ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2016 року Справа № 904/6171/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Джихур О.В. (доповідач)

суддів: Виноградник О.М., Дмитренко Г.К.

секретар судового засідання: Ковзиков В.Ю.

представники сторін:

від позивача: Раєвський В.В., довіреність №2309-К-Н-О від 04.06.2015 р., представник,

представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", м. Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року у справі № 904/6171/15

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", м. Дніпропетровськ

до Повного товариства "Союз -Колос", м. Новомосковськ, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості 1 372 682,93 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року (суддя Бєлік В.Г.) відмовлено в задоволенні позовних вимог Публічному акціонерному товариству комерційний банк "ПриватБанк", м. Дніпропетровськ до Повного товариства "Союз-Колос", м. Новомосковськ, Дніпропетровська область про стягнення заборгованості, пені, відсотків в сумі 1 372 682,93 грн. за кредитним договором №13/К від 26 липня 1997 року.

Господарський суд дійшов висновку про сплив строку позовної давності як за вимогами про сплату суми процентів за користування кредитом, так і до вимог про сплату пені за несвоєчасну оплату процентів.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт посилається на те, що господарськй суд не вірно застосував ст.75 Цивільного кодексу УРСР, повинен був застосувати приписи ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України, оскільки позивач вимагав стягнути з відповідача заборгованості за період з 31 березня 2000 року по 02 червня 2015 року. Відповідачем не заявлялося про сплив позовної давності, як це передбачено ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України.

Позивач просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року, позов задовольнити.

Відповідач відзив, витребувані апеляційним господарським судом докази не надав, його представник в судове засідання 03 грудня 2015 року, 24 грудня 2015 року 21 грудня 2016 року не з'явився.

Ухвали апеляційного господарського суду, які направлялися відповідачу за його місцезнаходженням м. Новомосковськ, Дніпропетровська область, вул. Радянська, 255 повернуті поштовим відділенням з відміткою "за зазначеною адресою не проживає".

Відповідно до підпункту 3.9.1. пункту 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

У разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05 листопада 2015 року по справі №904/6171/15 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", м. Дніпропетровськ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року у даній справі прийнято до розгляду, який призначено на 03 грудня 2015 року на 12:15 год.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07 грудня 2015 року розгляд справи, який був призначений на 03 грудня 2015 року, відладався до 24 грудня 2015 року, у зв'язку з лікарняним головуючого судді Джихур О.В. (доповідача) по справі, 24 грудня 2015 року розгляд справи відкладено до 21 січня 2016 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що 26 липня 1997 року між Комерційним банком "ПриватБанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" та Повним товариством "Союз -Колос" укладено кредитний договір №13/К, згідно якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 170 000 грн. на строк до 26 квітня 1998 року зі сплатою 49% річних.

Згідно п.2.1.2 кредит надається шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок №80467527.

Для надання кредиту Банк зобов'язується відкрити судний рахунок №80477627 та особовий рахунок по процентам №50960630 (п.2.1.1 договору).

Відповідно до п.4.2 кредитного договору в разі несвоєчасного погашення основного боргу позичальник сплачує Банку 98% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. За несвоєчасну сплату процентів в строки передбачені п.2.2.3 договору позичальник сплачує пені у розмірі 2% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочки до повного погашення боргу (п.4.4 договору).

Договір набуває чинності з моменту відкриття Банком судного рахунку і діє до повного виконання зобов'язань сторонами по договору (п.5 договору).

Позивач послається на те, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, кошти не повернув, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 31 березня 2000 року по 02 червня 2015 року в сумі 445 435, 29 гр. і пеню за прострочку погашення процентів в сумі 927 247, 64 грн. за несвоєчасне погашення процентів за період з 07 жовтня 2004 року по 02 червня 2015 року.

В той же час матеріали справи свідчать, що основний борг (тіло кредиту) в розмірі 118 170, 32 грн. списаний Банком, як безнадійний 25 липня 2001 року, про що свідчить банківська виписка з 29 липня 1997 року по 24 липня 2014 року по рахунку Повного товариства "Союз -Колос".

Приймаючи до уваги час укладення кредитного договору, строк на який надавався кредит -до 26 квітня 1998 року, судова колегія погоджується з висновком господарського суду, що дані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР (1963 р.)

Згідно ст.374 Цвільного кодексу УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно Положення про кредитування, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 28 вересня 1995 року №246 (в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору) кредитна операція - це договір щодо надання кредиту, який супроводжується записами за банківськими рахунками з відповідним відображенням у балансах кредитора та позичальника.

Судова колегія вважає, що позивач належними та допустимими доказами не довів виконання ним п.2.1.2 договору щодо перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника, не надав ні суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції доказів перерахування кредиту відповідачу.

В свою чергу, відповідачем вказана обставина жодним чином не підтверджена.

Оскільки кредит видається на умовах, зокрема платності, позивач вимагає стягнення з відповідача процентів за користування кредитом за 15 років.

Втім, оскільки позвачем не доведено належними доказами надання відповідачу кредита в сумі 170 000 грн., то відсутні підстави для сягнення процентів за користування кредитом.

Апеляційна інстанція також враховує, що за умовами договору кредит надано в сумі 170 000 грн., в розрахунках, доданих до позовної заяви зазначено розмір кредиту 118 170, 32 грн., але позивач не обгрунтував, з яких підстав розмір кредита зменшився до 118 170, 32 грн.

Приписами ст.ст. 71, 72, 74,76 Цивільного кодексу УРСР встановлено що, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Скорочені строки давності тривалістю в шість місяців діють, зокрема, за позовами, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 75 Цивільного кодексу УРСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Матеріали справи свідчать, що кредит підлягав поверненню до 26 квітня 1998 року, позивач звернувся з позовною заявою до суду 14 липня 2015 року, тобто поза межами встановленого статтею 71 Цивільного кодексу України строку позовної давності.

Згідно ст.80 Цивільного кодексу УРСР сплив строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Позивач не навів поважності причин, з яких пропущено строк позовної давності.

Виконання зобов'язання по своєчасній сплаті процентів забезпечено неустойкою у вигляді пені в розмірі 2% на суму непогашеної заборгованості за кожен день прострочки платежу, у зв'язку з чим позивачем нарахована пеня в розмірі 927 247, 64 грн.

Згідно ст.84 Цивільного кодексу УРСР з закінченням строку позовної давності по головній вимозі вважається, що строк позовної давності минув і по додатковій вимозі (неустойка, поручительство тощо).

Враховуючи викладене, пістави для стягнення пені відсутні.

Таким чином, в задоволенні позову господарський суд Дніпропетровської області правомірно відмовив позивачу.

Доводи апелянта до уваги не приймаються, оскільки грунтуються на приписах ст.267 Цивільного кодексу України. З підстав наведених вище, до спірних правовідносин застосовується Цивільний кодекс УРСР (1963 р.).

З огляду на викладене, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року відповідає діючому законодавству, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.49, 99, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року у справі № 904/6171/15 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", м. Дніпропетровськ залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Джихур

Суддя О.М. Виноградник

Суддя Г.К. Дмитренко

(Дата підписання постанови в повному обсязі 26.01.16 р.)