КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2016 р. Справа№ 910/22493/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участі представників:

від позивача: ОСОБА_2 - за дов.; ОСОБА_3 - за дов.

ОСОБА_4 - особисто

від відповідача: Железняк О.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2015

у справі №910/22493/15 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛР Хелс енд Бьюті Сістемс»

про стягнення 37 479,11 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі, позивач або ФОП ОСОБА_4) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛР Хелс енд Бьюті Сістемс» (далі, відповідач) про стягнення 37 479,11 грн. заборгованості за Договором №221 від 12.03.2007 та витрат на послуги адвоката в розмірі 12 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань з оплати наданих позивачем послуг згідно Договору №221 від 12.03.2007.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2015 у справі №910/22493/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту надання відповідачу послуг за Договором №221 від 12.03.2007 на суму 37 479,11 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2015 у справі №910/22493/15 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції незаконно та необґрунтовано визначено умови Договору №221 від 12.03.2007, а також способи його припинення. Як зазначає скаржник, відповідно до положень Договору №221 він не може бути розірваний в односторонньому порядку, крім випадку відмови від його пролонгації на майбутній період. Будь-яких інших способів односторонньої відмови від виконання зобов'язань за вказаним договором не передбачено.

За твердженнями позивача, судом незаконно та необґрунтовано встановлено відсутність факту надання позивачем послуг за Договором №221 від 12.03.2007 у період з квітня по червень 2015 року та безпідставно відхилено як докази роздруковані з сайту рахунки винагороди позивача за квітень - червень 2015 року і за січень - березень 2015 року.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2015 апеляційну скаргу позивача у справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 24.12.2015.

22.12.2015 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін. Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві зазначає, що між відповідачем та позивачем було укладено схожий за предметом Договір №1/221 від 01.03.2007 та саме в межах Договору №1/221 відповідачем було складено та підписано в односторонньому порядку Акти №04/221 та №05/221 про надання послуг. Окрім того, послуги за зазначеними актами за квітень та травень 2015 року відповідачем були оплачені. Жодних послуг у квітні-червні 2015 року за Договором №221 позивачем надано не було. При цьому, якщо позивач вважає, що відповідач має обов'язок ще додатково сплатити на його користь за надані послуги в квітні та травні 2015 року за Договором №221 (на цю ж суму та того ж об'єму послуг), то він повинен довести, що в квітні та травні 2015 року ним були двічі надані послуги, як за Договором №1/221, так і за Договором №221. В іншому випадку з відповідача будуть повторно стягнуті кошти за вже сплачені послуги. Також, у відзиві зазначено, що відповідач неодноразово повідомляв позивача про відмову від договору та його розірвання, якщо такий в дійсності укладався між сторонами.

У судовому засіданні 24.12.2015 судом було оголошено перерву до 12.01.2016.

За клопотання позивача, поданим через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду 12.01.2016, подальше ведення судових засідань здійснювалось за допомогою технічних засобів звукозапису.

У судовому засіданні 12.01.2016 судом було оголошено перерву до 28.01.2016.

Представники позивача у судових засіданнях підтримували доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судових засіданнях проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції у даній справі без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із матеріалів справи, 12.03.2007 між позивачем (підприємець) та відповідачем (підприємство) було укладено Договір №221 (том 1, а.с. 18), відповідно до пункту 1.1. якого позивач за винагороду надає відповідачу послуги по пошуку, залученню та курируванню потенційних покупців товарів відповідача (надалі товари) на умовах, передбачених в даному Договорі. Послуги позивача спрямовані на збільшення закупок товарів відповідача. Дані послуги включають, зокрема, але не виключено, пошук потенційних покупців товарів, надання їм інформації про асортимент, споживчі якості та інші особливості товарі, а також необхідного навчання та супутніх роз'яснень.

Відповідно до пункту 2.1. Договору №221 з метою залучення покупців підприємець проводить дослідження ринку товарів підприємства і конкуруючих товарів, збирає інформацію про потенційних покупців товарів, веде з ними перемовини та листування.

Надання послуг, період та розмір винагороди позивача сторони підтверджують актом здачі-приймання наданих послуг. Оплата послуг позивача здійснюється по факту їх надання на підставі акту здачі-приймання послуг за відповідний календарний період, строк якого не перевищує 31 календарний день. Відповідач виплачує винагороду на розрахунковий рахунок позивача (пункт 3.1. Договору №221).

На підтвердження надання ФОП ОСОБА_4 послуг за Договором №221 в період з квітня 2015 року по червень 2015 року на загальну суму в розмірі 37 479,11 грн. позивачем надані Акти здавання-приймання наданих послуг: №04/221 від 30.04.2015 на суму 11 803,85 грн., №05/221 від 31.05.2015 на суму 12 816,63 грн. та №06/221 від 30.06.2015 на суму 12 858,64 грн., які підписані в односторонньому порядку з боку позивача (том 1, а.с. 19, 21, 23).

