КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2016 р. Справа№ 910/25763/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Петриченко А.І. (довіреність б/н від 16.10.2015 р.), Рудник І.Ю. (довіреність б/н від 16.10.2015 р.)

від відповідача 1 - Кучерявий Д.В. (довіреність №02-36/3198 від 18.12.2015 р.)

від відповідача 2 - Кондибенко О.В. (довіреність б/н від 26.01.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2015 р.

у справі №910/25763/15 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю

до 1. Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮРГРУП»

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 21.07.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮРГРУП» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги укладеного 21.07.2015 р. між ПАТ «Укрсоцбанк» то ТОВ «ЮРГРУП» за Генеральним договором про здійснення кредитування №06.1-27/17 від 17.12.2010 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.11.2015 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки при його винесенні судом не з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, судом не досліджено та не надано правової оцінки всім доводам позивача, залишено поза увагою норми матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішенні цієї справи.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

24.12.2015 р. від Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю надійшло клопотання про залучення у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Колегія суддів, вислухавши думку представників відповідачів 1, 2, не знаходить підстав для задоволення вказаного клопотання у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, оскільки права та охоронювані законом інтереси Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг при розгляді даної справи не порушуються.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до умов Генерального договору №06.1-27/17 від 17.12.2010 р. з додатками ПАТ «Укрсоцбанк» є кредитором Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі ТОВ. Банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в гривнях в межах загального ліміту в сумі 11200000,00 грн. на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання на строк до 16.12.2013 р. В рамках вказаного Генерального договору сторонами 27.11.2013 р. були внесені зміни та встановлений строк повернення кредитних коштів 30.10.2014 р.

21.07.2015 р. між ПАТ «Укрсоцбанк», як первісним кредитором та ТОВ «ЮРГРУП», як новим кредитором, було укладено договір про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування № 06.1-27/17 від 17.12.2010 р.

Відповідно до п. 1 договору про відступлення права вимоги, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі ТОВ, а новий кредитор сплачує первісному кредитору за відступлення прав вимоги кошти у сумі, що визначена пунктом 6 договору у порядку та строки, встановлені цим договором, та набуває прав вимоги первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу прав вимоги, які виникнуть в майбутньому за Генеральним договором про здійснення кредитування від 17.12.2010 р. № 06.1-27/17 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього.

Пунктами 2, 3 зазначеного договору передбачено, що до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора за Кредитним договором, в тому числі але не виключно, право вимоги щодо повернення отриманого кредиту, несплачених процентів, комісій та штрафних санкції за Кредитним договором у розмірі, який буде існувати на момент переходу прав вимоги, вказаний в п.7 договору. Станом на дату укладання цього договору заборгованість за кредитним договором становить: заборгованість з повернення отриманого кредиту (тіла кредиту) - 5872057,06 грн., зі сплати процентів - 477983,87 грн., пеня 2198383,07 грн.

Згідно п.п. 6 - 8 договору, за відступлені права вимоги за кредитним договором новий кредитор сплачує первісному кредитору кошти в українських гривнях в розмірі 6000000,00 грн., без податку на додану вартість (ціна продажу), які сплачуються новим кредитором первісному кредитору в день укладення та підписання договору. Ціна продажу вважається сплаченою новим кредитором з моменту отримання первісним кредитором всієї суми на рахунок, вказаний в цьому пункті (або інший рахунок, вказаний первісним кредитором). Права вимоги за кредитним договором є такими, що передані новому кредитору з моменту підписання акту приймання-передачі прав вимоги. Акт приймання-передачі прав вимоги підписується первісним кредитором та новим кредитором в день отримання первісним кредитором ціни продажу в повному обсязі, але виключно після отримання первісним кредитором ціни продажу в повному обсязі. Новий кредитор зобов'язаний протягом семи робочих днів з моменту переходу до нього прав вимоги письмово повідомити про це позичальника.

Відповідно до п. 10 договору, новий кредитор повідомлений первісним кредитором про обставини, згідно яких заборгованість боржника є простроченою, та стягується в судовому порядку.

Про виконання договору свідчить доданий до справи акт приймання-передачі прав вимоги від 21.07.2015 р.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Можливість зміни кредитора у зобов'язанні на іншу особу передбачена статтею 512 ЦК України. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 вказаної статті, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Однак зобов'язання по сплаті коштів за виконані роботи нерозривно не пов'язані з особою кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника, оскільки не погіршує становище останнього та не зачіпає його інтересів. Тобто заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов'язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання, не має істотного значення для боржника, адже внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов'язанні, а не заміна сторони в договорі, а відтак первісний кредитор продовжує залишатися зобов'язаною особою за основним договором за відсутності доказів переведення боргу.

Згідно ч. 1 ст. 518 ЦК України, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, обов'язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб'єктивного права (охоронюваного інтересу) - об'єкту судового захисту, порушення у зв'язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

З аналізу наведених норм вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Натомість, у позовній заяві, апеляційній скарзі та додатково наданих поясненнях, позивач, який є боржником у зобов'язанні, право вимоги за яким відступлено згідно спірного договору, стверджує що відповідач 2, як фінансова установа має право на здійснення лише операцій з факторингу, а генеральний договір про здійснення кредитування згідно з визначенням наданим у п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є договором фінансового кредиту, тобто іншою фінансовою послугою не вказаною у свідоцтві про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ЮРГРУП» № 472 серія ФК, крім того відповідач 2 не має право укладати договори про відступлення права вимоги, оскільки має право укладати виключно договори факторингу.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Згідно положень ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону; фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

За оспорюваним правочином (відступлення права вимоги) відбулась заміна особи у зобов'язанні, яке виникло з кредитного договору, а не сторін кредитного договору. При укладанні договору щодо відступлення права вимоги, відповідач 2 не здійснює діяльності з надання фінансового кредиту, оскільки не надає коштів у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Крім того умовами оспорюваного договору (п.п. 2, 3, 7) визначений розмір простроченої заборгованості за якою переходить право вимоги.

З урахуванням наведеного, доводи позивача про те, що у додатку до свідоцтва відповідача 2 не вказано такого виду фінансових послуг, як надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, не свідчить про суперечність актам цивільного законодавства договору від 21.07.2015 р. про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування № 06.1-27/17 від 17.12.2010 р. та не підтверджує його укладення за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Оскільки, Генеральний договір про здійснення кредитування № 06.1-27/17 від 17.12.2010 р., укладений між позивачем та відповідачем 1, не містить умови про недопустимість заміни кредитора без згоди боржника в зобов'язанні, що виникає на підставі цього договору, і положення Цивільного кодексу України також не передбачають обов'язкової згоди боржника на заміну кредитора в основному зобов'язанні, позивач не є стороною спірного договору, а відтак не є особою, право якої порушене укладенням зазначеного правочину між відповідачами.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Як вбачається зі змісту спірного договору, на момент його укладення останній не суперечив чинному законодавству та моральним засадам суспільства, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, відповідно до листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27.11.2015 р. №8213/16-11, що міститься у матеріалах справи, правочин укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Юргруп» згідно договору від 21.07.2015 р. має ознаки, зазначені в п. 1 розпорядження Нацкомфінпослуг від 06.02.2014 р. №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 р. №231», яким до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів), як набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування №06.1-27/17 від 17.12.2010 р., укладеного 21.07.2015 р. між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ЮРГРУП» задоволенню не підлягають, оскільки відсутні визначені законом підстави для визнання договору недійсним з тих підстав про які зазначає позивач.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки при його винесенні судом не з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, судом не досліджено та не надано правової оцінки всім доводам позивача, залишено поза увагою норми матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішенні цієї справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2015 р. у справі №910/24763/15 залишити без змін.

Справу №910/25763/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун