ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року Справа № 913/183/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А.
суддівДанилової М.В., Данилової Т.Б.
розглянувши матеріали касаційної скарги Сєвєродонецької міської ради
на постановуДонецького апеляційного господарського суду від 18.08.2015
у справі № 913/183/15 Господарського суду Луганської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Латєст"
до Сєвєродонецької міської ради
провизнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки

в судовому засіданні взяли участь представники :
- - позивачане з'явився
- - відповідачане з'явився

В С Т А Н О В И В:

В травні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАТЄСТ" звернулося до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Сєвєродонецької міської ради, в якій просило суд визнати недійсною з моменту укладення додаткову угоду № 00153 від 24.06.2011 до договору оренди землі № 434 від 20.11.2002.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 01.07.2015 (суддя Драгнєвіч О.В.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 18.08.2015 у даній справі позов задоволено повністю. Судові рішення мотивовані обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів, Сєвєродонецька міська рада звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування касаційної скарги касатор посилається на те, що господарські суди дійшли помилкових висновків про наявність правових підстав для визнання спірної додаткової угоди недійсною з дня її укладення. Касатор також повідомляє суд, що з метою приведення у відповідність із законодавством положень додаткової угоди відповідач готовий змінити її зміст.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАТЄСТ" не погоджується з доводами касатора і просить суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАТЄСТ" та Сєвєродонецька міська рада не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій на підставі поданих до матеріалів справи доказів встановлено, що рішенням виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради № 1557 від 01.10.2002 вирішено передати Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛАТЄСТ" строком на 25 років земельну ділянку кадастровий № :04:004:0032, площею 0,4315 га, яка знаходиться за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Пивоварова, б.15-В. Цільове призначення земельної ділянки - землі транспорту (під підсобно-побутові приміщення) (а.с. 38-40).

Рішенням сесії Сєвєродонецької міської ради двадцять четвертого скликання № 404 від 07.11.2002 затверджені рішення виконкому міської ради, прийняті у 2002 році, зокрема, "Про переоформлення в оренду земельних ділянок ТОВ "ЛАТЄСТ" (а.с. 41-42).

На підставі вказаних рішень, 20.11.2002 між Сєвєродонецькою міською радою, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАТЄСТ", як орендарем, укладено договір оренди землі № 434 від 20.11.2002, за умовами якого орендодавець на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради за № 1577 від 01.10.2002 та рішення сесії Сєвєродонецької міської ради двадцять четвертого скликання № 404 від 07.11.2002 надає, а орендар набуває право оренди вказаної земельної ділянки.

Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Луганської області Шевченко О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 502 (а.с.12-13), та зареєстрований у книзі записів державної реєстрації договорів оренди про що вчинено запис за № 434 від 20.11.2002.

На час укладання договору оренди землі діяла нормативна оцінка земель, яка затверджена рішенням Сєвєродонецької міської ради № 1212 від 19.01.1998 "Про затвердження грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецька, селища Синецький, селища Павлоград, села Воєводівка, селища Лісова Дача" (а.с.43).

Саме нормативна оцінка земель, яка затверджена рішенням Сєвєродонецької міської ради від 19.01.1998 № 1212 була підставою для встановлення нормативної грошової оцінки земельної ділянки та розміру орендної плати, які узгоджені сторонами у пунктах 1., 2.3. договору оренди землі.

29.03.2011 двадцятою (черговою) сесією шостого скликання Сєвєродонецької міської ради прийнято рішення № 431 "Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград, селища Лісова Дача, села Воєводівка", яким затверджено нову нормативну грошову оцінку зазначених земель у складі текстового та графічних матеріалів, виконану станом на 01.01.2008 Українським державним науково-дослідним інститутом проектування міст "Діпромісто" (а.с.44).

24.06.2011 позивач та відповідач уклали додаткову угоду до договору оренди землі, відповідно до якої, на виконання рішення сесії міської ради "Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград, селища Лісова Дача, села Воєводівка" від 29.03.2011 за № 431, керуючись рішенням сесії міської ради "Про затвердження коефіцієнтів орендної плати за земельні ділянки, які передаються в оренду з земель міської ради" від 28.04.2011 за № 516, відповідно довідки про грошову оцінку земельної ділянки від 17.05.2011, внесли зміни до абз. 4 розділу 1 "Предмет договору", а саме: "Нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий № :04:004:0032 становить: 561 683 грн. 55 коп.".