Акти здавання-приймання наданих послуг за Договором №221 з боку відповідача не підписані. Водночас, ФОП ОСОБА_4 надала суду підписані відповідачем Акти №04/221 від 30.04.2015 на суму 11 803,85 грн. (том 1, а.с. 20) та №05/221 від 31.05.2015 (том 1, а.с. 22) на суму 12 816,63 грн. за іншим договором, а саме, Договором №1/221. За червень 2015 року Акту здавання-приймання наданих послуг з підписом відповідача ні за Договором №221, ні за Договором №1/221 до матеріалів справи не надано.

Так, у матеріалах справи міститься також укладений між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) Договір №1/221 від 01.03.2007 (том 1, а.с. 46-48), пунктом 1.1. якого передбачено, що позивач надає відповідачу послуги та рекомендує дії, спрямовані на збільшення об'ємів продажу товарів відповідача в Україні.

У відповідності до пункту 4.1. Договору №1/221 факт надання послуг та розмір винагороди позивача сторони підтверджують актом здачі-приймання робіт щомісячно.

Пунктом 4.2. Договору №1/221 визначено, що за послуги, надані позивачем у відповідності до даного Договору, відповідач виплачує йому винагороду в розмірі 1% від конусної основи товарів, проданих у звітний місяць всією мережею відповідача.

Відповідач проти прийняття послуг за Договором №221 на суму 37 479,11 грн. заперечував, зазначаючи, що за вказаним Договором №221 послуги позивачем згідно Актів здавання-приймання наданих послуг №04/221 від 30.04.2015, №05/221 від 31.05.2015 та №06/221 від 30.06.2015 йому не надавались, а надавались лише згідно Актів за квітень та травень 2015 року згідно Договору №1/221.

Як зазначає відповідач, на підставі платіжних доручень №3675 від 13.10.2015 на суму 11 803,85 грн. та №3676 від 13.10.2015 на суму 12 816,62 грн. він оплатив позивачу послуги по Договору №1/221 за квітень та травень 2015 року (том 1, а.с. 68-69).

Водночас, за твердженнями позивача, які відповідачем не заперечувались, перераховані згідно платіжних доручень №3675 від 13.10.2015 та №3676 від 13.10.2015 кошти на загальну суму 24 620,47 грн. були 29.10.2015 повернуті позивачем відповідачу як помилково зараховані, про що свідчить виписка по рахунку позивача за вказану дату.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем знову на підставі платіжних доручень №3772 від 03.11.2015 та №3773 від 03.11.2015 було здійснено перерахування грошових коштів на суму 11 803,85 грн. та на суму 12 816,62 грн. відповідно, на рахунок позивача за надані останнім послуги по Договору №1/221.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_4 зазначає, що послуги згідно актів №04/221 від 30.04.2015 на суму 11 803,85 грн., №05/221 від 31.05.2015 на суму 12 816,63 грн. та №06/221 від 30.06.2015 на суму 12 858,64 грн. надавались позивачем відповідачу саме за Договором №221 від 12.03.2007, а не за Договором №1/221, однак розрахунку за надані позивачем згідно Договору №221 послуги відповідач досі не провів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір №221 є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно частини 1 статті 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610, 611 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно пункту 3.1. Договору №221 надання послуг, період та розмір винагороди позивача сторони підтверджують актом здачі-приймання наданих послуг. Оплата послуг позивача здійснюється по факту їх надання на підставі акту здачі-приймання послуг за відповідний календарний період, строк якого не перевищує 31 календарний день. Відповідач виплачує винагороду на розрахунковий рахунок позивача.

Як уже зазначалося, Акти здавання-приймання наданих послуг №04/221 від 30.04.2015, №05/221 від 31.05.2015 та №06/221 від 30.06.2015 за Договором №221, якими у відповідності до пункту 3.1. вказаного Договору повинен підтверджуватись факт надання послуг, період та розмір винагороди позивача, зі сторони відповідача не підписані.

Факт надання позивачем послуг за Договором №221 у квітні - червні 2015 року відповідачем заперечується.

Так, 23.04.2015 відповідач листом №19 (том 1, а.с. 51) повідомив позивача про те, що за період з березня 2007 року по даний момент усі виплати здійснювалися відповідачем по Договору №1/221. Також, зазначеним листом відповідач повідомив позивача про розірвання будь-яких існуючих між сторонами договорів.

Листом №33 від 18.06.2015 (том 1, а.с. 55) відповідач повідомив позивача про необхідність надання документального підтвердження виконаних робіт, а саме: документальне підтвердження проведення презентацій та навчальних семінарів, документи, що підтверджують оренду приміщень для семінарів, списки учасників, фото семінарів, програми семінарів, документи, що підтверджують проведення зустрічей з потенційними покупцями.

Зі змісту листа №36 від 30.06.2015 (том 1, а.с. 59) вбачається, що відповідач повідомив позивача про те, що послуги надавались за Договором №1/221, про що відповідач інформував позивача в попередніх листах.

29.07.2015 відповідач листом №40 (том 1, а.с. 62) повідомив позивача, що підстави для виплати коштів за Актами за квітень і травень 2015 року по Договору №221 відсутні, так як факти надання послуг жодним чином не підтверджені. Окрім того, в зазначеному листі відповідач зазначив, що у випадку наявності у позивача Договору №221, відповідач з 01.06.2015 повідомляє про дострокове розірвання цього Договору. Даним листом відповідач додатково повідомив про відмову від Договору №221, а також від будь-якого продовження (пролонгації) його дії у майбутньому.

Листом №42 від 06.08.2015 відповідач вкотре повідомив позивача про те, що не підписував Акти за квітень та травень 2015 року в рамках Договору №221, а тому у відповідача відсутні підстави для перерахування позивачу коштів в розмірі 37 479,11 грн. за Договором №221.

Вищезазначеним листуванням підтверджується факт непогодження відповідачем Актів здавання-приймання наданих послуг №04/221 від 30.04.2015, №05/221 від 31.05.2015 та №06/221 від 30.06.2015 за Договором №221.

Крім того, у вказаних листах відповідач неодноразово повідомляв позивача про розірвання будь-яких існуючих між сторонами договорів.

Відповідно до статті 907 Цивільного кодексу України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Як вбачається з пункту 7.1. Договору №221 строк його дії становить 1 рік та вступає він в силу з момент його підписання.

Згідно пункту 7.2. Договору №221 даний договір вважається пролонгованим на наступний рік, якщо ні одна з сторін не заявила про його розірвання.

Тобто, зі змісту погодженого сторонами пункту 7.2. Договору №221 вбачається, що у випадку звернення однією із сторін до іншої із заявою про розірвання Договору №221, він вважається припиненим.

Відтак, посилання позивача на ту обставину, що Договір №221 про надання послуг не може бути розірваний в односторонньому порядку, крім випадку відмови від його пролонгації на майбутній період, яка здійснюється лише станом на дату спливу річного терміну дії договору, спростовуються положеннями статті 907 Цивільного кодексу України та умовами погодженого сторонами пункту 7.2. Договору.

Крім того, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості за Договором №221 за квітень-червень 2015 року, а тому обставини щодо правомірності одностороннього розірвання Договору у даному випадку не впливають на з'ясування факту надання/ненадання позивачем послуг згідно спірних актів.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Конкретний розмір винагороди позивача за надані ним відповідачу послуги Договором №221 не встановлений. Водночас, пунктом 3.1. Договору №221 визначено, що надання послуг, період та розмір винагороди позивача сторони підтверджують актом здачі-приймання наданих послуг. Оплата послуг позивача здійснюється по факту їх надання на підставі акту здачі-приймання послуг.

Таким чином, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження погодження та прийняття відповідачем послуг за Договором №221 на підставі Актів здавання-приймання наданих послуг за квітень-червень 2015 року по Договору №221, що згідно пункту 3.1. останнього є підставою для визначення розміру винагороди позивача та оплати наданих ним згідно цього договору послуг, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_4 про стягнення з відповідача грошових коштів згідно Актів №04/221 від 30.04.2015 на суму 11 803,85 грн., №05/221 від 31.05.2015 на суму 12 816,63 грн. та №06/221 від 30.06.2015 на суму 12 858,64 грн. по Договору №221.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції неправомірно відхилені як докази надання послуг за Договором №221 роздруковані з сайту рахунки винагороди позивача за квітень - червень 2015 року і за січень - березень 2015 року колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки жодного посилання у Договорі №221 на те, що розмір винагороди за цим договором визначається згідно інформації, розміщеної на цьому сайті, немає. Крім того, із вказаних роздруківок неможливо однозначно встановити, за яким саме договором здійснюється розрахунок бонуса.

Надані ФОП ОСОБА_4 копії виписок по особовому рахунку від 01.08.2007, 09.10.2007, 07.11.2007, 05.12.2007 та акти здавання-приймання наданих послуг від 31.01.2015 №01/221 та від 28.02.2015 за №02/221 згідно Договору №221 не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки не підтверджують факту надання позивачем послуг згідно Договору №221 саме у квітні-червні 2015 року.

Як вбачається зі змісту статті 83 Господарського процесуального кодексу України, що також відображено в пункті 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.10.2006 №01-8/2351 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року», господарський суд не має права без відповідного клопотання заінтересованої сторони виходити за межі позовних вимог.

Враховуючи, що підставою для звернення до суду з даним позовом є Договір №221, тому дослідження обставин надання/ненадання послуг за Договором №1/221 є виходом суду за межі позовних вимог, що суперечить вказаним вище нормам.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2015 у справі №910/22493/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2015 у справі №910/22493/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/22493/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх