КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2016 р. Справа№ 910/19303/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Іоннікової І.А.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Чорний В.Й.;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Орії"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 15.10.2015р.

у справі №910/19303/15 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Державного науково-виробничого підприємства

"Електромаш"

до Приватного акціонерного товариства "Орії"

про стягнення 240 227,93 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне науково - виробниче підприємство "Електронмаш" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Орії" (далі - відповідач) заборгованості за договором оренди нерухомого майна №4029 від 18.04.2008р. у розмірі 240 227,93 грн. (з них: 227 622,25 грн. - основний борг, 12 605,68 грн. - пеня), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

В процесі судового розгляду позивач неодноразово уточняв свої вимоги (том справи - 1, аркуші справи - 43-44, 59, 95-97, 120) і згідно з останньою заявою позивач просив суд стягнути з відповідача 196 144,92 грн. (з них: 183 539,24 грн. - основний борг, 12 605,68 грн. - пеня).

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та документальну непідтвердженість позовних вимог, просив суд в позові відмовити. Зокрема, відповідач наголошував на наступному:

- позовна заява підписана неповноважним представником позивача, а саме т.в.о. директора ОСОБА_3, тоді як відповідно до відомостей, внесених до ЄДРПОУ, директором позивача є ОСОБА_4 і позивач не надав доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 наділив ОСОБА_3 необхідним обсягом повноважень;

- доводи позивача про те, що відповідач не надав відповідь на претензію не відповідають дійсності, оскільки така відповідь надається у місячний строк;

- відповідач часткового погасив основний борг, у зв'язку з чим в частині заявлених позивачем вимог провадження має бути припинено;

- за умовами укладеного між сторонами договору оренди орендна плата індексується двічі - на поточний місяць та у разі затримки по її оплаті;

- просив суд на підставі ст. 83 Господарського процесуального кодексу України зменшити розмір пені до розміру судового збору, сплаченого позивачем, а саме до 4 804,54 грн.;

- просив суд розстрочити виконання рішення суду на 10 місяців шляхом щомісячної (до 30-го числа кожного місяця) сплати боргу рівними частинами, починаючи з дати прийняття судом рішення у даній справі.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/19303/15 від 15.10.2015р. позов було задоволено, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 183 539,24 грн. основного боргу, 12 605,68 грн. пені, 4 804,54 грн. судового збору. В частині стягнення з відповідача 227622,25 грн. основного боргу провадження у справі припинено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/19303/15 від 15.10.2015р. та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір пені до розміру судового збору, сплаченого позивачем, у сумі 4 804,54 грн., розстрочити виконання рішення суду (в частині стягнення сум і судового збору) у справі №910/19303/15 на 10 місяців шляхом щомісячної (до 30-го числа кожного місяця) сплати боргу рівними частинами, починаючи з дати прийняття цього рішення.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- суд порушив провадження за позовною заявою, яка була підписана особою, що не має права її підписувати, хоча суд повинен був повернути позов без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України або залишити без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України;

- суд безпідставно поклав на відповідача судові витрати за вимоги в частині вимог позивача про стягнення 227 622,25 грн. основного боргу, провадження по яким було припинено у зв'язку з погашенням вказаної суми боргу. Суд не врахував, що борг було погашено відповідачем ще до розгляду справи по суті;

- судом не було прийнято до уваги доводи відповідача, викладені в обґрунтування клопотань про зменшення пені та розстрочення судового рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2015р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Іоннікова І.А.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10.12.2015р.

09.12.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість та непідтвердженість доводів апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.

В судове засідання 10.12.2015р. з'явилися лише представники позивача. Представник відповідача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 21.01.2016р.

В судовому засіданні 21.01.2016р. представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/19303/15 від 15.10.2015р. - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача в судове засідання 21.01.2016р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 21.01.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

18.04.2008р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву, як орендодавцем, позивачем, як балансоутримувачем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір №4029 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №184 від 01.06.2003р., в якому вони дійшли згоди викласти договір оренди №181 від 01.06.2003р. (далі - Договір оренди) в новій редакції (том справи - 1, аркуші справи - 13-15).