Абзаци 1,2 розділу 2.3 "Орендна плата" договору оренди землі змінено на: "Орендна плата вноситься "Орендарем" самостійно у грошовій формі в розмірі:

- з 01.07.2011 по 31.12.2011 - 16850 грн. 51 коп. на рік, що складає 3,00% від нормативної грошової оцінки;

- з 01.01.2012 по 31.12.2012 - 19658 грн. 92 коп. на рік, що складає 3,50% від нормативної грошової оцінки;

- з 01.01.2013 по 31.12.2013 - 22467 грн. 34 коп. на рік, що складає 4,00% від нормативної грошової оцінки;

- з 01.01.2014 по 31.12.2014 - 25275 грн. 76 коп. на рік, що складає 4,50% від нормативної грошової оцінки;

- з 01.01.2015 - 28084 грн. 18 коп. на рік, що складає 5,00% від нормативної грошової оцінки.

Орендна плата вноситься у такі строки: щомісячно в розмірі: з 01.07.2011 по 31.12.2011 - 1 404 грн. 21 коп., з 01.01.2012 по 31.12 2012 - 1638 грн. 24 коп., з 01.01.2013 по 31.12.2013 - 1872 грн. 28 коп., з 01.01.2014 по 31.12.2014 - 2106 грн. 31 коп., з 01.01.2015 - 2340 грн. 35 коп., протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця.

Відповідно до пункту 3 додаткової угоди сторони встановили, що ця угода є невід'ємною частиною договору і діє з 01.07.2011.

Дана додаткова угода була зареєстрована Управлінням Держкомзему у м. Сєвєродонецьк Луганської області 07.07.2011 за № 00153 (а.с. 14).

Пунктом 4 рішення сесії міської ради "Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград, селища Лісова Дача, села Воєводівка" від 29.03.2011 за № 431 визнано таким, що втратило чинність з 01.07.2011, рішення Сєвєродонецької міської ради від 19.01.1998 № 1212 "Про затвердження грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецька, селища Синецький, селища Павлоград, села Воєводівка, селища Лісова Дача".

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 у справі № 1227/3807/2012 за позовом ТОВ ВКФ "ЛІА" ЛТД до Сєвєродонецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення задоволено позовні вимоги, визнано протиправним та скасовано рішення № 431 від 29.03.2011.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.04.2014 № К/9991/65360/12 задоволено касаційну скаргу ТОВ ВКФ "ЛІА" ЛТД; скасовано постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 11.10.2012 у справі №1227/3807/2012 (якою було скасовано постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 та у задоволенні позову відмовлено), залишено в силі постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАТЄСТ" про визнання недійсною додаткової угоди № 00153 від 24.06.2011 до договору оренди землі № 434 від 20.11.2002 заявлений з підстав скасування рішення Сєвєродонецької міської ради № 431 від 29.03.2011, тобто акта органу місцевого самоврядування на виконання якого укладалася спірна додаткова угода.

Колегія вважає висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову достатньо обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, які у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, до предмету доказування входить відповідність додаткової угоди від 22.07.2011 вимогам законодавства на момент її вчинення, тобто на 22.07.2011.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки).

Розмір орендної плати за землю визначається сторонами у договорі, в тому числі може визначатися шляхом встановлення відсоткового відношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає чинному законодавству України, зокрема, приписам частини першої статті 15, статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Також за підпунктом 14.1.147. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з пунктами 288.1., 288.4. статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно з пунктом 288.4., підпунктами 288.5.1., 288.5.2. пункту 288.5. статті 288 Податкового кодексу України в редакції на дату звернення позивача з позовом до місцевого господарського суду розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати: а) для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти (пристрої), електричні підстанції, електричні мережі), - 3 відсотки нормативної грошової оцінки; б) для земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності та надані для будівництва та/або експлуатації аеродромів-чотирикратний розмір земельного податку, що встановлюється цим розділом; в) для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 №2756-VI, який набрав чинності з дня набрання чинності Податковим кодексом України, до частини другої статті 21 Закону України "Про оренду землі" внесені зміни, в силу яких розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Таким чином, з наведених вище положень Податкового кодексу України, Закону України "Про оренду землі" вбачається, що зазначені законодавчі акти не встановлюють конкретний розмір орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений у договорі оренди.

