ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа № 920/1041/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача за первісним позовом - Кунцевич С.В. (довіреність б/н від 19.01.16 р., яка перевірена спеціалістом 1 категорії господарського суду Сумської області Леоновою Н.Л.); Солдаткін І.В. (довіреність б/н від 02.12.15 р., яка перевірена спеціалістом 1 категорії господарського суду Сумської області Леоновою Н.Л.);

перша третя особа - Москвічов А.С. довіреність № 3-243110/24489 від 18.12.15 р., яка перевірена спеціалістом 1 категорії господарського суду Сумської області Леоновою Н.Л.);

друга третя особа - не з'явився.

відповідача первісним позовом - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 5535 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 30.09.15 р. у справі № 920/1041/14

за позовом Приватного підприємства "Українська верстатобудівна компанія

"Салвер" в особі ліквідатора Солдаткіна С.В., м. Суми

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1. Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в особі філії "Полтавське РУ", м. Полтава, 2. Відділу державної виконавчої служби Глухівського міськрайонного управління юстиції, м. Глухів, Сумська область

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_6,

м. Суми,

про стягнення 113557,00 грн.,

та за зустрічним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Суми

до Приватного підприємства "Українська верстатобудівна компанія "Салвер" в особі ліквідатора Солдаткіна С.В.

про визнання договору зберігання недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 01.12.2014 р. у справі № 920/1041/14 (головуючий суддя Зайцева І.В., судді Резніченко О.Ю., Лугова Н.П.) позов задоволено, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь приватного підприємства "Українська верстатобудівна компанія "Салвер" 113557,00 грн. основного боргу та 2320,00 грн. судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 р. (судді: Бондаренко В.П. - головуючий, Івакіна В.О., Тихий П.В.) рішення господарського суду Сумської області від 01.12.2014 р. у справі № 920/1041/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.04.2015 р. рішення господарського суду Сумської області від 01.12.2014 р. та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 р. скасовані та справу № 920/1041/14 напрвлено на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

Рішенням господарського суду Сумської області від 30.09.2015 р. у справі № 920/1041/14 (головуючий суддя Зражевський Ю.О., суддя Яковенко В.В., суддя Заєць С.В.) у задоволені первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване з тих підстав, що у первісному позові позивач не надав суду доказів наявності повного складу цивільного правопорушення, як необхідної умови для покладення на відповідача цивільно правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків. Зокрема, відсутня визначальна складова, за якої неможливо притягнути суб'єкта господарських відносин до відповідальності, а саме, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Стосовно зустрічного позову суд зазначив, що відсутні підстави для визнання договору зберігання від 01.03.2013 р. недійсним, та ін.

Арбітражний керуючий Солдаткін С.В. з рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права та просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 30.09.2015 р. у справі № 920/1041/14 в частині відмови в задоволені позовних вимог ПП "УВК "Салвер", прийняти в цій частині нове рішення яким позовні вимоги ПП "УВК "Салвер" задовольнити, з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційної скарги Арбітражний керуючий Солдаткін С.В. зазначає, що передано відповідачеві майно за договором зберігання від 01.03.2013 р., а саме: верстат спец. 2-х стоич. Продольно-фрезерний 6Г610 вартістю 65819,00 грн.; верстат токарно-револьверний 1341 вартістю 11128,00 грн.; верстат токарно-гвинторезний 1Б240ПС вартістю 7511,00 грн.; верстат токарний 1Б240П вартістю 12519,00 грн.; верстат токарно-винторезний 1К62 вартістю 3338,00 грн.; верстат горизонтально-фрезерний 6М83Г вартістю 1168,00 грн.; верстат бесцентрошліфувальний ЗЕЇ83 (БШС ЗЕ345) вартістю 5564,00 грн.; верстат токарно-револьверний 1Г340П (Спец. Токарний РТ45009) вартістю 6510,00 грн. відсутнє. Крім виявленого верстату плоскошліфувального ЗГ71 вартістю 2434,00 грн., який знаходився в приміщенні під літерою "З".

