ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28 січня 2016 р. Справа № 918/1343/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро"

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення в сумі 104 153 грн. 52 коп.

В засіданні приймали участь:

Від позивача : Гарголь В.В. (довіреність №68 від 29.12.2015р.).

Від відповідача : ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_2 від 14.03.2003р.).

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення в сумі 104 153 грн. 52 коп., з яких 98 570 грн. 50 коп. основного боргу, 5 583 грн. 02 коп. 3% річних згідно п. 3.1. Договору.

Свою позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що 26.12.2013р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" та Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 уклали договір поставки №03/26-12/13 на умовах товарного кредиту, у відповідності до умов якого позивачем було поставлено товар відповідачу на загальну суму 98 570 грн. 50 коп., однак всупереч умовам договору відповідачем поставлений товар не оплачено.

Ухвалою суду від 03.12.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 17.12.2015р.

Ухвалою суду від 17.12.2015р. розгляд справи відкладено на 12.01.2016р.

Ухвалою суду від 12.01.2016р. розгляд справи відкладено на 28.01.2016р.

28.01.2016р. представник відповідача, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог. Вказує, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 жодних відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" не мав та не має. Натомість вказує, що з квітня 2012 року мають місце договірні відносини між Фізичною особою ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро".

В судовому засіданні 28.01.2016р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав вказаних у позовній заяві, у свою чергу, представник відповідача заперечив позовні вимоги за підстав вказаних у відзиві.

Суд вбачає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду заяви.

В результаті розгляду матеріалів справи господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно витягу з ЄДРПОУ №21517836 від 10.12.2015р. ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець 09.04.2012р.(а.с. 35-36).

Як вбачається з матеріалів справи, 26.12.2013р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" (надалі - Кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - Позичальник) було укладено договір поставки №03/26-12/13 на умовах товарного кредиту (надані - Договір; а.с. 12-14), відповідно до п. 1.1. якого кредитор зобов'язується передати у власність позичальника товар, визначений у додатках до цього договору, що є невід'ємними його частинами, на умовах надання товарного кредиту, а позичальник зобов'язується прийняти товар і сплатити кредитору, згідно графіку повернення встановленому у додатках, грошові кошти за нього.

У відповідності до п. 2.1. Договору, найменування товару, його асортимент, кількість та ціна (вартість) визначаються у додатках та/або накладних та/або рахунках-фактурах.

Згідно з п. 2.3. Договору, загальна сума договору визначається сукупністю додатків та/або накладних та/або рахунків-фактур, що зазначені в п. 2.1., та які є невід'ємною частиною цього договору. У випадку розбіжностей даних у додатках щодо кількості і ціни товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній, перевагу має видаткова накладна. Видаткова накладна є невід'ємною частиною договору та підписується з боку позичальника особою, уповноваженою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару).

Відповідно до п. 3.4. Договору, сторони встановлюють в цьому договорі, що кредитор надає позичальнику товарний кредит на умовах додаткової сплати 3 (три) % річних, нарахованих в порядку встановленому в цьому договорі, як сплата за надання права на відстрочку та розстрочку виплати остаточної вартості товару.

Договір підписано директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, скріплено відбитками печаток сторін.

Матеріалами справи стверджено, що згідно видаткових накладних №713 від 27.12.2013р., №714 від 27.12.2013р., №3 від 17.01.2014р., №4 від 17.01.2014р., №6 від 22.01.2014р., №10 від 24.01.2014р. та №19 від 29.01.2014р., - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" передало, а Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 - прийняв товар на загальну суму 98 570 грн. 50 коп., накладні містять посилання на Договір №03/26-12/13 від 26.12.2013р., що стверджується матеріалами справи (а.с.15-21).

Проте, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 вартість товару не оплатив, що зумовило виникнення перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" заборгованості в cумі 98 570 грн. 50 коп. за товар, поставлений згідно Договору.

Пропозиція сплатити 98 570 грн. 50 коп. заборгованості, яка вбачаються з листа-вимоги позивача від 06.11.2015р. - залишена Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 без відповіді та задоволення (а.с. 9-11).

У зв'язку із невиконанням умов договору поставки №03/26-12/13 на умовах товарного кредиту позивач нарахував відповідачу згідно п. 3.4. договору 3% річних в розмірі 5 583 грн. 02 коп. за період з 14.12.2013р. по 27.11.2015р. (по кожній накладній окремо; а.с. 7).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановивши обставини справи і давши їм правову оцінку, господарський суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами було укладено договір, що за своєю правовою природою є договором поставки.

Договір поставки №03/26-12/13 на умовах товарного кредиту від 26.12.2013р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був (доказів суду не надано).

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивачем зобов'язання по передачі товару згідно договору поставки №03/26-12/13 на умовах товарного кредиту від 26.12.2013р. виконані на суму 98 570 грн. 50 коп., що стверджується видатковими накладними №713 від 27.12.2013р. на суму 33 866 грн. 00 коп., №714 від 27.12.2013р. на суму 11 830 грн. 00 коп., №3 від 17.01.2014р. на суму 1 004 грн. 50 коп., №4 від 17.01.2014р. на суму 770 грн. 00 коп., №6 від 22.01.2014р. на суму 32 844 грн. 00 коп., №10 від 24.01.2014р. на суму 9 156 грн. 00 коп. та №19 від 29.01.2014р. на суму 9 100 грн. 00 коп., які підписані покупцем та містять посиланні на договір (а.с. 15-21)

Підписання покупцем накладних, які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Стаття 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого товару, у встановлені договором поставки строки, не виконав (доказів оплати суду сторонами не надано).

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем по договору на день розгляду спору становить 98 570 грн. 50 коп., відповідачем не сплачена (доказів сплати суду не надано), стверджується договором поставки №03/26-12/13 на умовах товарного кредиту від 26.12.2013р., видатковими накладними на загальну суму 98 570 грн. 50 коп. №713 від 27.12.2013р., №714 від 27.12.2013р., №3 від 17.01.2014р., №4 від 17.01.2014р., №6 від 22.01.2014р., №10 від 24.01.2014р. та №19 від 29.01.2014р., які підписані покупцем, відповідачем належними та допустимими доказами не спростована та підлягає стягненню.

Згідно позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 5 558грн. 02 коп. - 3% річних, згідно п.3.4. договору.

Пунктом 3.4. договору сторони обумовили, що кредитор надає позичальнику товарний кредит на умовах додаткової сплати 3 (три) % річних, нарахованих в порядку встановленому в цьому договорі, як сплата за надання права на відстрочку та розстрочку виплати остаточної вартості товару.

Така умова договору не суперечить вищенаведеним нормам законодавства та узгоджується із свободою договору, встановленою ст.627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 14.1.245. статті 14 Податкового кодексу України, товарний кредит - товари (роботи, послуги), що передаються резидентом або нерезидентом у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент. Товарний кредит передбачає передачу права власності на товари (роботи, послуги) покупцеві (замовникові) у момент підписання договору або в момент фізичного отримання товарів (робіт, послуг) таким покупцем (замовником), незалежно від часу погашення заборгованості;

Правовий механізм продажу товару в кредит передбачений і в статті 694 ЦК України, зокрема в частині п'ятій, якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Позивач нарахував відповідачу згідно п. 3.4. договору 3% річних в розмірі 5 583 грн. 02 коп. за період з 14.12.2013р. по 27.11.2015р. (по кожній накладній окремо; а.с. 7).

Перевіривши розрахунок, суд встановив, що розрахунок заявлених до стягнення 3% річних містить арифметичні помилки. Так, позивачем по накладній №713 на суму 33 866 грн. 00 коп. 3% річних нараховані за період з 14.12.2013р. по 27.11.2015р., разом з тим, матеріали справи свідчать, що вказана накладна №713 датована 27.12.2013р.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних по актах №713 від 27.12.2013р. за період з 28.12.2013р. по 27.12.2015р., №714 від 27.12.2013р. за період з 28.12.2013р. по 27.12.2015р., №3 від 17.01.2014р. за період з 18.01.2014р. по 27.12.2015р., №4 від 17.01.2014р. за період з 18.01.2014р. по 27.12.2015р., №6 від 22.01.2014р. за період з 23.01.2014р. по 27.12.2015р., №10 від 24.01.2014р. за період з 25.01.2014р. по 27.12.2015р. та №19 від 29.01.2014р. за період з 30.01.2014р. по 27.12.2015р. суд дійшов до висновку, що сума 3% річних, яка підлягає до стягнення відповідно до вказаних актів становить 5 546 грн. 83 коп.

З урахуванням наведеного, в частині стягнення з відповідача 36 грн. 19 коп. 3% річних суд відмовляє.

Статтями 33 та 34 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З огляду на вищевикладене в сукупності вбачається, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 98 570 грн. 50 коп. заборгованості та 5 546 грн. 83 коп. 3% річних є обґрунтованими, підтверджені матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати у даній справі покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам згідно з ч.1 ст.49 ГПК України в сумі 1 561 грн. 76 коп.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (34744, Рівненська обл., Корецький р-н, с. Богданівка, ідент. номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Агро" (34700, Рівненська обл., Корецький р-н, м. Корець, вул.Київська, 8, ) - 98 570 грн. 50 коп. заборгованості, 5 546 грн. 83 коп. 3% річних та 1 561 грн. 76 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні позову в частині стягнення 36 грн. 19 коп. 3% річних - відмовити.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення підписане суддею "01" лютого 2016р..

Суддя Горплюк А.М.