РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року Справа № 07/138-38.1

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Петухов М.Г. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: ОСОБА_1;

від органу виконання: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Органу виконання на ухвалу господарського суду Волинської області від 26.11.15р. у справі № 07/138-38.1 (суддя Філатова Світлана Тимофіївна)

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Державного комунального підприємства "Луцьктепло"

про стягнення 21 705 900 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Волинської області від 26 листопада 2015 року (том 5, а.с. 233-237) в справі № 07/138-38.1 (за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (надалі - Позивач) до Державного комунального підприємства «Луцьктепло» (надалі - Відповідач) про стягнення 21 705 900 грн) скаргу Відповідача на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 27 жовтня 2015 року № 5775/08 (вхід.01-49/54/15 від 29 жовтня 2015 року) щодо винесення постанови про стягнення з Відповідачаа виконавчого збору № 28694996 від 6 жовтня 2015 року задоволено (том 5, а.с. 233-237).

Визнано недійсною Постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі Орган виконання) про стягнення з Відповідача виконавчого збору № 28694996 від 6 жовтня 2015 року.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Орган виконання звернувся з апеляційною скаргою (том 6, а.с. 7-13), у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове процесуальне рішення, яким у задоволенні скарги Відповідача відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказана ухвала винесена з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставина справи. Крім того, Апелянт як на підставу скасування ухвали суду посилається на те, що державний виконавець Органу виконання діяв у спосіб та в межах, визначених Законом України «Про виконавче провадження», при цьому, 6 червня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2015 року № 423-VІІІ, яким внесено зміни до частини 3 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що виконавче провадження з підстав, передбачених пунктом 15 частини даної статті, не зупиняється в разі стягнення заборгованості перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та/ або її дочірнім підприємством, що здійснювало постачання природного газу на підставі ліцензії.

Як зазначає апелянт, заяви Відповідача про зупинення виконавчого провадження мотивові тим, що ухвалою господарського суду Волинської області № 07/138-38.1 від 25 серпня 2015 року відстрочено виконання рішення господарського суду Волинської області від 13 жовтня 2010 року в справі № 07/138-38.1 до 1 січня 2016 року, однак, на переконання апелянта вищевказана ухвала оскаржена до апеляційної інстанції, а тому не набрала законної сили.

За результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу господарського суду Волинської області від 25 серпня 2015 року Рівненським апеляційним господарським судом прийнято постанову від 21 жовтня 2015 року, а тому, як зазначає апелянт, ухвала господарського суду Волинської області від 25 серпня 2015 року в справі № 07/138-38.1 набрала законної сили 21 жовтня 2015 року.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 12 січня 2016 року (том 6, а.с. 3), апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 25 січня 2016 року на 14 год. 10 хв..

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу Органу виконання (том 6, а.с. 18-20), в якому з підстав висвітлених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі Органу виконання та просить скасувати ухвалу господарського суду Волинської області.

Позивач не скористався правом подачі письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності частини 2 статті 96 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду.

Представник Позивача в судове засідання від 25 січня 2016 року не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про врученя поштового відправлення (том 7, а.с. 27), жодних клопотань від Позивача щодо відкладення розгляду справи до господарського суду апеляційної інстанції не надходило. Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 12 січня 2016 року явка сторін не була визнана обовязковою.

Відповідно до пунктів 3.9.2, 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції": у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; при цьому неявка у судове засідання однієї з сторін, належним чином повідомленої про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного та враховуючи приписи статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та міститься апеляційна скарга Органу виконання в котрій висвітлена позиція з приводу оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в площинні закінчення пятнадцятиденного строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Позивача за наявними у справі матеріалами.

Представник Органу виконання в судовому засіданні від 25 січня 2016 року підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, просить скасувати ухвалу господарського суду Волинської області та відмовити в задоволенні скарги Відповідача.

В судовому засіданні від 25 січня 2016 року представник Відповідача заперечив проти доводів, висвітлені в апеляційній скарзі та просить оскаржувану ухвалу господарського суду Волинської області залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення представників Відповідача та Органу виконання, розглянувши матеріали та обставинами справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Органу виконання слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. При цьому апеляційний господарський суд виходив з такого.