Заявник апеляційної скарги вважає, що укладеним договором зберігання від 01.03.2013 р. передбачено, що зберігач зобов'язаний нести відповідальність за втрату або пошкодження майна. Збитки завдані власнику втратою (нестачею) або пошкодженням майна, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати нестачі майна - у розмірі його вартості. А отже, в даному випадку існує склад цивільного правопорушення, зберігач повинен бути притягнутий до такої відповідальності, як відшкодування шкоди.

Проте, суд першої інстанції, на думку позивача дійшов висновку про відсутність у діях відповідача складу правопорушення без повного та всебічного аналізу всіх обставин справи, та ін.

Відповідач та друга третя особа у призначене судове засідання не з'явилися. Враховуючи факт належного повідомлення відповідача та другої третьої особи про час та місце розгляду апеляційної скарги, та те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами. Неявка в судове засідання представника відповідача та другої третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, постановою господарського суду Сумської області від 08.04.2010 р. у справі № 6/33-10 визнано банкрутом Приватне підприємство "Українська Верстатобудівна Компанія "Салвер" та відкрито ліквідаційну процедуру відповідно до ст. 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"; ліквідатором призначено арбітражного керуючого Солдаткіна Сергія Вячеславовича.

В ході проведення ліквідаційної процедури, 01.03.2013 р. між Приватним підприємством "Українська верстатобудівна компанія "Салвер" в особі ліквідатора Солдаткіна С.В (власник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 (зберігач) укладений договір зберігання від 01.03.2013 р. (далі - договір зберігання), відповідно до умов якого зберігач зобов'язався зберігати майно власника, зокрема, з урахуванням додаткових угод від 20.03.2013 р. та 10.01.2014 р.: верстат спец. 2-х стоич. Продольно-фрезерний 6Г610 вартістю 65819,00 грн.; верстат токарно-гвинторезний 1К62 вартістю 5564,00 грн.; верстат токарно-револьверний 1341 вартістю 11128,00 грн.; верстат токарно-гвинторезний 1Б240ПС вартістю 7511,00 грн.; верстат токарний 1Б240П вартістю 12519,00 грн.; верстат плоскошліфувальний ЗГ71 вартістю 2434,00 грн.; верстат горизонтально-фрезерний 6М83Г вартістю 1168,00 грн.; верстат бесцентрошліфувальний 3Е183 (БШС ЗЕ345) вартістю 5564,00 грн.; верстат токарно-револьверний 1Г340П (Спец. Токарний РТ45009) вартістю 6510,00 грн. Загальна ліквідаційна вартість зазначених верстатів відповідно до проведеної оцінки становить 115991,00 грн.

Згідно з п. 5.1.3 договору зберігання, зберігач зобов'язався виконати свої обов'язки за договором особисто.

Щодо приймання - передачі майна складено акт від 01.03.2013 р. (т. 1 а. с. 14 зі зворотної сторони).

Відповідно до п. 5.1.7. договору зберігання, зберігач зобов'язався нести відповідальність за втрату чи пошкодження майна.

У відповідності до п. 6.4.1. цього ж договору, збитки завдані власнику втратою (нестачею) або пошкодженням майна, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати нестачі майна - у розмірі його вартості.

Як свідчать матеріали справи, листом від 10.12.2013 р. № 7-10/1044 ПАТ Банк "Фінанси та Кредит" повідомив Арбітражного керуючого Солдаткіна С.В., що з моменту прийняття будівель ТОВ "УМК "Салверст" в управління, ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" забезпечив охорону майна на території шляхом залучення спеціалізованої охоронної організації. В ході проведення інвентаризації виявлено нестачу 16 верстатів, переданих ПП "УВК "Салвер" на відповідальне зберіганні фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 Також Банк зазначив, що ФОП ОСОБА_6 не повідомила про місце зберігання верстатів, не пояснила способу, у який вона забезпечувала особисте зберігання, не уточнила певних приміщень, у яких вона розраховує знайти зниклі верстати. До того ж, комісійно виявлено відсутність майна на всій території об'єкта, ФОП ОСОБА_6 запропоновано сплатити вартість зниклого майна та повідомити правоохоронні органи про виявлене порушення.

В подальшому, а саме 17.01.2014 р. Арбітражний керуючий Солдаткін С.В. звернувся до ФОП ОСОБА_6 з листом (т. 1 а. с. 18), в якому просив повідомити про місцезнаходження та умови зберігання верстатів посилаючись на лист вищезазначений лист ПАТ Банк "Фінанси та Кредит" від 10.12.2013 р. № 7-10/1044.

Позивач зазначає, що ФОП ОСОБА_6 не надав інформації стосовно місцезнаходження вищезазначеного майна, посилаючись на те, що зберігача не допускають на територію ТОВ "УМК "Салверст", де зберігається це майно (т. 1 а. с. 19).

12.05.2014 р. комітетом кредиторів ПП "УВК "Салвер" прийнято рішення в межах справи про банкрутство ПП "УВК "Салвер" стягнути з відповідача суму вартості відсутніх верстатів згідно з їх ліквідаційною вартістю, яка становить 115991,00 грн.

У даному зверненні ліквідатор ПП "УВК "Салвер" зазначав, що Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі. В процесі розгляду справи позивач звернувся до господарського суду Сумської області з заявою про уточнення позовної заяви, в якій зменшив суму позовних вимог на вартість виявленого верстата плоскошліфувального ЗГ71 вартістю 2434,00 грн., який знаходився в приміщенні під літерою "З" та просить суд стягнути з відповідача на свою користь 113557,00 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що у первісному позові позивач не надав суду доказів наявності повного складу цивільного правопорушення, як необхідної умови для покладення на відповідача цивільної правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків. Зокрема, відсутня визначальна складова, за якої неможливо притягнути суб'єкта господарських відносин до відповідальності, а саме, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Стосовно зустрічного позову суд зазначив, що відсутні підстави для визнання договору зберігання від 01.03.2013 р. недійсним, та ін.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого по справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь -які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі статтею 509 ЦК України, зобов'язанням є правові відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір, як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч. 1 ст. 942 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Як зазначено вище, в ході проведення ліквідаційної процедури, 01.03.2013 р. між позивачем та відповідачем укладений договір зберігання від 01.03.2013 р., відповідно до умов якого зберігач зобов'язався зберігати майно власника, зокрема, з урахуванням додаткових угод від 20.03.2013 р. та 10.01.2014 р.: верстат спец. 2-х стоич. Продольно-фрезерний 6Г610 вартістю 65819,00 грн.; верстат токарно-гвинторезний 1К62 вартістю 5564,00 грн.; верстат токарно-револьверний 1341 вартістю 11128,00 грн.; верстат токарно-гвинторезний 1Б240ПС вартістю 7511,00 грн.; верстат токарний 1Б240П вартістю 12519,00 грн.; верстат плоскошліфувальний ЗГ71 вартістю 2434,00 грн.; верстат горизонтально-фрезерний 6М83Г вартістю 1168,00 грн.; верстат бесцентрошліфувальний 3Е183 (БШС ЗЕ345) вартістю 5564,00 грн.; верстат токарно-револьверний 1Г340П (Спец. Токарний РТ45009) вартістю 6510,00 грн. Загальна ліквідаційна вартість вказаних станків відповідно до проведеної оцінки становить 115991,00 грн.

Відповідно до п. 3.1 договору зберігання, майно знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно з п. 5.1.3 договору зберігання, зберігач зобов'язався виконувати свої обов'язки за договором особисто.

Щодо приймання - передачі майна складено акт від 01.03.2013 р. (т. 1 а. с. 14 зі зворотної сторони), який підписаний сторонами та скріплений печаткою зберігача. При цьому, в зазначеному акті відсутні вказівки на те, що майно будь-яким чином вилучено (демонтовано) з території позивача та переміщено в сховище відповідача, не зазначено його місцезнаходження, як на території позивача (будівля, корпус, цех, інше приміщення), так і на збереженні у віддповідача (адреса, будівля, складське або інше приміщення).

Як вже зазначено раніше, 01.03.2013 р. ФОП ОСОБА_6 уклала з ТОВ "УМК Салверст" договір на фізичну охорону об'єкту, предметом охорони якого визначено таке саме майно.

Відповідно до п. 3.1 цього договору, майно знаходиться в АДРЕСА_1.

Стосовно передання відповідачем майна під охорону третій стороні складено акт приймання-передачі майнапід охорону від 01.03.2013 р. (т. 1 а. с. 32), який підписаний та скріплений печатками замовника та уповноваженим представником виконавця.

