КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р. Справа№ 922/3787/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Ткаченка Б.О.

за участю представників:

Від позивача: представник не з'явився.

Від відповідача-1: представник не з?явився.

Від третьої особи: представник Яценко О.С. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Артемівські Зорі",

на рішення Господарського суду м. Києва від 06.10.2015 року

у справі №922/3787/15 (суддя Домнічева І.О.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Артемівські Зорі"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Кредобанк"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія

"Приватні інвестиції"

про визнання недійсним договору факторингу

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Артемівські Зорі" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до 1) Публічного акціонерного товариства "Кредобанк", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" про визнання недійсним договору факторингу від 29.11.2011 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що укладення договору факторингу не мало на меті настання реальних наслідків.

Крім того, позивач вважає, що зміст договору факторингу не відповідає інформації, зазначеній в повідомленнях-вимогах, б) договір факторингу носить загальних характер, в) недотримання при укладенні договору факторингу та підписанні додатку до нього письмової форми правочину.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.07.2015 року порушено провадження по справі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.07.2015 року справу № 922/3787/15 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.10.2015 року у справі № 922/3787/15 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, посилається на ті самі підстави, що й у позовній заяві.

Відповідачем-2 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти її вимог заперечує та просить суд залишити її без задоволення.

Представники позивача та відповідача-1 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать матеріали справи, а саме поштові повідомлення № 14035269, № 14035285.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача та відповідача-1 за наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представника відповідача-2, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.03.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Артемівські Зорі" та Відкритим акціонерним товариством "КРЕДОБАНК" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "КРЕДОБАНК"), в особі Харківської філії був укладений Кредитний договір № 18/03-2008 (далі - Кредитний договір від 06.03.2008 р.) про надання кредиту для поповнення обігових коштів в сумі 1340000,00 грн.

Крім цього, 08.02.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Артемівські Зорі" та Відкритим акціонерним товариством "КРЕДОБАНК" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "КРЕДОБАНК"), в особі Харківської філії був укладений Кредитний договір №11/02-2008 (далі - Кредитний договір від 08.02. 2008 р.) про надання кредиту у розмірі 450 000,00 грн.

Також, 20.12.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Артемівські Зорі" та Відкритим акціонерним товариством "КРЕДОБАНК" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "КРЕДОБАНК"), в особі Харківської філії був укладений Кредитний договір №131/12-2007 (далі - Кредитний договір від 20.12.2007 р.) про надання кредиту у розмірі 280 000,00 грн.

З позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що з повідомлення-вимоги № 662 позивачу стало відомо, що 29.11.2011 року між Публічним акціонерним товариством "КРЕДОБАНК" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРИВАТНІ ІНВЕСТИЦІЇ" був укладений Договір факторингу, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги всіх грошових зобов'язань за Кредитним договором №18/03-2008 від 06.03.2008 року, за умовами якого Позичальнику було надано кредит у розмірі 1340000,00 грн.

Окрім цього, з повідомлення-вимоги № 660 позивачу стало відомо, що 29.11.2011 року між Публічним акціонерним товариством "КРЕДОБАНК" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРИВАТНІ ІНВЕСТИЦІЇ" був укладений Договір факторингу, згідно з яким відступлення права вимоги всіх грошових зобов'язань за Кредитним договором №11/02-2008 від 08.02.2008 року, за умовами якого Позичальнику було надано кредит у розмірі 450 000,00 грн.

Також, з повідомлення-вимоги № 661 позивачу стало відомо, що 29.11.2011 року між Публічним акціонерним товариством "КРЕДОБАНК" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРИВАТНІ ІНВЕСТИЦІЇ" був укладений Договір факторингу, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги всіх грошових зобов'язань за Кредитним договором №131/12-2007 від 20.12.2007 року, за умовами якого Позичальнику було надано кредит у розмірі 280 000,00 грн.

У зазначених вище повідомленнях вказано, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Артемівські зорі" повинно здійснювати платежі за кредитними договорами на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції".

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Як передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Матеріали справи, а саме спірний договір свідчать про те, що внаслідок його укладення була здійснена заміна кредитора у зобов'язанні за кредитними договорами № 18/03-2008, №11/02-200, № 131/12-2007, укладеними між позивачем та відповідачем-1.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.

В силу ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, діюче законодавство не пов'язує надання згоди боржником на заміну кредитора у зобов'язанні з правомірністю такої заміни, та не містить положень про обов'язковість надання згоди боржника при заміні кредитора у зобов'язанні.

Крім того, з п. 2.1.11. договору факторингу вбачається, що не вимагається отримання згоди відповідного позичальника та/або сторони забезпечення для відступлення і передачі прав вимоги та забезпечення будь-якій третій особі, зокрема, новому кредитору.

Враховуючи встановлене вище, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що а ні норми закону, а ні положення даного договору не містять обов'язку відповідачів отримати згоду боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, а відтак, надання згоди позивача на укладення договору факторингу № 03/09/13-1 від 03.09.2013 р. не є обов'язковим.

Крім того, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача на те, що зміст договору факторингу не відповідає інформації, зазначеній в повідомленнях-вимогах, б) договір факторингу носить загальних характер, в) недотримання при укладенні договору факторингу та підписанні додатку до нього письмової форми правочину, тощо, спростовуються наявністю оригіналу договору факторингу від 29.11.2011 р. та додатку № 1 до нього.

Щодо посилання позивача на те, що укладення договору факторингу не мало на меті настання реальних наслідків, зокрема - відсутність доказів розрахунків між Публічним акціонерним товариством "Кредобанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції", спростовується довідкою Публічного акціонерного товариства "Кредобанк" за № 27-4816/15 від 18.05.2015 року (Том ІІ, а.с. 122).

Окрім цього, в матеріалах справи наявні рішення Постійно діючого третейського суду при Корпорації "Юртранссервіс" від 23.07.2015 р. по справам № 1/2015-ТС, № 2/2015-ТС та № 3/2015-ТС, про стягнення кредитної заборгованості з Товариства з обмеженою відповідальністю "Артемівські зорі" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" .

Частиною 2 ст. 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, вповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт, а боржник не бере участі в укладенні та підписанні договору.

Враховуючи те, що матеріали справи свідчать про відсутність порушень прав позивача, відсутність порушень закону при укладенні договору факторингу, які могли б вказувати на його недійсність, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Матеріали справи свідчать про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" письмово звернувся до суду першої інстанції з заявою про застосування до позовних вимог строку позовної давності, в зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи те, що право позивача не є порушеним, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для застосування позовної давності.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким у позові відмовлено, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Артемівські Зорі" на рішення Господарського суду м. Києва від 06.10.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 06.10.2015 року у справі № 922/3787/15 - без змін.

3. Матеріали справи № 922/3787/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.О. Алданова

Б.О. Ткаченко