ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа № 911/4924/15

За позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока»

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «РОСЕР»

про стягнення 550 668,00грн

Суддя С.І. Чонгова

Представники:

від позивача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 17.11.2015), ОСОБА_3 (довіреність б/н від 05.06.2013)

від відповідача ОСОБА_4 (довіреність б/н від 16.10.2015); ОСОБА_5 (довіреність б/н від 16.10.2015).

СУТЬ СПОРУ: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока» (далі ТОВ «Рихальський завод сухого молока») звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «РОСЕР» (далі ТОВ «РОСЕР») про стягнення 690120,00грн

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, відповідачем порушено зобовязання за договором №15052013 від 15.05.2013 в частині передачі готової продукції у встановлений договором строк.

22.01.2016 представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 626 448,00грн.

Крім того, 25.01.2016 представником позивача подано заяву про додаткове уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суду стягнути з відповідача 550 668,00грн збитків, тобто фактично позивачем зменшено розмір позовних вимог у даній справі.

Вказана заява прийнята судом до розгляду, оскільки позивач скористався своїм правом передбаченим ст. 22 ГПК України.

Відповідач у справі ТОВ «РОСЕР» у письмовому відзиві на позовну заяву просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що ТОВ «Погребищенський маслозавод» передав позивачу повний обєм виготовленої відповідачем продукції.

У судовому засіданні 25.01.2016 оголошувалась перерва до 26.01.2016.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

15.05.2013 між сторонами у справі ТОВ «Рихальський завод сухого молока» (далі замовник) та ТОВ «РОСЕР» (далі виконавець) укладено договір №15052013 (далі договір, а.с.26-28).

Відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець зобовязується відповідно до умов договору обробляти, збагачувати та переробляти давальницьку сировину замовника молоко коровяче знежирене, у готову продукцію молоко сухе знежирене.

Згідно п. 1.2 договору, замовник зобовязується прийняти готову продукцію та оплатити вартість робіт по переробці.

Кількість виробленої продукції відповідно до кількості поставленої сировини та умов переробки (п.2.1 договору).

Як передбачено п. 2.2 договору, якість виробленого знежиреного молока повинна відповідати ДСТУ 4273:2003.

Відповідно до п. 3.1 договору, переробка давальницької сировини виконавцем у готову продукцію має бути здійснено протягом 1 доби з моменту прийняття ним давальницької сировини від замовника.

Доставка сировини виконавцю здійснюється замовником (п. 3.7 договору).

Оцінюючи у сукупності надані позивачем документи, суд встановив, що позивач за накладними (а.с.31-33) передав відповідачу 166 647 кг молока, з якого відповідач виготував 13 350 кг сухого молока, що не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до п. 4.2 договору встановлено, що кожна партія готової продукції оплачується замовником в розмірі 100% передоплати до моменту відвантаження, шляхом безготівкового перерахунку на банківський рахунок виконавця, відповідно виставленого виконавцем рахунку.

На виготовлену продукцію відповідач направив позивачу рахунки на оплату №151 від 22.05.2013, №155 від 27.05.2013 та №158 від 03.06.2013 (а.с.46, 48, 50) в загальному розмірі 96 120грн, та податкові накладні (а.с.47, 49, 51).

Платіжними дорученнями №780 від 22.05.2013 та №909 від 05.06.2013 (а.с.52) позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в розмірі 96 120грн за призначенням платежу оплата за переробку давальницької сировини згідно рахунків.

Відповідно до п. 5.1 договору, здачі-приймання готової продукції здійснюється сторонами кожної пятниці за актом та видатковою накладною після повідомлення замовника про готовність продукції до здачі.

Згідно п. 5.2 договору, пункт здача-приймання готової продукції за кількістю і якістю склад замовника.

Доставка готової продукції здійснюється транспортом замовника та за рахунок замовника: вул. Київська, 61, м. Погребище, Вінницька обл. Завантаження готової продукції здійснюється виконавцем за рахунок замовника.

13.06.2013 позивач отримав від відповідача через ТОВ «Погребищенський маслозавод» 2825кг сухого молока, що підтверджується актом (а.с.195).

Оригінал вказаного акту відсутній, проте, зазначений у акті факт передачі сухого молока не заперечується позивачем, що підтверджується зменшенням ним суми позовних вимог у даній справі (215-216) та поясненнями представника позивача (а.с.248).

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ГПК України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Відповідачем також надані копії актів від 13.06.2013 (а.с.241, 255) та від 14.06.2013 (а.с.240, 254) на передачу сухого молока ТОВ «Погребищенський маслозавод» позивачу від ТОВ «Росер» в загальній кількості 9125 кг.

Судом не приймаються зазначені документи у якості доказів передачі позивачу продукції, оскільки вказані копії актів не засвідчені належним чином, оригінали відповідачем не надані, не підтвердженні будь-якими іншими належними доказами, заперечуються позивачем. Відповідач також не надав документів про сповіщення позивача про готовність продукції до здачі.

У відповідності до ст. ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не виконано зобовязання, за укладеним з позивачем договором, в частині передачі позивачу 10 525 кг сухого молока.

Позивач звертався до відповідача з вимогою від 20.08.2013 (а.с.70) щодо передачі йому готової продукції, що підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком (а.с.71), вказана вимога отримана відповідачем 27.08.2013, що підтверджується відомостями з офіційного веб-сайту УДППЗ «Укрпошта» (а.с.72).

Проте, відповідачем не надано суду доказів відповіді на вказану вимогу.

У звязку з чим, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути з відповідача суму збитків спричинених неотриманням сухого молока у сумі за ринковою ціною, яка визначена звітом про незалежну оцінку вартості сухого молока (а.с.221-222) і складає за 1 кг сухого молока 52,32грн, а загалом відповідно 550 668,00грн.

Предметом спору у даній справі є обовязок відповідача відшкодувати позивачу збитки, у вигляді упущеної вигоди, заподіяні не передачею готової продукції у встановлений договором термін.

Як визначено ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 4 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст.. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Згідно ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Як визначено ст.. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються у т.ч. неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.

Відповідач не довів суду відсутність своєї вини у невиконанні зобовязання.

Так, посилання відповідача на те, що зобовязання не виконав ТОВ «Погребищенський маслозавод» не приймаються судом, оскільки ТОВ «Погребищенський маслозавод» не є стороною у договорі, відповідач не надав документів на підтвердження таких обовязків у ТОВ «Погребищенський маслозавод».

Тобто, невиконання саме відповідачем своїх обовязків за договором, в частині передачі готової продукції, спричинило негативні наслідки для позивача, а саме збитки у вигляді неодержаного прибутку.

Розмір збитку позивач підтверджує наданим у матеріали справи належним розрахунком (а.с.221-222).

У звязку з чим, вимоги позивача про стягнення з відповідача 550 668,00грн (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 25.01.2015 (а.с.246) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати у вигляді сплати судового збору підлягають покладенню на відповідача у розмірі 8260,02грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85, Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «РОСЕР» на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока» 550 668,00грн збитків та 8260,02грн судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 29.01.2016

Суддя С.І. Чонгова