справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав позов, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, вимог суду не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив.

При цьому, суд відзначає, що ухвала суду направлялась відповідачу на вказану в позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців адресу відповідача та повернуті до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 20.01.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.12.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укркомплект плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНОФОНД» укладено договір оренди приміщення № 1-И, відповідно до якого відповідач зобов'язався передати, а позивач - прийняти у строкове платне користування приміщення, що знаходиться за адресою: 01034, Україна, м. Київ, вул. Ірининська 5/24, загальна площа складає 157,80 кв. м, приміщення №101, та зобов'язався сплачувати позивачу орендну плату на умовах даного договору та утримувати передане в оренду приміщення у належному стані.

Відповідно до п.3.1. договору передача приміщення, що орендується, в оренду здійснюється сторонами за актом приймання-передачі, який підписується відповідальними особами сторін та скріплюється печатками.

Згідно з п.п. 4.1.-4.3. договору приміщення, що орендується, вважається переданим орендареві з дати підписання акта приймання-передачі приміщення, що орендується. Строк оренди складає 1 (один) рік з дати укладення даного договору. Строк оренди може бути скорочений або продовжений лише за згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору.

Відповідно до п.5.1. договору, орендна плата за один календарний місяць оренди приміщення, в тому числі всі комунальні та інші експлуатаційні витрати, вказаного в п.1.1. даного договору вираховується із розрахунку за 1 кв.м. 280,00 грн. в тому числі ПДВ 20%, та складає 44 184,00 грн., у тому числі ПДВ - 7364,00 грн.

Згідно з п.5.2. договору, оплата орендних платежів проводиться щомісячно у строк не пізніше 29 числа поточного місяця за місяць, що передує, у розмірі 100 % від місячної суми орендної плати.

Відповідно до п.5.5. договору, відповідач зобов'язується протягом 5 (п'яти ) банківських днів з дня підписання цього договору сплатити авансовий платіж в розмірі двомісячної орендної плати.

Згідно з п. 8.1. договору, після закінчення строку оренди, або у разі дострокового припинення договірних відносин, відповідач зобов'язаний протягом 3 (трьох) календарних днів, з дня порушення своїх зобов'язань, звільнити займані приміщення та передати приміщення, що орендуються позивачу за актом приймання-передачі.

Відповідно до п. 9.5. договору, відповідач у випадку прострочення сплати орендних платежів, зобов'язується сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

Договір, відповідно до п.п. 10.1.-10.2., вважається укладеним та набирає чинності з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі приміщення, що орендується та його скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1. цього договору та діє протягом 12 (дванадцяти) місяців з можливістю наступної пролонгації.

Відповідно до п. 10.7. договір вважається розірваним за домовленістю сторін з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі або у чинному законодавстві України.

За актом приймання - передачі приміщення в оренду від 23.12.2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Укркомплект плюс» передало, а відповідач прийняв в оренду приміщення № 1-И, що підтверджується підписами та печатками сторін на вищевказаному акті.

Орендна плата за період з 23.12.2014 р. до 30.04.2015 р. складає 189 563,60 грн., що підтверджується актами наданих послуг, підписаними та скріпленими печатками обох сторін, копії яких містяться в матеріалах справи.

Крім того, матеріалами справи підтверджується оплата відповідачем наданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Укркомплект плюс» послуг на загальну суму 176 736,00 грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача.

08.04.2015 р. сторони підписали додаткову угоду про розірвання договору № 1-И оренди приміщення від 23.12.2014 р., в якій встановили, що з 27.04.2015 р. договір № 1-И від 23.12.2014р. буде розірвано та обумовили, що протягом 3 (трьох) календарних днів, з дня закінчення дії договору, відповідач зобов'язаний звільнити займане приміщення та передати приміщення, що орендується позивачу за актом приймання-передачі.

За актом приймання-передачі відповідач повернув орендоване приміщення площею 157,80 кв. м, що знаходиться за адресою: 01034, Україна, м. Київ, вул. Ірининська 5/24 Товариству з обмеженою відповідальністю «Укркомплект плюс».

31.08.2015 р. позивач звернувся до відповідача з листом щодо погашення заборгованості у розмірі 12 827,60 грн., проте вищевказаний лист був повернутий органом поштового зв'язку позивачу у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення зобов'язання щодо сплати орендних платежів, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 12 827,60 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно з ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Аналогічні норми закріплені також у Законі України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним нормативним актом, що регулює порядок передачі в оренду саме державного та комунального майна.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата є істотною умовою договору оренди та підлягає внесенню орендарем своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні норми закріплені також і в Господарському кодексу України.

Так, відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач правом надання відзиву не скористався, заявлені до нього вимоги не спростував, доказів виконання грошових зобов'язань за договором оренди приміщення № 1-И від 23.12.2014р. не надав, доказів наявності об'єктивних причин неможливості виконання грошових зобов'язань не надав.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості у розмірі 12 827,60 грн.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 5 122,60 грн. - пені, 2051,43 грн. - інфляційних втрат та 281,85 грн. - 3 % річних.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо сплати орендної плати, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши правильність нарахування позивачем заявлених до стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних судом встановлено, що останнім допущено помилку в методиці розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 Цивільного кодексу України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Термін, відповідно до ч. 2 ст. 252 ч. 2 ст. 251 Цивільного кодексу України, визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ч. 2 ст. 251 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з ч. 1. ст. ст. 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому, суд враховує, що 3% річних, інфляційні втрати, пеня можуть бути нараховані лише за кожен повний день прострочення платежу, в той час день фактичної оплати послуг не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду України, що викладена, зокрема у постанові від 15.01.2015 р. № 3-204гс14.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, відповідно до розрахунку суду, здійсненого у відповідності до вимог Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та Господарського кодексу України розмір пені становить 3 988,15 грн.

Згідно розрахунку суду 3% річних становить 280,80 грн.

Судом встановлено, що розрахунок інфляційних втрат виконано арифметично вірно та не перевищує розрахунок суду.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати по сплаті судового бору при частково задоволені позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В той же час, приймаючи до уваги, що у даному випадку судовий збір сплачений за мінімальною ставкою, суд покладає його на відповідача у повному обсязі.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Укркомплект плюс» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНОФОНД» (01135, м. Київ, вул. В.Чорновола, буд.33/30, кВ.52 ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укркомплект плюс» (03028, м. Київ, вул. Оскольська, буд.31, ) заборгованість у розмірі 12 827,60 (дванадцять тисяч вісімсот двадцять сім грн. 60 коп.) грн., 3 988,15 (три тисячі дев'ятсот вісімдесят вісім грн. 15 коп.) грн. - пені, 2051,43 (дві тисячі п'ятдесят одна грн. 43 коп.) грн. - інфляційних втрат, 280,80 (двісті вісімдесят грн. 80 коп.) грн. - 3 % річних та 1 218, 00 (одна тисяча двісті вісімнадцять грн. 00 коп.) грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 25.01.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.