Згідно з ст. 978 Цивільного кодексу України, за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Згідно з ст. 943 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний виконувати свої обов'язки за договором зберігання особисто. Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду. Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов'язаний своєчасно повідомити поклажодавця. У разі передання зберігачем речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання.

Згідно з ст. 944 Цивільного кодексу України, зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

При цьому, доказів передання спірного майна на зберігання їншій особі сторони не надали.

Відсутні також докази передання приміщення де знаходилося спірне майно (верстати) будь - кому під охорону, у оперативне чи інше користування задля зберігання в ньому зазначеного майна.

Відповідач посилається на те, що у періоду з 22.03.2013 р. по 02.04.2013 р. не мав можливості виконання ним своїх зобов'язань за договором зберігання, посилаючись на наступне:

Як свідчать матеріали справи, 22.03.2013 р. державним виконавцем відділу ДВС Глухівського міськрайонного управління юстиції Бурнос О.В. при виконанні наказу господарського суду Сумської області у справі № 5021/2865/, виданого 08.02.2013 р. за участю представників стягувача - АТ "Банк "Фінанси та Кредит" вживалися заходи з передання будівель за адресою у АДРЕСА_1. Але, передання майна не відбулося, оскільки державним виконавцем виявлена помилка у повідомленнях боржника про день виконавчих дій і припинив виконавчі дії.

23.03.2013 р. ТОВ УМК "САлверст" листом повідомило відповідача про те, що 22.03.2013 р. на території ПП "УВК "Салвер" відділом Державної виконавчої служби Глухівського міськрайонного управління юстиції проводились дії з примусового виконання рішення суду про передачу предмета іпотеки від ТОВ "САлверст", під час якої працівниками філії "Полтавське РУ АТ Банк "Фінанси та Кредит" у м. Суми у начальника охорони вилучені ключі від всіх приміщень, що підтверджується фактом виклику наряду міліції та письмовим поясненням начальника охорони. При цьому, державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Глухівського міськрайонного управління юстиції не проведений опис майна, що знаходиться на території підприємства, охорона представниками виконавчої служби та працівниками банку не встановлена. А отже, з 22.03.2013 р. територія підприємства залишилася без охорони.

25.03.2013 р. листом № 3 ФОП ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 34) повідомила Арбітражного керуючого ПП "УВК "Салвер" на виконання умов договору зберігання від 01.03.2013 р., зокрема п. 5.1.5 договору, зберігач повідомив власника майна про неможливість виконання умов п. 1.1 зазначеного договору, а саме, відповідати про схоронність данного майна, та припинення зобов'язання за договором, відповідно до ст. 607 Цивільного кодексу України з 22.03.2013 р.

Фактичне передання будівель за описаною адресою відбулося 02.04.2013 р. (т. 1 а. с. 98-99) за актом державного виконавця передачі майна. Цього ж дня державний виконавець склав акт про вилучення майна від ТОВ "УМК "Салверст".

Зі змісту акту інвентаризації від 18.04.2013 р. рухомого майна ПП "УВК "Салвер", що знаходиться за адресою 41400, АДРЕСА_1, складеного ліквідатором ПП "УВК "Салвер" Солдаткіним С.В. та представниками Філії "Полтавське регіональне управління ПАТ "Фінанси та Кредит" вбачається, що інвентаризація майна, переданого відповідачу за договором зберігання від 01.03.2013 р. проведена без відома відповідача.

Як зазначено вище, ліквідатор ПП "УВК "Салвер" листом від 17.01.2014 р. звернувся до ФОП ОСОБА_6 з проханням повідомити про місцезнаходження та умови зберігання верстатів, які передані на зберігання за договором зберігання від 01.03.2013 р.

ФОП ОСОБА_6, в свою чергу, листом від 27.01.2014 р. повідомила, що надати інформацію не має можливості в зв'язку з тим, що її не допускають на територію ТОВ "УМК Салверст", яка знаходиться під охороною ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", на якій саме і зберігаються вищезазначені верстати.

Відповідач зазначає, що в період з 25.06.2013 р. неодноразово намагався потрапити на територію ТОВ "УМК "Салвер" з метою визначення наявності або відсутності ввіреного за договором зберігання майна, але дозволу від ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" на доступ на територію підприємства останній так і не отримав. Хоча доказів зазначеного матеріали справи не містять.

