КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2016 р. Справа№ 910/26463/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Певнова А.М. ( за довіреністю №567 від 06.10.2015)

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації)

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2015

у справі № 910/26463/15 (суддя: Мудрий С.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Основа"

до Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації)

про стягнення 166 428,85 грн.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення 166 428,85 грн.

17.11.2015 році до суду першої інстанції позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача 3% річних у сумі 11 284,28 грн. та індекс інфляції у сумі 155 127,53 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.11.2015 року у справі №910/26463/15 позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення, задоволено в повному обсязі: стягнуто з Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" індекс інфляції у сумі 155 127 грн. 53 коп., три проценти річних у сумі 11 284 грн. 28 коп.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи належним чином підтверджено, що відповідачем неналежно було виконано грошове зобов'язання по оплаті робіт, виконаних по договору підряду по договору субпідряду, тому вимоги є обґрунтованими та доведеними належним чином.

Не погоджуючись з рішенням суду, Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги що Департамент є бюджетною установою, та фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету, а тому судом не було застосовано вимоги ч.1 ст. 617 ЦК України, де зазначено, що сторона, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2015 року було прийнято до розгляду апеляційну скаргу Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні 19.01.2016 року представник позивача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Представник відповідача, 19.01.2016 року подав через відділ документального забезпечення клопотання про відкладення.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Крім того, статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Оскільки, сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21.06.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір генерального підряду №01/06-2012. (а.с.16)

За умовами п. 1.1 договору підрядник зобов'язується власними або залученими силами виконати роботи по ліквідації надзвичайної ситуації, пов'язаної з руйнуванням (падінням) підпірної стіни між будинком № 6 на вул. Татарській та котельнею ПАТ "Київенерго", та передати виконані роботи в установлений строк замовнику. Замовник зобов'язується надати підряднику будівельний майданчик, кошторисну документацію, забезпечити своєчасне фінансування будівництва, прийняти належне виконання робіт і повністю сплатити їх вартість.

Розділом 4 Договору визначено, що відповідно до підпункту 1 пункту 1 Постанови КМУ від 09.10.2006 року № 1404 "Питання попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти", порядок оплати робіт за Договором передбачає авансування. Замовник здійснює у 2012 році попередню оплату в розмірі 50 000,00 протягом 15 банківських днів з дати підписання даного договору.

Усі подальші розрахунки замовника з підрядником здійснюються у безготівковій формі шляхом перерахування замовником відповідної суми грошових коштів на поточний рахунок підрядника на підставі акту виконаних робіт протягом 10 (десяти) робочих днів з дати підписання сторонами цього Акту.

Рішенням господарського суду міста Києва по справі № 910/23661/13 від 25.12.2013 року, яке набрало законної сили 09.01.2014 року за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" до Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про стягнення 229 272,90 грн. відповідно до договору генерального підряду №01/06-2012 від 21.06.2013 року стягнено на користь позивача 207 389 75 грн. основного боргу, 656,04 грн. інфляційних втрат, 7 600,57 грн. 3 % річних, 13 626,60 грн. пені. (а.с.22).

Зазначене рішення було виконано в повному обсязі лише 25.09.2015 року, що підтверджується банківською випискою (а.с.28), у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду від 25.12.2013 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення за період прострочення 3 відсотків річних та інфляційних втрат .

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення позовних вимог кредитора, яке не виконане боржником не припиняє правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як вбачається з позовних вимог, скаржник просив стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних у сумі 11 284,28 грн. за період з 01.12.2013 року по 24.09.2015 року та індекс інфляції у сумі 155 127,53 грн. за період з 01.01.2014 року по 01.07.2015 року.

Як вже вище зазначалось за рішенням господарського суду міста Києва по справі № 910/23661/13 від 25.12.2013 року стягнуто три проценти річних у сумі 7 600,51 грн. та індекс інфляції у сумі 656,04 грн. за період з 14.08.2012 року по 27.11.2013 року.

Відповідно до виписки про операції позивача, виданої ПАТ "Укрексімбанк" на рахунок позивача 25.09.2015 року поступили кошти на виконання наказу господарського суду м. Києва у справі 910/23661/13.(а.с.28)

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми не є неустойкою, а ст. 625 ЦК не передбачає можливості зменшення судом її розміру.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, повинно враховуватись, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При цьому судом враховано, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Зазначена правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (постанови Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі N 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі N 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі N 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі N 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі N 3-142гс11).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки рішення Господарського суду міста Києва по справі № 910/23661/13 від 25.12.2013 року про оплату відповідачем заборгованості виконано лише 25.09.2015 року, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних у сумі 11 284,28 грн. за період з 01.12.2013 року по 24.09.2015 року та індекс інфляції у сумі 155 127,53 грн. за період з 01.01.2014 року по 01.07.2015 року є обґрунтованими та таким що підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних, погоджується з висновком суду першої інстанції, що 3% річних складає 11301,32 грн. (за період 01.12.2013 - 24.09.2015), а індекс інфляції - 156 994,99 грн. (за період - 01.01.2014 - 01.07.2015), тобто більший розмір ніж заявлено позивачем до стягнення, та беручи до уваги неможливість виходу суду за межі позовних вимог, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних в розмірі 11 284,28 грн. та індексу інфляції в розмірі 155 127,53 грн. є такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно доводів апелянта, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що Департамент є бюджетною установою, та фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету, а тому судом не було застосовано вимоги ч.1 ст. 617 ЦК України, де зазначено, що сторона, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання» передбачено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Пунктом 5.4. вищезазначеного Пленуму передбачено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати за рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Відповідно до п. 7.1 договору підряду від 21 червня 2012 року, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Зважаючи на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги, оскільки відповідно до частини другої статті 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає зазначені доводи апеляційної скарги необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 17.11.2015 року у справі № 910/26463/15, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) на рішення господарського суду міста Києва від 17.11.2015 року у справі № 910/26463/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 17.11.2015 року у справі № 910/26463/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/26463/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко