ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016 р. Справа №917/2321/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 61058

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_2, 36000

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3, АДРЕСА_3, 36000

про стягнення 63 261,55грн.

Суддя Погрібна С.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_4 довіреність б/н від 19.11.2015р.

ОСОБА_5 довіреність б/н від 19.11.2015р.

від відповідача: не з"явився

від третьої особи: не з"явився

Суть спору: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 63 261,55грн. з яких 39 225,00грн. основний борг за Дистриб"юторським договором №14/11/2014 від 14.11.2014р., 14 388,48грн. пеня, 818,41грн. 3% річних та 8829,66грн. інфляційні.

26.11.2015р. позивачем через канцелярію суду було подано письмові пояснення (вхід. №17205 від 26.11.2015р.) відповідно до яких зазначено, що в розрахунку позовних вимог була допущена технічна помилка. В зв"язку з чим просить суд задовольнити позовні вимоги з врахуванням даної заяви, а саме стягнути з відповідача 39 225,00грн. основного боргу за Дистриб"юторським договором №14/11/2014 від 14.11.2014р., 14 388,48грн. пені, 818,41грн. 3% річних та 8 829,66грн. інфляційних.

Вказані письмові пояснення були розцінені судом, як про зменшення розміру позовних.

Ухвалою від 26.11.2015р. судом прийнято заяву про зменшення позовних вимог до розгляду.

Подальший розгляд справи проводиться стосовно позовних вимог, викладених у письмових поясненнях від 26.11.2015р.

Ухвалою від 16.12.2015р. судом за власною ініціативою до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3.

Представник позивача на задоволенні позову наполягає та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, ухвала від 16.12.2015р. повернулися до суду з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Судом було здійснено електронний запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо відповідача. Відповідно до наданого на запит спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, станом на 26.11.2015року місце проживання відповідача є АДРЕСА_2, 36000, що співпадає з адресою, вказаною у позовній заяві.

Відповідно до ст. 64 ГПК України, в разі якщо ухвалу було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеному в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Як роз'яснено в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (п. 3.9.1.), особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, відповідач належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання.

Відповідно до ч.1 ст. 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою від 26.11.2015р. за клопотанням позивача було продовжено строк вирішення спору в порядку ст. 69 ГПК України.

В зв'язку з закінченням строку вирішення спору, відкладення розгляду справи не є можливим, спір підлягає вирішенню по суті.

З огляду на викладене, а також на те, що про час і місце слухання справи відповідач був повідомлений належним чином, надання повноважень на представництво інтересів сторони в процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, оцінивши надані докази, суд, встановив:

Між ФО-П ОСОБА_1 (постачальник за Договором; позивач по справі) та ФО-П ОСОБА_2 (дистриб"ютор за Договором; відповідач по справі) 14.11.2014р. був укладений дистриб'юторський договір №14/11/2014 (а.с.12-17).

Вказаний Договір був підписаний від імені ФО-П ОСОБА_2 ОСОБА_3 , на підставі нотаріальної довіреності від 14.11.2014р. (а.с.18).

Предметом даного договору дистриб"юторського договору є просування на ринку та реалізація продукції Постачальника - ФО-П ОСОБА_1 в м. Полтава.

При укладенні договору сторонами було погоджено наступне:

- п.4 Ціни на весь асортимент товару, що постачається за даним Договором, вказуються в накладних з урахуванням дистриб"юторської знижки;

- п.п. 6.1. для оформлення заявки Дистриб"ютором постачальник забезпечує поставку зразок нових моделей товару з зазначенням ціни товару та рекомендованих розмірів для вивчення попиту.

- п.п. 6.2. Термін роботи Дистриб"ютора по вивченню попиту на товар за зразками складає 20 робочих днів з моменту відвантаження;

- п.п. 6.3.Дистриб"ютор формує заявку на поставку товару за погодженою формою та подає у встановлені строки Постачальнику в електронному (або письмовому) вигляді;

- п.п. 7.1. Поставка товару здійснюється окремими партіями згідно відвантажувальним накладним на склад Дистриб'ютора: АДРЕСА_4

- п.п.8.1. Прийняття товару Дистриб'ютором за кількістю, асортиментом та якістю здійснюється в момент отримання товару від Постачальника відповідно до накладних. Факт приймання-передачі товару Дистриб'ютору від Постачальника підтверджується підписом та печаткою на товарних накладних;

- п.п. 10.1 Розрахунок за товар здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий банківський рахунок Постачальника або безпосередньо шляхом внесення готівкових коштів в касу Постачальника;

- п.п.10.2 Оплата за Товар Дистриб'ютором здійснюється в розмірі 50% від суми, зазначеної в накладній, в подальшому по мірі реалізації товару, але не менш 2000,00грн. щотижня (без ПДВ).

Як зазначає позивач, на виконання вказаного Договору ним було поставлено відповідачу товар на загальну 43 853,40грн.

В підтвердження поставки відповідачу товару позивачем додано до матеріалів справи копії видаткових накладних (а.с.19-21).

Однак як стверджує позивач, відповідач неналежно виконував взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого товару.

Так відповідно до наданого до матеріалів справи розрахунку суми основного боргу вбачається, що 05.01.2015р. відповідач повернув товар на загальну суму 3704,00грн. та 01.06.2015р. здійснив оплату в сумі 924,40грн.

Отже, за відповідачем рахується заборгованість за Дистриб"юторським договором в розмірі 39 225,00грн.

Крім того, як зазначає позивач з метою врегулювання спору в досудовому порядку 18.08.2015 року між сторонами було укладено договір реструктуризації боргу по дистриб'юторському договору №14/11/2014 від 14.112014р., за умовами якого боржник визнавав суму боргу в розмірі 39225,00грн, та зобов'язався здійснювати погашення боргу по встановленому графіку рівними частинами щотижня починаючи з 24.08.2015р.

