РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2016Справа №910/28018/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТНГК»

про визнання договору недійсним.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Малярчук Ю.Б., за довіреністю

від відповідача: Кузьменко А.М., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТНГК» (далі - відповідач) про визнання договору недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.11.2014 було порушено провадження у справі № 910/28018/15, розгляд справи призначено на 02.12.2015.

26.11.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позовну заяву.

У судове засідання 02.12.2015 представник позивача з'явився та подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник відповідача у судове засідання 02.12.2015 з'явився.

У судовому засіданні 02.12.2015 судом було оголошено перерву до 20.01.2016.

08.12.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано додаткові письмові пояснення.

29.12.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача були подані письмові пояснення.

19.01.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача були подані додаткові письмові пояснення.

У судове засідання 20.01.2016 представник позивача з'явився, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 20.01.2016 з'явився, надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування" (далі - позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТНГК" (далі - відповідач, покупець) 22.01.2014 було укладено Договір купівлі-продажу № УГВ 8327/20/1-14 (далі - Договір), відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця товар, визначений у п. 1.2 Договору, а покупець приймає товар та зобов'язаний оплатити його на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору предметом договору є нематеріальний актив: «Право користування свердловиною № 5 Островерхівського родовища (далі - об'єкт) до 04.10.2027 року».

Ціна товару визначена на підставі проведеної незалежної оцінки та складає 530 000 грн, крім того ПДВ 106 000,00 грн. Загальна сума Договору складає 636 000 грн. (п 2.1 Договору).

Згідно з п. 3.3 Договору передача товару здійснюється на підставі акту прийому-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками сторін. Датою передачі товару вважається дата акту прийому-передачі товару, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін та діє до 30.06.2014, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов'язань сторонами (п. 8.1 Договору).

19.02.2014 сторонами було підписано акт прийому-передачі об'єкту.

В пункті 4 акту прийому-передачі від 19.02.2014, підписаного сторонами, зазначено, що підписанням даного акту сторони підтверджують відсутність претензій одна до одної.

26.02.2014 відповідачем було перераховано позивачу 636 000,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 132 від 26.02.2014.

Позивач зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 655, ч. 2 ст. 656 та ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором купівлі-продажу майнових прав одна сторона безповоротно відчужує майнові права на користь другої сторони без права повернення таких прав, а за договором оренди одна сторона передає іншій стороні майно в користування на певний строк з послідуючим поверненням такого майна, в зв'язку з цим, на переконання позивача, Договір за своїм змістом фактично є договором оренди основного фонду позивача.

Частиною 1 ст. 284 Господарського кодексу України передбачено, що істотними умовами договору оренди є об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Однак, в Договорі відсутні умови та пункти, за якими відповідач зобов'язаний повернути позивачеві товар після спливу певного строку, а позивач не має права вимагати його повернення, а також відсутні інші умови, які б вказували на те, що Договір фактично є Договором оренди основного засобу позивача.

Частиною 2 ст. 656 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно ч. 1 ст. 139 ГК України майном у цьому кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів.

Підпунктом 14.1.120 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що нематеріальні активи - право власності на результати інтелектуальної діяльності, у тому числі промислової власності, а також інші аналогічні права, визнані об'єктом права власності (інтелектуальної власності), право користування майном та майновими правами платника податку в установленому законодавством порядку, у тому числі набуті в установленому законодавством порядку права користування природними ресурсами, майном та майновими правами.

Нематеріальний актив - немонетарний актив, який не має матеріальної форми та може бути ідентифікований, згідно визначень п. 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18.10.1999 р. № 242 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.11.1999 р. за N 750/4043 (далі - Положення).

Пунктом 5 Положення визначено, що бухгалтерський облік нематеріальних активів ведеться щодо кожного об'єкта за такими групами:

- права користування природними ресурсами;

- права користування майном;

- права на комерційні позначення;

- права на об'єкти промислової власності, крім тих, витрати на придбання яких визнаються роялті;

- авторське право та суміжні з ним права, крім тих, витрати на придбання яких визнаються роялті.

Виходячи з аналізу умов Договору суд дійшов висновку, що його зміст, умови, права і обов'язки відповідають приписам ЦК України та ГК України, які встановлюють вимоги до договору купівлі-продажу та визначають, що майнові права (нематеріальні активи) є законним предметом договору купівлі-продажу.

Згідно з п. 6.2 Договору з 05.10.2027 право власності покупця на товар, визначений в п. 1.2 Договору, припиняється.

Вищезазначена умова Договору узгоджується із приписами ч. 1 ст. 347 ЦК України, згідно якої особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

Таким чином, зазначене також підтверджує, що відповідач не зобов'язаний повертати нематеріальний актив позивачеві, а вказує на реалізацію відповідачем свого права на відмову від права власності на такий нематеріальний актив.

Окрім цього, п. 34 Положення встановлено, що нематеріальний актив списується з балансу в разі його вибуття внаслідок безоплатної передачі або неможливості отримання підприємством/установою надалі економічних вигод від його використання.

Згідно з підпунктом 138.3.4 п. 138.3 ст. 138 Податкового кодексу України строк дії права користування нематеріальних активів для групи 2 - права користування майном - встановлюється відповідно до правовстановлюючого документа.

Аналогічний порядок встановлення строку дії права користування нематеріальним активом встановлено для всіх 6-ти груп нематеріальних активів - відповідно до правовстановлюючого документа.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що право користування нематеріальним активом завжди має строк дії, а тому визначення строку його дії у Договорі відповідає вимогам законодавства України.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Тобто про удаваність правочину можна стверджувати у тому випадку, коли обидві сторони правочину мали умисел укласти інший за своєю правовою природою договір (приховати інший правочин), ніж той, який вони вчинили. А також факт вчинення удаваного правочину має бути підтверджений додатковими доказами, які б вказували, що між сторонами правочину насправді існують інші правовідносини, ніж ті які вони оформили.

Позивач не надав жодного доказу наявності умислу ані у позивача, ані у відповідача на укладення насправді договору оренди основного засобу позивача. Відповідач, в свою чергу, наголошує, що мав намір та уклав виключно договір купівлі-продажу нематеріального активу. Матеріали справи також спростовують твердження позивача про удаваність Договору, оскільки між сторонами відсутні інші правовідносини, окрім відносин купівлі-продажу.

Твердження позивача про невідповідність Договору ч. 6 ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» спростовується наступним.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі державних підприємств, що провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, а також підприємств, установ, організацій, утворених внаслідок їх реорганізації, передача їх з балансу на баланс, у концесію, оренду, лізинг, заставу, управління, до статутного фонду інших юридичних осіб, вчинення інших правочинів, що можуть призвести до відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі цих підприємств, а також основних фондів та акцій Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», дочірніх та заснованих нею підприємств, забороняється, крім випадків, коли результатом таких дій є: передача основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі таких підприємств виключно бюджетній установі, державному підприємству або акціонерному товариству, 100 відсотків акцій якого перебуває в державній власності України; створення державних підприємств або акціонерних товариств, 100 відсотків акцій та часток у статутному капіталі яких перебуває в державній власності України.

Пп. 14.1.138 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що основними засобами є матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Згідно пп. 14.1.120 п. 14.1 ст. 14 ПК України нематеріальні активи - це право власності на результати інтелектуальної діяльності, у тому числі промислової власності, а також інші аналогічні права, визнані об'єктом права власності (інтелектуальної власності), право користування майном та майновими правами платника податку в установленому законодавством порядку, у тому числі набуті в установленому законодавством порядку права користування природними ресурсами, майном та майновими правами.

Відповідно до пп. 14.1.244 п. 14.1 ст. 14 ПК України товарами є матеріальні та нематеріальні активи, у тому числі земельні ділянки, земельні частки (паї), а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення.

Частиною першою ст. 178 ЦК України передбачено, що об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи.

