РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2016Справа №910/23410/15
За позовом Публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Білої Ірини Володимирівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг»

про стягнення 197 154,00 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Пріцак І.Є. (представник за довіреністю №17 від 01.01.2016р.);

від відповідача: Антощук Е.І. (представник за довіреністю від 06.01.2016р.).

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Український бізнес банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Білої Ірини Володимирівни (надалі також - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» (надалі також - відповідач) 197 154,00 грн. на підставі Кредитного договору №297/Ю від 22.01.2014р., з яких заборгованість по поверненню кредитних коштів становить 189 560,73 грн., заборгованість за нарахованими відсоткам становить 6 871,26 грн. (4 817,78 грн. - прострочена заборгованість), сума пені становить 722,01 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконує перед позивачем своїх зобов'язань за Кредитним договором, не сплачує тіло кредиту та відсотки по кредиту, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість, про стягнення якої позивач звернувся до суду.

Відповідачем відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надано, проте в судовому засіданні проти позову заперечив в частині позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом та пені. Так, відповідач вказав, що надіславши вимогу про дострокове повернення кредиту, банк встановив новий строк виконання зобов'язання за кредитним договором, а графік повернення кредиту втрачає чинність.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2015р. позовна заява Публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Білої Ірини Володимирівни була повернута останньому без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015р. ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.09.2015р. було скасовано, а матеріали справи №910/23410/15 були повернуті до Господарського суду міста Києва для розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2015р., в справі №910/23410/15 було порушено провадження суддею Морозовим С.М., розгляд призначено на 19.01.2016р.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які сприяють всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 19 січня 2016 року було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.01.2014р. між позивачем (банк за Договором) та відповідачем (позичальником за Договором) було укладено Кредитний договір №297/Ю (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору банк за наявності вільних грошових коштів надає позичальникові у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом користування у сумі 513 754,00 грн. на придбання основних засобів та супутні витрати по ним, строком до 21.01.2017р. зі сплатою 20% річних. Ліміт кредитування зменшується відповідно до графіку погашення (Додаток №1). Проценти за користування кредитом нараховуються за кожен календарний день за методом «факт/360», тобто для розрахунку застосовується умовно 360 днів у році.

Додатковою угодою №1 від 13.10.2014р. до Договору сторони домовились внести зміни до п. 1.1. Договору та викласти його наступній редакції: «Банк, за наявності вільних грошових коштів, надає відповідачу у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі непоновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 513 754,00 грн. на придбання основних засобів та супутні витрати по ним, строком до 21 січня 2017 року зі сплатою:

- у період з 22 січня 2014 року до 30 вересня 2014 року включно - 20 % річних;

- у період з 01 жовтня 2014 року до 21 січня 2017 року включно - 15 % річних.».

Згідно з п. 4.2. Договору позичальник зобов'язується щомісячно, не пізніше 7 (сьомого) числа місяця, наступного за звітним, перераховувати на рахунок №3161 суму процентів за користування кредитом у відповідності до Договору.

Відповідно до п. 4.5. Договору, відповідач зобов'язався погашати, наданий позивачем кредит, згідно з Графіком погашення, наведеним в Додатку №1, який є невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно із п. 4.6. Договору, у разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5. цього Договору а саме - невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування з графіком погашення та/або невиконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до 21 січня 2017 року включно, позичальник сплачує банку проценти у розмірі 50% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Відповідно до п. 4.6 Договору в редакції додаткової угоди №1 від 13.10.2014р. у разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5. цього Договору, а саме - невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування згідно з графіком погашення та/або не виконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до 21 січня 2017 року включно, Позичальник сплачує Банку проценти у розмірі:

- в період з « 22» січня 2014 року до « 30» вересня 2014 року включно - 50% річних на суму про простроченої заборгованості до моменту її погашення;

- починаючи з « 01» жовтня 2014 року - 15% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Відповідно до п. 4.7. Договору, кошти у погашення будь-якої заборгованості за цим договором направляти на рахунок №3161 для розподілу у наступній послідовності: прострочена заборгованість за комісіями; прострочена заборгованість за процентами; прострочена заборгованість за кредитом; комісії строк сплати яких настав; проценти, строк сплати яких настав; поточна заборгованість за кредитом.

Пунктом п. 8.12. Договору визначено, що строк дії цього Договору встановлюється з дня підписання цього договору і до повного погашення позичальником усіх зобов'язань за цим договором.

Додатковою угодою №2 від 04.12.2014р. сторонами було викладено пункт 4.12 у наступній редакції: «Відповідач зобов'язується забезпечити об'єм кредитових надходжень на поточний рахунок №7310 відкритий у ПАТ «Укрбізнесбанк», у сумі не менше 0 (нуль) гривень та 00 копійок впродовж кожного місяця, починаючи з січня 2014 року».

Додатком №1 до Договору сторони погодили графік погашення кредитної заборгованості.

На виконання умов Договору та на підставі письмової заяви позичальника від 16.01.2014р. позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 513 754,00 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку позивача та наявністю меморіальних ордерів, за якими відповідач розраховувався кредитними коштами зі своїми контрагентами.

Згідно з п. 5.3. Договору банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, неустойок та збитків у разі, зокрема, непогашення позичальником процентів та/або щомісячного внеску за кредитом згідно з графіком впродовж двох місяців. Про намір достроково розірвати кредитний договір та/або вимогу достроково погасити суми кредиту, процентів, комісій, неустойок та збитків, банк письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов'язаний впродовж 30 днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, проценти, комісії, неустойку, передбачені договором.

15.07.2015р. позивачем було направлено відповідачу вимогу №3727, в якій позивач, посилаючись на п. 5.3. Договору, вимагав протягом тридцяти днів сплатити заборгованість по кредиту, по відсоткам та пені. Направлення вказаної вимоги відповідачу та отримання її останнім підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №021, описом вкладення від 17.07.2015р., списком згрупованих поштових відправлень та квитанцією про сплату поштових послуг.

Вказана вище вимога позивача була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

За розрахунком позивача, станом на 28.08.2015р., заборгованість відповідача за кредитним договором складає: 197 154,00 грн. - сума заборгованості за кредитом; 6 871,26 грн. - сума заборгованості по нарахованим процентам, у т.ч. прострочена сума заборгованості по нарахованим процентам - 4 817,78 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, враховуючи дані норми та умови Договору (п. 5.3.), позивач правомірно просить стягнути з відповідача достроково суму заборгованості.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (частина 1). Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (частина 2). Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань (частина 7).

Аналогічні положення містяться і у статтях 525, 526 ЦК України.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт наявності у відповідача заборгованості за Договором, яка виникла станом на 28.08.2015р., і яка станом на момент ухвалення рішення не була погашена відповідачем, у сумі 196 431,99 грн. заборгованості за кредитом та відсотками належним чином доведений, документально підтверджений.

Відповідно до частини 1 статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти за кредитним договором виплачуються до дня повернення позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалися, на його банківський рахунок.

Отже, проценти за користування кредитом за своїм характером є платою і підлягають стягненню за весь час користування кредитом.

При цьому, відповідно до пункту 4.6. Договору (у редакції від 13.10.2014р.) відповідач зобов'язаний у разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5. Договору сплатити проценти нараховані на розмір простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивачем обґрунтовано нараховано відсотки станом на 28.08.2015р. за період з 22.01.2014р. до 26.02.2015р. в сумі 6 871,26 грн., у тому числі прострочена заборгованість - 4 817,78 грн.

При цьому, відповідач не оспорює наявність заборгованості за Договором, яка становить 189 560,73 грн., а враховуючи умови Договору, порушення відповідачем строків погашення заборгованості, вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитними коштами є обґрунтованою.

Матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем договірних зобов'язань за Договором в частині повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість по кредиту у розмірі 189 560,73 грн. та заборгованість по процентам у розмірі 6 871,26 грн.

Як зазначено вище, позивачем заявлені вимоги про застосування до відповідача господарської санкції шляхом стягнення пені в сумі 722,01 грн.

Відповідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами частин 1 і 3 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 5.4. Договору, у разі несвоєчасного повернення кредиту у строки, вказані у п. 4.5. Договору, банк має право вимагати від позичальника сплатити банку штраф у розмірі 2% від суми заборгованості за основним боргом на дату пред'явлення вимоги.

Як передбачено сторонами у п. 5.10. Договору, при порушенні строків погашення кредиту, нарахованих за ним процентів, комісій (п. 4.2, п. 4.3, п. 4.5) вимагати від позичальника за кожен день прострочення сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

При цьому слід зазначити, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, тобто відповідні фінансові санкції, що стягуються за порушення валютного, податкового, антимонопольного та інших публічних галузей законодавства тощо. Також, господарським кодексом не визначається, що слід розуміти під кожним із видів господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня) і чим вони відрізняються одна від одної, а тому у даному випадку слід застосовувати правила, встановлені Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України у постановах від 27.04.2012 року № 06/5026/1052/2011, суд вважає правомірним застосування до відповідача одночасно штрафу та пені.

Отже, з урахуванням наведених норм права і умов Договору, та враховуючи, що у правовідносинах сторін спору має місце допущене відповідачем порушення грошового зобов'язання, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 722,01 грн. є такою, що правомірно заявлена, а тому підлягає задоволенню, за розрахунками позивача, які перевірені та визнані судом вірними.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/23410/15 підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 189 560,73 грн., суми заборгованості за нарахованим відсоткам в розмірі 6 871,26 грн. та суми пені в розмірі 722,01 грн.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» (станом на момент відправлення позивачем позовної заяви поштою до суду) визначені пільгові категорії щодо сплати судового збору, в т.ч. уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку (п. 22 ч. 1 ст. 5).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, на підставі Постанови №265 від 23.04.2015р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» було відкликано банківську ліцензію та вирішено ліквідувати банк. 24.04.2015р. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №87 від «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» та призначення уповноваженої особи фонду на ліквідацію банку».

Отже, враховуючи, що позов було подано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (станом на 31.08.2015р.) звільнена від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що судовий збір в сумі 3 943,08 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про судовий збір», Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» (; адреса: 03680, м. Київ, вул. Предславинська, будинок 13, офіс 211) на користь Публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» (; адреса: 83001, Донецька обл., місто Донецьк, вул. Артема, будинок 125) суму заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 189 560,73 грн. (сто вісімдесят дев'ять тисяч п'ятсот шістдесят гривень 73 копійки), суму заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 6 871,26 грн. (шість тисяч вісімсот сімдесят одна гривна 26 копійок) та суму пені в розмірі 722,01 грн. (сімсот двадцять дві гривни 01 копійка).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» (; адреса: 03680, м. Київ, вул. Предславинська, будинок 13, офіс 211) в доход Державного бюджету України (, р/р 3001, одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код платежу 22030001) судовий збір в розмірі 3 943,08 грн. (три тисячі дев'ятсот сорок три гривни 08 копійок).

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.01.2016р.

Суддя С.М. Морозов