За даними позивача відповідач зобов'язання за Дистриб"юторським договором щодо оплати за поставлений товар не виконав, заборгованість останнього складає 39 225,00грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 39 225,00грн. основного боргу, а також 14 388,48грн. пені, 818,41грн. 3% річних та 8829,66грн. індексу інфляції.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства; крім того підставами виникнення цивільних прав та обов"язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного між сторонами Дистриб"юторського договору №14/11/2014 від 14.11.2014р., кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору поставки та купівлі-продажу.

Стаття 712 ЦК України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного Кодексу України).

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так пунктом 6.3. Договору сторони погодили, що Дистриб"ютор формує заявку на поставку товару за погодженою формою та подає у встановлені строки Постачальнику в електронному (або письмовому) вигляді.

Однак в матеріалах справи відсутні заявки ФО-П ОСОБА_2 на адресу ФО-П ОСОБА_6 на поставку товару за наявними у матеріалах справи накладними.

Згідно з п. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як було встановлено судом, 8 розділом Договору, сторони чітко визначили порядок прийняття товару.

Так п.п. 8.1. Договору визначено, що прийняття товару Дистриб'ютором за кількістю, асортиментом та якістю здійснюється в момент отримання товару від Постачальника відповідно до накладних.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що поставка товару за видатковими накладними: №5 від 24.11.2014 року на суму 18 623,70грн. (а.с.19), №53 від 18.12.2014 року на суму 5 820,30грн. (а.с.20) та №183 від 01.04.2015р. на суму 19 409,40грн. (а.с.21) була здійснена за Дистриб"юторським договором №14/11/2014 від 14.11.2014 року, укладеним між ним та відповідачем.

Суд дослідивши матеріали справи встановив, що у видаткових накладних №5 від 24.11.2014 року на суму 18 623,70грн. (а.с.19), №53 від 18.12.2014 року на суму 5 820,30грн. (а.с.20) та №183 від 01.04.2015р. на суму 19 409,40грн. відсутня дата і номер договору. Як вбачається з наданих видаткових накладних поставка товару за якими здійснювалась на підставі Основного Договору, тоді як господарські правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі Дистриб"юторського договору №14/11/2014 від 14.11.2014 року.

Крім того, видаткові накладні №5 від 24.11.2014 року на суму 18 623,70грн. (а.с.19), №53 від 18.12.2014 року на суму 5 820,30грн. (а.с.20) та №183 від 01.04.2015р. на суму 19 409,40грн. не підтверджують поставку товару відповідачу, з огляду на наступне.

Згідно ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з доданих видаткових накладних в графі отримувача стоїть лише підпис, без зазначення прізвища особи, якою був отриманий товар.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що вказаний товар був отриманий ОСОБА_3 від імені ФО-П ОСОБА_2, на підставі нотаріальної довіреності наявної в матеріалах справи.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Так, здавання-приймання товару за кількістю та якістю може проводиться уповноваженими представниками сторін. Повноваження представника покупця підтверджується довіреністю, оформленою у встановленому законом порядку. Товар вважається переданим і прийнятим покупцем за кількістю та за якістю, згідно з підписаними уповноваженими представниками сторін видатковими накладними на товар.

Отже, належним доказом фактичного передання товару є видаткова накладна, яка повинна міститти підпис уповноваженої особи про отримання товару, та довіреність уповноваженої особи на отримання товару, яка є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи на отримання товару.

Однак, з доданої до матеріалів справи копії Довіреності від 17.11.2014р. (а.с.18), не вбачається уповноваження ОСОБА_3 на отримання товару за Дистриб"юторським Договором №14/11/2014 від 14.11.2014р. від імені ОСОБА_2

Крім того, при підписанні Дистриб"юторського Договору №14/11/2014 від 14.11.2014 року в п.п. 8.1. сторони чітко погодили, що факт приймання-передачі товару Дистриб'ютору від Постачальника підтверджується підписом та печаткою на товарних накладних.

Отже враховуючи вищезазначене, наявні в справі видаткові накладні №5 від 24.11.2014 року на суму 18 623,70грн. (а.с.19), №53 від 18.12.2014 року на суму 5 820,30грн. (а.с.20) та №183 від 01.04.2015р. на суму 19 409,40грн. не відповідають вищевказаним вимогам, адже не містять підпису та печатки відповідача чи уповноваженої ним особи на отримання товару.

Щодо Договору реструктуризації боргу по Дистриб"юторському Договору №14/11/2014 від 14.11.2014р. на який посилається позивач, як на доказ визнання відповідачем заборгованості, вказаний договір не розцінюється судом, як належний доказ, оскільки підписаний особами повноваження яких не вказані та не підтверджені дорученнями саме на підписання зазначеного договору.

Відповідно до частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до пунктів 1,2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012р. рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з"ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з"ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Однак позивачем не доведено факт передачі відповідачеві товару на суму 43 853,40 грн. по видатковим накладним №5 від 24.11.2014 року на суму 18 623,70грн. (а.с.19), №53 від 18.12.2014 року на суму 5 820,30грн. (а.с.20) та №183 від 01.04.2015р. на суму 19 409,40грн. (а.с.21) за Дистриб"юторським договором №14/11/2014 від 14.11.2014 року та часткову оплату саме по цим накладним.

В зв"язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 39 225,00грн. основного боргу задоволенню не підлягають. Відповідно, відсутні правові підстави для задоволення вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Таким чином, господарський суд, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, з'ясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спорів, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст.32-34, 43, 44, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 01.02.2016 р.

Суддя Погрібна С.В.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене в порядку, визначеному ст. 93 ГПК України.