РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2016Справа №910/30464/15

За позовомПублічного акціонерного товариства "Львівський інструментальний завод"
доПублічного акціонерного товариств "Райффайзен Банк Аваль"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачаТовариство з обмеженою відповідальністю "Мегапром"
провизнання договору недійсним
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Львівський інструментальний завод" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" та просить суд визнати договір поруки №12/56-4/1093 від 17.12.2013 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Львівський інструментальний завод" (поручитель) та Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (кредитор) укладено договір поруки №12/56-4/1093, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов кредитних договорів, за якими позичальник/позичальники зобов'язані повернути кредити в розмірі 635300,00 грн. (за кредитним договором 1), 130000 доларів США (за кредитним договором 2), сплатити проценти за користування кредитом, комісії, пені, штрафи, передбачені кожним кредитним договором, а також відшкодувати витрати та збитки кредитора, пов'язані з неналежним виконанням позичальником умов кожного кредитного договору. Як зазначає позивач, кінцевим терміном погашення кредиту за кредитними договорами є 04.10.2013, проте договір поруки був укладений 17.12.2013, тобто станом на день укладання спірного договору поручителем було забезпечено виконання зобов'язання строк якого вже настав - забезпечено виконання порушеного/простроченого зобов'язання. За таких обставин позивач вважає, що укладений з відповідачем договір поруки №12/56-4/1093 від 17.12.2013 не відповідає вимогами чинного законодавства, а тому є підстави для визнання його недійсним згідно ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/30464/15, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегапром" та розгляд справи призначено на 14.01.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2016, у зв'язку з неявкою в судове засідання представників учасників процесу, невиконанням позивачем та третьою особою вимог ухвали суду, поданим клопотанням позивача про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 28.01.2016.

Представник позивача в судове засідання 28.01.2016 не з'явився, 26.01.2016 позивач подав через канцелярію Господарського суду міста Києва чергове клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю явки його представника в судове засідання.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст.ст. 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Проте, позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів неможливості заміни свого уповноваженого представника, як з числа своїх працівників, так і з осіб, не пов'язаних з ними трудовими відносинами, а отже клопотання позивача про відкладення розгляду справи не визнається судом обґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак відповідач 06.01.2016 через канцелярію Господарського суду міста Києва надав суду відзив на позов, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив посилаючись на те, що той факт, що договір поруки укладений після прострочення позичальником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегапром" свого зобов'язання не свідчить про суперечливість оспорюваного правочину діючому законодавству України, оскільки жодною нормою права не встановлені часові межі укладання договору поруки по відношенню до основного зобов'язання, а єдине, що на думку відповідача випливає зі ст. 553 Цивільного кодексу України, договір поруки повинен укладатися до виконання боржником свого обов'язку.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача повноважних представників в судове засідання не направила, пояснення по суті спору не надала.

В матеріалах справи наявне повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення №985, яке свідчить про отримання 07.12.2015 третьою особою ухвали Господарського суду міста Києва від 02.12.2015.

Таким чином, суд приходить до висновку, що третя особа повідомлена про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання учасники процесу були належним чином повідомлені, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

18.02.2004 між Акціонерним поштово - пенсійним банком "Аваль" (кредитор, відповідач), Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегапром" (третя особа), Дочірнім підприємством "Промінструмент", Дочірнім торгівельно - промисловим підприємством "Комсервіс" було укладено генеральну кредитну угоду №010/08/1901, за умовами якої кредитор зобов'язався надати позичальникам кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених в додаткових кредитних договорах, що укладатимуться в рамках даної угоди, що є її невід'ємними частинами.

26.11.2008 між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (кредитор, банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегапром" (позичальник, третя особа) було укладено кредитний договір №010/08/4157 (кредитний договір 2), відповідно до умов якого кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит в формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 60000 доларів США, а позичальник зобов'язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором.

Додатковою угодою №010/08/4157/10 від 30.05.2013 до кредитного договору №010/08/4157 від 26.11.2008 сторони погодили, що позичальник зобов'язаний здійснити погашення основної заборгованості з 05.09.2013 по 04.10.2013.

20.10.2011 між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (кредитор, банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегапром" (позичальник, третя особа) було укладено кредитний договір №010/42/594 (кредитний договір 1), відповідно до умов якого кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит в формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 940000,00 грн., а позичальник зобов'язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором.

Додатковою угодою №1 від 12.10.2012 року до кредитного договору №010/42/594 від 20.10.2011 сторони визначили кінцевий термін погашення кредиту позичальником - 04.10.2013.

17.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Львівський інструментальний завод" (поручитель, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (кредитор, відповідач) було укладено договір поруки №12/56-4/1093, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов кредитних договорів, за умовами якого позичальник/позичальники зобов'язані повернути кредити в розмірі 635300,00 грн. (за кредитним договором 1), 130000 доларів США (за кредитним договором 2), сплатити проценти за користування кредитом, комісії, пені, штрафи, передбачені кожним кредитним договором, а також відшкодувати витрати та збитки кредитора, пов'язані з неналежним виконанням позичальником умов кожного кредитного договору.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що кінцевим терміном погашення кредиту за кредитними договорами є 04.10.2013, проте договір поруки був укладений 17.12.2013, тобто станом на день укладання спірного договору поручителем було забезпечено виконання зобов'язання строк якого вже настав - забезпечено виконання порушеного/простроченого зобов'язання, а отже позивач просить суд визнати договір поруки №12/56-4/1093 від 17.12.2013, укладений між Публічним акціонерним товариством "Львівський інструментальний завод" та Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору поруки сторонами було погоджено всі істотні умови такого договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За висновками суду, сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши договір поруки, а тому всі умови спірного договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

На думку суду, для укладення договору поруки необхідна саме наявність у боржника обов'язку, який він має виконати перед кредитором, тобто дійсність зобов'язання щодо виконання якого надається порука. При цьому, відповідно до норм чинного законодавства, а саме параграфу 3 глави 49 Цивільного кодексу України не заборонено надання поруки по вже порушеному зобов'язанню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним договір поруки №12/56-4/1093 від 17.12.2013 суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначається у п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Львівський інструментальний завод" до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання договору поруки №12/56-4/1093 від 17.12.2013 недійсним.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 03.02.2016

Суддя Ю.М. Смирнова