Позивач посилаючись на договір зберігання від 01.03.2013 р. вважає, що зберігач зобов'язався нести відповідальність за втрату або пошкодження майна та відшкодувати збитки завдані власнику у розмірі власності (майна), у зв'язку з втратою (нестачею) або пошкодженням майна.

Проте, як вбачається з матеріалів справи спірне майно, визначене за договором зберігання фактично не вибуло із володіння (управління) позивача і залишилося (знаходилося) на його території за відповідною адресою. Оскільки, доказів фізичного демонтування, вилучення, відвантаження та переміщення зазначеного майна (верстатів) з території позивача в інше місце сторони не надали, воно не може вважатися таким, що фактично вибуло із володіння позивача та передано у володіння (на праві зберігання) відповідача. У зв'язку з чим, останній був позбавлений можливості дбати про це майно.

Більше того, сторони не надали доказів передання позивачем відповідачеві в будь яке управління (користування, володіння) приміщень (будівель, споруд), інших об'єктів майнового комплексу позивача (ПП «УВК«Салвер»), в яких знаходилося спірне майно, для забезпечення зберігання в цих приміщеннях зазначеного майна, або його недоторканості чи охорони. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази певної домовленості сторін щодо організації та умов відповідного зберігання майна поклажодавця у нього самого, на його ж території, що є підконтрольною позивачеві без позбавлення позивача (поклажодавця) або інших осіб, що можуть безпосередньо відвідувати територію майнового комплексу, права або можливості користуватися спірним майном чи заволодіти ним або - перешкоджати доступу до предмета зберігання.

А отже, сторони таким чином не дотримувалися відповідних вимог та положень законодавства щодо істотних умов зберігання, у зв'язку з чим, за реальним договором зберігання , якщо річ фактично не була передана на зберігання, договір не може вважатися таким, що набрав чинності, оскільки обов'язок зберігати настає лише після фактичної передачі речі, що є основною з підстав виникнення зобов'язання зберігання.

Намагання відповідача за допомогою укладання договору охорони забезпечити недоторканість речі можуть бути віднесені до певних заходів або намірів щодо контролю за доторканістю майна та за територією майнового комплексу, але не до обмеження прав позивача на майно, користуванням ним, чи іншого фактичного зберігання його іншою особою.

До того ж, з урахуванням дій державного виконавця щодо вилучення - передання майна протягом певного періоду контроль за ним міг знаходитися у позивача, ДВС, Філії Полтавського РУ ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та інших осіб, про що позивачеві могло бути відомо.

Отже і підстави застосування правових наслідків незбереження майна відсутні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

При цьому, позивач не надав суду доказів наявності повного складу цивільного правопорушення, як необхідної умови для покладення на відповідача цивільної правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків

Зокрема, відсутня визначальна складова, за якої неможливо притягнути суб'єкта господарських відносин до відповідальності, а саме, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв'язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Таким чином, позивачем не доведені обставини заподіяння збитків, наявності протиправної поведінки відповідача, причинного зв'язку між діями відповідача та понесеними збитками, а також, не надано доказів на підтвердження неналежного виконання відповідачем зобов'язання за договором зберігання.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками господарського суду про відмову у задоволенні первісного позову

Стосовно зустрічних позовних вимог обґрунтованих тим, що договір зберігання, не спрямований на реальне настання правових наслідків та укладений ФОП ОСОБА_6 під впливом обману з метою списання коштів, як оплату за договір зберігання за рахунок коштів отриманих в процесі ліквідації банкрута, колегія суддів виходила з наступного:

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, доказів того, що спірний договір суперечить чинному законодавству з посиланням на конкретні норми заявник не надав.

Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом належним чином не доведено навмисне введення його відповідачем в оману, тобто, існування обставин, з наявністю яких закон пов'язує можливість визнання таких правочинів недійсними у розумінні суті ч. 1 ст. 230 ЦК України.

Враховуючи викладене, судова колегія також погоджується з висновками господарського суду про відмову у задоволенні зустрічного позову

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Сумської області від 30.09.15 р. у справі № 920/1041/14 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Сумської області від 30.09.15 р. у справі № 920/1041/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 25.01.2016 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Барбашова С.В.