За умовами Договору оренди (розділ 1) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (далі - майно) - будівля корпусу №9, а саме: капітальна частина корпусу №9 - 1 900,00 кв. м., металева частина корпусу №9 - 160,00 кв. м. та асфальтований майданчик - 5 684,00 кв. м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Кільцева дорога, 4, що перебуває на балансі позивача (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.05.2003р. і становить: капітальна частина корпусу №9 - 2 211 750,00 грн., металева частина корпусу №9 - 74 510,00 грн., асфальтований майданчик - 794 000,00 грн. Майно передається оренду з метою розміщення:

- офісних приміщень - будівля корпусу №9 (інвентарний №21), а саме: капітальна частина корпусу №9 - 1 900,00 кв. м., металева частина корпусу №9 - 160,00 кв. м.;

- вантажів та транспортних засобів; асфальтований майданчик (інвентарний №1617) - 5 684,00 кв. м.

Порядок нарахування та сплати орендної плати визначений сторонами Договору оренди в розділі 3, згідно з п.п.3.6, 3.7 якого перерахунок здійснюється орендарем самостійно до 10 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції таким чином: 70% орендної плати перераховується орендарем до державного бюджету; 30% орендної плати перераховується орендарем на розрахунковий рахунок балансоутримувача. Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному п.3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

27.11.2013р. між сторонами було укладено договір №4029/04 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №4029 від 18.04.2008р. (том справи - 1, аркуші справи - 18). Вказаним договором внесено зміни до п.п.1.1, 3.1, 5.4, 5.7, 8.1 Договору оренди. Зокрема, в п.3.1 Договору оренди (в редакції договору №4029/04 від 27.11.2013р.) передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. №786 (зі змінами ) і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - липень 2013 р. - 211 663,10 грн. Орендна плата за перший місяць оренди - серпень 2013 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за серпень 2013 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на виконання умов Договору оренди відповідачу було передано в користування об'єкт оренди (приміщення), про що сторонами Договору було складено та підписано відповідний Акт приймання-передачі (том справи - 1, аркуш справи - 17). Однак відповідач неналежним чином виконував свої грошові зобов'язання по сплаті орендних платежів, що призвело до виникнення заборгованості за травень-червень 2015 року у загальній сумі 227 622,25 грн.

Позивач направив відповідачу претензію № 56/396 від 15.07.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 27), в якій він вимагав погашення заборгованості. Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.

В процесі судового розгляду позивач неодноразово уточняв свої вимоги, коригуючи розмір заборгованості відповідача з урахуванням її погашення. Окрім того, позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі за липень-серпень 2015 року у загальній сумі 303 539,24 грн. В подальшому позивач уточнив свої вимоги з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача 183 539,24 грн. заборгованості з орендної плати за липень-серпень 2015р., яка на час вирішення спору місцевим господарським судом залишилася непогашеною відповідачем.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку розрахуватися з позивачем, останній, окрім основного боргу, просив суд стягнути з відповідача 12 605,68 грн. пені, нарахованої за період з 10.06.2014р. по 20.07.2015р. При цьому, сума пені, вказана у позовній заяві, залишалася незмінною протягом розгляду справи. Позивач коригував лише суму основного боргу і період, за який виник борг.

Місцевий господарський суд позовні вимоги задовольнив частково, визнавши вимоги позивача обґрунтованими, нормативно та документально підтвердженими в частині стягнення 183 539,24 грн. основного боргу та 12 605,68 грн. пені. В частині вимог про стягнення з відповідача 227 622,25 грн. основного боргу провадження у справі припинено у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата сплачується орендарем незалежно від результатів його господарської діяльності.

В ст. 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з нормами ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору оренди відповідачу було передано в тимчасове платне строкове користування приміщення, але відповідач не належним чином виконував свої зобов'язання по внесенню орендних платежів за це приміщення, внаслідок чого за період з травня по серпень 2015 року у відповідача виникла заборгованість, стягнення якої є предметом розгляду у даній справі.

Місцевий господарський суд частково припинив провадження у справі щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 227 622,25 грн. основного боргу за травень-червень 2015 року, у зв'язку зі сплатою відповідачем вказаної суми боргу. При чому, в своєму рішенні суд першої інстанції зазначив про сплату вищезгаданої заборгованості під час розгляду справи. Однак з матеріалів справи вбачається, що частина боргу за травень 2015 року у сумі 5 000,00 грн. була сплачена відповідачем ще до звернення позивача з позовом до Господарського суду міста Києва та порушення провадження у справі №910/19303/15, а саме 24.07.2015р., про що свідчить платіжне доручення №360 від 24.07.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 46). Відповідно до вхідного штампу Відділу документального забезпечення Господарського суду міста Києва позов було подано безпосередньо до суду 27.07.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 8), тобто через три дні після сплати відповідачем 5 000,00 грн. боргу за травень 2015 року і на дату порушення провадження у даній справі місцевим господарським судом спору між сторонами в цій частині вимог не було. Однак вказана обставина залишилася поза увагою місцевого господарського суду.

Решта заборгованості з орендної плати за травень-червень 2015 року у сумі 222 622,25 грн. була сплачена відповідачем вже після подання позову позивачем до суду та порушення провадження у даній справі, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями та не заперечується сторонами (том справи - 1, аркуші справи - 47-52).

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що в частині вимог позивача про стягнення з відповідача 5 000,00 грн. боргу з орендної плати за травень 2015 року в позові має бути відмовлено, а в частині вимог про стягнення заборгованості з орендних платежів за травень-червень 2015 року у сумі 222 622,25 грн. провадження у справі має бути припинено на підставі п.1-1 ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за липень-серпень 2015 року судом було встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, під час судового розгляду позивач подав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за липень-серпень 2015 року у загальній сумі 303 539,24 грн. Пізніше позивач уточнив вказані вимоги з огляду на часткове погашення боргу і просив суд стягнути з відповідача 183 539,24 грн. заборгованості з орендної плати за липень-серпень 2015р. Часткова сплата заборгованості за вказаний період підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (том справи - 1, аркуші справи - 84-90, 110-113, 121-122).

Відповідач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження здійснення розрахунку з позивачем і порядку і строки, визначені Договором оренди. Докази сплати відповідачем у повному обсязі заборгованості з орендної плати за липень-серпень 2015 року в матеріалах справи відсутні, що свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

Зважаючи на вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 183 539,24 грн. основного боргу за липень-серпень 2015 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Звертаючись до суду із заявою про збільшення позовних вимог, позивачем не було сплачено судовий збір у встановленому законодавством порядку. При цьому, в своїй заяві позивач посилався на те, що з урахуванням погашення відповідачем основного боргу, про який йшла мова у позовній заяві, та заявленням позивачем вимог про стягнення боргу за інший період, а також зважаючи, що сума судового збору, яка підлягала сплаті за збільшення позовних вимог, не перевищує суми судового збору, сплаченого при поданні позову, позивач вважає, що він не повинен був оплачувати заяву про збільшення позовних вимог судовим збором. Місцевий господарський суд погодився з позивачем та прийняв його заяву про збільшення розміру позовних вимог до розгляду.

Дійсно, передбачені ч.4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з ч.3 ст. 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством. Якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі п.4 ч.1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України (аналогічна правова позиція викладена в п.3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. (із змінами та доповненнями) "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Таким чином, при поданні заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач повинен був сплатити судовий збір у встановленому законодавством порядку і розмірі, а відповідні судові витрати позивача місцевий господарський суд повинен був розподілити між сторонами за результатами розгляду даної справи пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За розрахунком колегії суддів, з урахуванням ставок судового збору, які діяли на дату подання позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог згідно із Законом України "Про судовий збір" (в редакції, чинній з 01.09.2015р.), а також з огляду на те, що позивачем збільшено лише суму основного боргу на 303 539,24 грн., без коригування суми пені, позивач повинен був сплатити до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 4 553,09 грн.

В ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Оскільки в процесі судового розгляду було підтверджено факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання перед позивачем, нарахування пені є правомірним.

За розрахунком колегії суддів, який співпадає з розрахунком місцевого господарського суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12 605,68 грн. пені.

Відносно клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення пені до суми судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме до 4 804,54 грн., судом було встановлено наступне.

Згідно з ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В п.3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З вищенаведених правових норм випливає, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (аналогічна правова позиція викладена в п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

В порушення вищенаведених правових норм, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження існування обставин (виняткового випадку), за наявності яких суд міг зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, як сторони, що порушила зобов'язання. Судом враховано часткове погашення відповідачем основного боргу, однак фактично сплата заборгованості відбувалася вже після звернення позивача за захистом своїх прав до суду. До того ж, заявлена до стягнення сума пені не є надмірно великою порівняно із сумою основного боргу і становить менше 7% від остаточної суми основного боргу. За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для зменшення заявленої позивачем до стягнення суми неустойки.

Відносно клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на 10 місяців шляхом щомісячної (до 30-го числа кожного місяця) сплати боргу рівними частинами, починаючи з дати прийняття судом рішення у даній справі, колегією суддів було встановлено наступне.

Відповідно до ст. 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

При цьому Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, у зв'язку з чим суд повинен оцінювати докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд, зокрема, має право розстрочити виконання рішення (ухвали, постанови).

По суті, розстрочка - це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Стаття 121 Господарського процесуального кодексу України не обмежує право господарського суду певними обставинами, при наявності яких господарський суд може відстрочити виконання прийнятого ним рішення, проте визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення. Однак, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи (аналогічна правова позиція наведена в п.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. (із змінами та доповненнями) "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України").

Натомість, відповідачем не наведено ані обґрунтування, ані належних та допустимих доказів щодо існування обставин, з огляду на які виконання рішення у даній справі може бути ускладнено або унеможливлено, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для розстрочення виконання судового рішення у даній справі.

Колегією суддів враховано доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд порушив провадження за позовною заявою, яка була підписана особою, що не має права її підписувати, а тому суд повинен був повернути позов без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України або залишити без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст. 81 названого Кодексу. З цього приводу судом було встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява підписана тимчасово виконуючим обов'язки директора ОСОБА_3 При цьому до матеріалів справи позивачем надано копію наказу №97 від 10.07.2015р., згідно з яким на час відпустки директора позивача з 13.07.2015р. тимчасове виконання обов'язків директора покладається на заступника директора - начальника управління по замовленням та продажу продукції ОСОБА_3; копію довіреності на ОСОБА_3, в якій ОСОБА_3, зокрема, надано право підпису позовних заяв (том справи - 1, аркуші справи - 31, 45).

Таким чином, в матеріалах справи наявні належні докази на підтвердження повноважень особи, яка підписала позов, у зв'язку з чим у місцевого господарського суду були відсутні підстави для застосування норм статті 63 або статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно поклав на відповідача судові витрати за вимоги в частині вимог позивача про стягнення 227 622,25 грн. основного боргу, провадження по яким було припинено у зв'язку з погашенням вказаної суми боргу, не може бути прийнято судом до уваги. Відповідач вважає, що оскільки він погасив вказану суму боргу до розгляду справи по суті, то відповідні витрати по сплаті судового збору має нести позивач. Натомість в даному випадку на позивача мали бути покладені витрати по сплаті судового збору лише щодо вимоги про стягнення з відповідача 5 000,00 грн. основного боргу за травень 2015 року, який було погашено відповідачем ще до звернення позивача з позовом до Господарського суду міста Києва. В решті витрати позивача по сплаті судового збору повинні бути відшкодовані за рахунок відповідача, оскільки саме внаслідок неправомірних дій останнього позивач був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги відповідача частково підтвердилися під час перегляду даної справи, що в свою чергу свідчить про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи, а також невірне застосування норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням вищенаведених обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2015р. у справі №910/19303/15 має бути частково скасовано.

У зв'язку з частковим задоволенням як позовної заяви, так і апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги мають бути покладені на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Окрім того, з позивача підлягає стягненню в дохід Державного бюджету України 4 553,09 грн. судового збору, який підлягав сплаті за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог №56/453 від 18.09.2015р.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Орії" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2015р. у справі №910/19303/15 частково скасувати, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Орії" 5 000,00 грн. основного боргу за травень 2015 року відмовити.

В частині позовних вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Орії" 222 622,25 грн. основного боргу за травень-червень 2015 року провадження у справі припинити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Орії" на користь Державного науково-виробничого підприємства "Електронмаш" 183 539 (сто вісімдесят три тисячі п'ятсот тридцять дев'ять) грн. 24 коп. основного боргу, 12 605 (дванадцять тисяч шістсот п'ять) грн. 68 коп. пені, 9 257 (дев'ять тисяч двісті п'ятдесят сім) грн. 94 коп. судового збору.

Стягнути з Державного науково-виробничого підприємства "Електронмаш" в дохід Державного бюджету України 4 553,09 грн. судового збору за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог №56/453 від 18.09.2015р.».

3. Стягнути з Державного науково-виробничого підприємства "Електронмаш" на користь Приватного акціонерного товариства "Орії" 99 (дев'яносто дев'ять) грн. 69 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази із зазначенням необхідних реквізитів.

5. Матеріали справи №910/19303/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

І.А. Іоннікова