Податковий кодекс України передбачає лише порядок визначення орендної плати за землю та граничні розміри орендної плати. Також, договором оренди землі мають визначатись форма, умови внесення орендної плати, при цьому строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності повинні встановлюватись відповідно до Податкового кодексу України.

Виходячи з аналізу зазначених законодавчих приписів, орендна плата за користування земельними ділянками державної та комунальної власності є регульованою ціною, яка розраховується від нормативної грошової оцінки земель, а її розмір встановлюється в договорі.

За частиною другою статті 18 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років; частинами першою, другою статті 20 Закону України "Про оцінку земель" визначено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

У відповідності до положень статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з пунктом 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Частиною першою статті 73 цього ж Закону передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відповідно до частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати може бути підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Реалізовуючи виключні повноваження в земельних правовідносинах, Сєвєродонецька міська рада прийняла рішення № 431 від 29.03.2011, що, як уже зазначалося, було визнане протиправним та скасоване постановою суду в адміністративній справі, що набрала чинності 01.04.2014.

Оскільки рішення міськради № 431 від 29.03.2011 було скасовано як протиправне, відтак з моменту прийняття воно, як нелегітимне, не може породжувати жодних правових наслідків, у тому числі - у вигляді внесення змін до договорів оренди в частині встановлення розміру нормативно-грошової оцінки землі, та, відповідно, розміру орендної плати.

Висновок про те, що вказане рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту прийняття, додатково підтверджується встановленими судом обставинами справи, а саме даними рішення Сєвєродонецької міської ради № 3980 від 12.06.2014 "Про затвердження грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецька, селища Синецький, селища Павлоград, селища Лісова Дача, селища Воєводівка", яке набрало чинності з 01.01.2015, відповідно до яких рішення № 1212 від 19.01.1998 визнано таким, що втратило чинність з 01.01.2015, хоча у рішенні № 431 від 29.03.2011 зазначалося, що вищевказане рішення № 1212 від 19.01.1998 втрачає чинність з 01.07.2011.

Отже, самим відповідачем фактично визнано, що рішення № 431 від 29.03.2011 не мало правових наслідків у вигляді зміни нормативно-грошової оцінки землі та втрати чинності попереднім відповідним рішенням № 1212 від 19.01.1998.

Касаційна інстанція погоджується з висновками господарських судів про те, що зобов'язання за визнаним недійсним договором оренди припиняються на майбутнє (ст.207 ГК України), однак недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України), та в разі визнання його недійсним судом, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України).

Встановивши обставини скасування акта органу місцевого самоврядування, на виконання якого укладалася спірна додаткова угода та, у зв'язку з цим, невідповідність останньої вимогам діючого законодавства, місцевий господарський суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, визнав його недійсним на підставі статей 207, 215 ЦК України.

Щодо питання про застосування інституту позовної давності, слід зазначити наступне.

Статтями 256, 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У відзиві на позов (а.с.34) відповідач посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, без поважних причин, у зв'язку з чим, просить суд відмовити у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмові у позові.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності, господарські суди виходили із того, що відповідно до положень частини першої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, відтак, днем початку перебігу вказаного строку є дата набрання законної сили постановою суду, якою скасовано рішення № 431 від 29.03.2011, що було підставою для укладення спірної додаткової угоди, а саме - 01.04.2014 (дата винесення Вищим адміністративним судом України ухвали, якою залишено в силі постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 про скасування рішення № 431 від 29.03.2011).

Оскільки позов у даній справі було подано до місцевого господарського суду у травні 2015 року, тобто в межах встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку, доводи відповідача про пропуск позовної давності обґрунтовано визнані судами попередніх інстанцій такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

На думку колегії суддів, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду у справі відповідають встановленим фактичним обставинам справи, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх зміни або скасування, відсутні.

Щодо викладених в касаційній скарзі доводів про відсутність правових підстав для визнання спірної додаткової угоди недійсною, то вони вже були обґрунтовано спростовані судами попередніх інстанції, і колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваних судових рішеннях мотивами відхилення доводів касатора, у зв'язку з чим підстави для скасування судових рішень у даній справі, відсутні.

Доводи, що викладені в касаційній скарзі пов'язані з вирішенням питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 18.08.2015 у справі № 913/183/15 залишити без змін.

Головуючий суддя В.А. Корсак

С у д д і М.В. Данилова

Т.Б. Данилова