КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа№ 910/18203/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Куксова В.В.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Сидоренко Ю.А. - дов. № 10/00-59 від 16.06.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2015р.

у справі № 910/18203/15 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон»

до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ»

про визнання договору недійсним

В судовому засіданні 20.01.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» про визнання недійсним договору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказував на те, що вважає кредитний договір № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р. (надалі - кредитний договір) таким, що укладений з порушенням вимог ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України, оскільки договір про внесення змін № 3 до кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р., укладений сторонами 24.04.2013р. (надалі - договір про внесення змін), був підписаний не особисто ОСОБА_3, який обіймає посаду генерального директора підприємства позивача, а за допомогою факсимільного відтворення його підпису, що не передбачено умовами кредитного договору, а тому просив суд визнати недійсним кредитний договір № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р. (в редакції договору про внесення змін № 3 від 24.04.2013р.).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.08.2015р. у справі № 910/18203/15 в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки договір про внесення змін № 3 від 24.04.2013р. до кредитного договору був підписаний за допомогою факсимільного відтворення підпису ОСОБА_3 без будь-якої письмової згоди сторін та всупереч нормам чинного законодавства України, з порушенням приписів ч. 1 ст. 188 ГК України та ч. 1 ст. 651 ЦК України. Одночасно скаржник зазначає про порушення судом норм процесуального права, що містяться у ст. ст. 4-3, 43 ГПК України, оскільки йому відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» 15.09.2015р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М, сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Самсін Р.І., Шаптала Є.Ю.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2015р., у зв'язку з перебуванням судді Самсіна Р.І. у відпустці, сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя - Скрипка І.М., судді - Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2015р. з урахуванням ухвали про виправлення описки від 15.10.2015р. колегією суддів в зазначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 11.11.2015р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, розгляд справи у відповідності до ст. 77 ГПК України відклався, останній раз на 20.01.2016р.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 20.01.2016р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях.

Представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції 20.01.2016р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06.06.2011р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» (позивач, клієнт за договором) та Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» (відповідач, банк за договором) укладено кредитний договір № 0011/11/26-KL (надалі - кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого цей договір регулює надання фінансування клієнту (позивачу) банком (відповідачем) та відповідні взаємовідносини сторін.

Згідно п. 2.2 кредитного договору граничний розмір кредиту за договором (кредитний ліміт) складає 55 000 000, 00 грн. Кредитний ліміт встановлюється у гривні (надалі - валюта ліміту). Вибірки здійснюються у гривні (надалі - валюта вибірки).

Згідно п. 16.1. кредитного договору будь-які зміни договору набувають чинності лише якщо вони будуть оформлені письмово та підписані банком та клієнтом, окрім випадків, передбачених договором. Такі зміни є невід'ємною частиною договору. Додатки та повідомлення, на які робиться посилання в договорі, є його невід'ємною частиною.

В подальшому сторонами неодноразово змінювались умови кредитного договору шляхом укладення договорів про внесення змін.

Так, зокрема, 09.06.2011р. сторонами укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р., 28.05.2012р. - договір про внесення змін № 2 до кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р., 24.04.2013р. - договір про внесення змін № 3 до кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р. (надалі - договір про внесення змін № 3), 30.07.2013р. - договір про внесення змін № 4 до кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р., 30.09.2013р. - договір про внесення змін № 5 до кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р., 10.02.2014р. - договір про внесення змін № 6 до кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р. (надалі - договори про внесення змін).

Відповідно до умов договору про внесення змін № 3 сторони погодили викласти п. 1.1 кредитного договору в наступній редакції: «1.1. Кредитор (відповідач), на умовах, визначених цим договором, відкриває відновлювальну кредитну лінію, в рамках якої надає позичальнику (позивачу) кредитні кошти (надалі - «кредит») окремими частинами, надалі - «вибірки», на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в межах визначеної цим договором (п. 1.2.) граничної суми коштів (надалі за текстом - «кредитний ліміт»), а позичальник зобов'язується вчасно погашати кредитору заборгованість за кредитом, а також сплачувати на користь кредитора проценти та комісії в розмірі, в строки (терміни) та на умовах, визначених цим договором».

Згідно п. 1.2 договору про внесення змін № 3 протягом всього періоду дії цього договору максимальна заборгованість позичальника (позивача) не може перевищувати кредитний ліміт в сумі 55 000 000, 00 грн.

Пунктом 1.4 договору про внесення змін № 3 сторони погодили, що кінцевий термін, до настання якого (включно) здійснюється надання кредиту та має бути повністю погашена заборгованість за кредитом, встановлюється «23» квітня 2014р. включно.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорюванням позивачем дійсності кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р. (в редакції договору про внесення змін № 3 від 24.04.2013р.), оскільки договір про внесення змін № 3, укладений сторонами 24.04.2013р., був підписаний не особисто ОСОБА_3, який обіймає посаду генерального директора підприємства позивача, а за допомогою факсимільного відтворення його підпису, що не передбачено умовами кредитного договору.

Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції відповідач заперечував проти тверджень позивача про те, що договір про внесення змін №3 підписаний за допомогою факсимільного відтворення підпису ОСОБА_3

Відповідач вказував на те, що позивач не вперше намагається визнати недійсним спірний кредитний договір.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2015р. у справі № 910/20885/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015р., відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» про визнання недійсним кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р.

Відповідач вважає, що звертаючись до суду з тим же предметом позову, проте з інших підстав, позивач намагається уникнути виконання зобов'язань, взятих на себе згідно з умовами спірного кредитного договору.

Частиною 2 ст. 345 Господарського кодексу України встановлено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Частиною 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Представники сторін у письмових заявах та поясненнях, поданих до суду, або надаючи пояснення по суті справи в судових засіданнях, факту вчинення правочинів (спірних кредитного договору та договору про внесення змін № 3) не заперечували, суд не має сумнівів щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Відтак, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що спірний правочин (кредитний договір) було вчинено у момент його підписання сторонами та скріплення його печатками господарських товариств - 06.06.2011р., а спірний правочин (договір про внесення змін № 3) було вчинено у момент його підписання сторонами та скріплення його печатками господарських товариств - 24.04.2013р.

Згідно п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним кредитного договору, зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Умовами кредитного договору, а також договорами про внесення змін до нього не передбачена можливість підписання спірного договору або договорів про внесення змін до нього за допомогою факсимільного відтворення підписів повноважних представників сторін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 03.12.2015р. за клопотанням представника відповідача колегією суддів оглянуто оригінал договору про внесення змін № 3 від 24.04.2013р. до кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р., копія якого знаходиться на стор. 35-48 у справі.

В свою чергу, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували те, що договір про внесення змін № 3 від 24.04.2013р. був підписаний не особисто ОСОБА_3, який обіймає посаду генерального директора підприємства позивача, а за допомогою факсимільного відтворення його підпису.

Отже, позивачем не доведено укладення кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 3 від 24.04.2013р.) з порушенням ч. 3 ст. 207 ЦК України.

Посилання позивача на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, що містяться в ч. 1 ст. 188 ГК України та ч. 1 ст. 651 ЦК України, оскільки встановлення в п. 3.1 кредитного договору права відповідача вносити зміни у кредитний договір в односторонньому порядку суперечать вказаних приписам, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Визначення у 3 п. 3.1. кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 3), що розмір процентів, що нараховуються за цим договором, може бути збільшений, без укладення відповідного договору про внесення змін, внаслідок порушення позичальником відповідних своїх обов'язків, тощо, у випадках, передбачених п. 3.4. цього договору, не суперечить приписам ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Пункт 3.1. кредитного договору в редакції договору про внесення змін №3 від 24.04.2013р. не містить умов про односторонню зміну умов договору.

Посилання позивача на пункти договору по суті є визнанням їх договірного двостороннього характеру, оскільки п. 3.4. кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 3) окремо містить умову про те, що сторони розуміють, що вищезазначене збільшення розміру процентної ставки буде здійснено в разі настання вищевказаних обставин (умов) та не потребуватиме укладення будь-якого договору про внесення змін до цього договору, та сторони згодні з таким збільшенням щодо всієї суми можливої заборгованості за кредитом в межах кредитного ліміту.

Договір про внесення змін № 3 було підписано 24.03.2013р. уповноваженими представниками сторін, що виключає односторонню зміну умов договору, на що посилається апелянт.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до п. 10.1. кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 3) укладенням цього договору сторони фіксують досягнення згоди з усіх його істотних умов і підтверджують відсутність жодних претензій одна до одної з цього приводу. Цей договір відображає повне розуміння сторонами предмета цього договору та інших його умов, і не немає інших положень, усних чи письмових, крім тих, які містяться в цьому договорі. Всі попередні заяви, угоди чи домовленості між сторонами щодо будь-яких умов цього договору втрачають силу з набранням чинності цим договором.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України банк надає кредит позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, укладаючи договір про внесення змін № 3 від 24.04.2013р. до кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р., сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, погодили взаємні права та обов'язки, а отже умови спірного договору не суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Однак, позивачем не доведено обставини, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 3 від 24.04.2013р.) недійсним.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору № 0011/11/26-KL від 06.06.2011р. (в редакції договору про внесення змін № 3 від 24.04.2013р.), укладеного між сторонами, з підстав, викладених в позові.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом принципів господарського процесу, ст. ст. 4-3, 43 ГПК України, розгляд справи без надання обґрунтованих пояснень представником позивача в судовому засіданні, безпідставне залишення без задоволення його клопотання про відкладення розгляду справи, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, оскільки позивач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, не був позбавлений можливості користуватися своїми правами, свого представника в судове засідання 25.08.2015р. не направив, а клопотання представника позивача від 21.08.2015р. про відкладення розгляду справи місцевий господарський суд вірно залишив без задоволення виходячи з того, що необхідність витребування нових доказів, зокрема, від позивача, відсутня, справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами, а неявка представника позивача не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 25.08.2015р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2015р. у справі №910/18203/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2015р. у справі №910/18203/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/18203/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді В.В. Куксов

Є.Ю. Шаптала