Законодавець чітко визначив, що основні засоби та нематеріальні активи за своєю правовою природою є різними категоріями товару. Частина шоста статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" встановила особливий порядок відчуження та вчинення інших юридично значущих дій саме відносно основних фондів, та не містить заборону на відчуження нематеріального активу, що виключає застосування вказаної норми Закону до Договору.

Спростовується матеріалами справи також твердження позивача, викладене в позовній заяві, що на момент укладення спірного договору позивач був дочірньою компанією Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", оскільки продавцем за Договором є саме Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування", а не Дочірня компанія "Укргазвидобування".

Також позивач у позовній заяві зазначає, що свердловина № 5 Островерхівського родовища є (та була на дату укладення спірного договору) основним фондом позивача, що також підтверджує факт, що основний фонд позивача не відчужувався та з ним не вчиняли інших юридично значущих дій, а отже відсутні будь-які порушення ч. 6 ст. 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт".

Це ж підтверджується позицією позивача, викладеною в його листі від 12.08.2014 №20/1-95/1, адресованому відповідачеві (копія якого міститься в матеріалах справи та який не заперечується позивачем), згідно якої відчуження нематеріальних активів - право користування свердловиною № 5 Островерхівського родовища до 04.10.2027 не призвело до відчуження самої свердловини, яка є основним засобом товариства.

Позивач у вказаному листі також виклав позицію відносно Договору, згідно якої вищезазначена свердловина знаходиться на ділянці надр, спеціальний дозвіл на користування надрами на який належить іншій особі, у зв'язку з чим позивач не має права здійснювати видобування вуглеводнів цією свердловиною. У зв'язку з тим, що позивач не може використовувати свердловини на Островерхівському родовищі для отримання продукції та прибутку, нематеріальний актив - право користування свердловиною №5 Островерхівського родовища був оцінений незалежним оцінювачем, віднесений на бухгалтерський облік позивача та проданий з метою отримання прибутку та недопущення ліквідації свердловини.

Згідно з ст. 11 Закону України "Про нафту і газ" користування нафтогазоносними надрами, пошук і розвідка родовищ нафти і газу, їх експлуатація, спорудження та експлуатація підземних сховищ для зберігання нафти і газу здійснюються лише за наявності спеціальних дозволів на користування нафтогазоносними надрами, що надаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, на умовах, визначених чинним законодавством.

У своєму листі від 12.08.2014 № 20/1-95/1 позивач також зазначає, що за своєю правовою природою продаж права користування є аналогічним до передачі права користування в якості внеску до спільної діяльності. Так, з 2004 року позивач укладав договори про спільну діяльність та зміни до них, за якими передавав до спільної діяльності право користування свердловинами.

Матеріалами справи підтверджується, що право користування свердловинами є предметом договорів спільної діяльності та договору купівлі-продажу, які позивач укладав у процесі ведення своєї господарської діяльності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, оскільки Договір відповідає вимогам законодавства України, встановленим для договорів купівлі-продажу, а також відповідав намірам сторін на укладення договору купівлі-продажу нематеріального активу, а не договору оренди основного засобу позивача, і між сторонами не встановилися насправді інші відносини, відмінні від відносин купівлі-продажу, то у суду відсутні правові підстави для застосування статей 215, 228, 235 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним.

Як встановлено судом, Договір, укладений між позивачем та відповідачем, за своїм змістом є договором купівлі-продажу, спрямований на досягнення цивільно-правових результатів, здійсненних у господарської діяльності сторін договору. Цей договір не містить умов, спрямованих на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності, а також не спрямований на відчуження викраденого майна та не порушує правового режиму вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права.

Позивач обґрунтовує свої вимоги посиланням на ст. 228 ЦК України та ст. 235 ЦК України, разом з цим одночасне застосування яких є взаємовиключним, що підтверджується позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові від 25.10.2012 у справі № 5002-3/661-2012.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання договору недійсним не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 25.01.2016.

Суддя О.В. Нечай