Рішенням господарського суду Волинської області від 13 жовтня 2010 року (том 1, а.с. 63-64), залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2010 року (том 1, а.с. 90-93) та Вищого господарського суду України від 16 лютого 2011 року (том 1, а.с. 113-115), в справі № 07/138-38.1 стягнуто з Відповідача на користь Позивача 20 387 562 грн, а саме: 20 000 000 грн основного боргу, 146 482 грн пені та 241 080 грн. трьох відсотків річних. Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача 23 951 грн 23 коп. витрат по сплаті державного мита та 221 грн 67 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання судового рішення було видано наказ № 07/138-1 від 3 березня 2011 року (том 1, а.с. 117).

14 вересня 2011 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження (том 2, а.с. 20).

Відповідач, своїм листом від 26 вересня 2011 року № 5608/08 повідомив Орган виконання, що Відповідача станом на 20 жовтня 2011 року внесено до переліку підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України № 582/600 від 20 вересня 2011 року, а тому Відповідач просив зупинити виконавче провадження з виконання наказу господарського суду Волинської області № 07/138-1, виданого 3 березня 2011 року на підставі стаття 34 Закону України «Про виконавче провадження» (том 5, а.с. 33-34).

18 жовтня 2011 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України виконавче провадження зупинено на підставі пункту 15 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з внесенням Відповідача до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» (том 2, а.с. 21).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Волинської області від 17 лютого 2014 року відстрочено виконання рішення господарського суду Волинської області від 13 жовтня 2010 року в справі № 07/138-38.1 до 1 травня 2014 року (том 1, а.с. 238-239).

28 березня 2014 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України виконавче провадження зупинено на підставі пункту 13 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення (том 2, а.с. 23).

Ухвалою господарського суду Волинської області від 5 травня 2014 року виконання рішення господарського суду Волинської області від 13 жовтня 2010 року в справі № 07/138-38.1 відстрочено до 30 вересня 2014 року (том 2, а.с. 37-40).

Ухвалою господарського суду Волинської області від 3 липня 2014 року виконання рішення господарського суду Волинської області від 13 жовтня 2010 року в справі № 07/138-38.1 відстрочено до 31 грудня 2014 року (том 2, а.с. 134-126).

10 липня 2014 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України виконавче провадження поновлено (том 5, а.с. 84).

11 липня 2014 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України виконавче провадження зупинено на підставі пункту 13 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення (том 5, а.с. 82-83).

З матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2015 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, виконавче провадження зупинено на підставі пункту 15 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з внесенням боржника до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» (том 2, а.с. 145).

25 серпня 2015 року ухвалою господарського суду Волинської області по справі № 07/138-38.1 виконання судового рішення відстрочено до 1 січня 2016 року (том 2, а.с. 159-161).

Як вбачається із заяви Відповідача, 27 серпня 2015 року Відповідач звернувся до Органу виконання із заявою № 4786/08 про зупинення виконавчого провадження (том 5, а.с. 9) у звязку з тим, що ухвалою суду від 25 серпня 2015 року по справі № 07/138-38.1 виконання судового рішення відстрочено до 1 січня 2016 року.

Водночас, заява була направлена і отримана представником Міністерства юстиції України (саме Мін'юст вказано Відповідачем, як отримувача на листі) 28 серпня 2015 року, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (том 5, на звороті а.с. 9).

Як вбачається з копій матеріалів виконавчого провадження (том 5, а.с. 108-225), вищевказана заява направлена Мін'юстом України до Органу виконання 24 вересня 2015 року, що підтверджується штемпом Мін'юсту № 25789-0-33-15 від 24 вересня 2015 року (правовруч знизу на заяві; том 5; а.с. 220). Як вказує Орган виконання ним отримано дану заяву 28 вересня 2015 року, що не спростовано, а ні судом першої інстанції, а ні Відповідачем (тобто, виконавцем отримано дану заяву після 21 вересня 2015 року - дата прийняття апеляційної скарги Рівненським апеляційним господарським судом на ухвалу про відстрочку виконання рішення до 1 січня 2016 року).

6 жовтня 2015 року головним державним виконавцем Органу виконання - ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 28694996 винесено постанову про поновлення виконавчого провадження на підставі пункту 3.4 статті 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», де зазначено, що процедура погашення заборгованості підприємствами паливно-енергетичного комплексу діє до 1 вересня 2015 року (том 3 а.с. 248).

Окрім того, 6 жовтня 2015 року державним виконавцем Органу виконання ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 28694996 винесено постанову про стягнення з Відповідача виконавчого збору в розмірі 1 738 934 грн 39 коп. (том 5, а.с. 8), мотивуючи тим, що залишок заборгованості за виконавчим документом №07/138-1 від 3 березня 2011 року складає 17 389 343 грн 90 коп, а частиною 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає до стягнення, у випадку невиконання боржником судового наказу в добровільному порядку.

Водночас, Відповідач посилаючись на те, що ухвалою господарського суду Волинської області від 25 серпня 2015 року по справі № 07/138-38.1 виконання судового рішення відстрочено до 1 січня 2016 року, у звязку з чим, відповідно до пункту 13 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає обовязковому зупиненню, всупереч згаданим вище імперативним приписам правових норм, Органом виконання було винесено постанову про стягнення з Відповідача виконавчого збору, звернувся до суду із скаргою на дії Органу виконання.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 115 Господарського процесуального кодексу України визначає, що рішення господарського суду, які набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентується Законом України "Про виконавче провадження". Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗакону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про державну виконавчу службу", державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Як визначено частиною 1 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Статтею 17 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що: примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, зокрема, наказів господарських судів.

Частиною 1 статті 27 Закону "Про виконавче провадження" передбачено, що: у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Статтею 28 Закону України "Про виконавче провадження" встановлений порядок стягнення виконавчого збору. Зокрема, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом; у разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи; у зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 13 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», окрім інших підстав, виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі: надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення.

Згідно пункту 15 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» окрім інших підстав, виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню: у разі внесення підприємства паливно-енергетичного комплексу до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним посилання Органу виконання як на відмову від зупинення виконавчого провадження на частину 3 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на таке.

Частиною 1 пунктом 15 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає обовязковому зупиненню у разі: внесення підприємства паливно-енергетичного комплексу до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу".

При цьому, частиною 3 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що: виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 15 частини першої цієї статті, не зупиняється за рішеннями про виплату заробітної плати, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, стягнення аліментів та в разі стягнення заборгованості перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та/або її дочірнім підприємством, що здійснювало постачання природного газу на підставі ліцензії.

Водночас, з доказів, долучених до матеріалів справи, вбачається, що Відповідач звертаючись до Органу виконання із заявою про зупинення виконавчого провадження, як на підставу такого зупинення, посилався саме на пункт 13 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме на наявність судового акта, котрим відстрочено виконання рішення, а не на пункт 15 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на що, колегія суддів вважає безпідставним посилання Органу виконання на відмову у зупиненні виконавчого провадження з огляду на те, що мова йде про стягнення заборгованості перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», враховуючи й той факт, що Відповідач в своїй заяві про зупинення не посилався на ту обставину, що Відповідач внесений до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що згідно зі статтею 121-2 Господарського процесуального кодексу України: скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена; скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» роз'яснено, що: відповідно до статей 45, 46 Закону N 606-XIV витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених нормативно-правових положень, в площині матеріалів виконавчого провадження ВП № 28694996 (том 5, а.с. 108-225), колегія суду зауважує наступне.

Аналіз положень статей 116, 121 Господарського процесуального кодексу України в правовому полі статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави вважати, що ухвала господарського суду про відстрочку виконання рішення спрямована на забезпечення повного виконання рішення суду і відповідного судового наказу та є допоміжним процесуальним актом (документом) реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення. Така ухвала має похідний характер від рішення суду, яким справу вирішено по суті, і є обов'язковою для державної виконавчої служби при виконанні відповідного судового наказу у межах відкритого виконавчого провадження.

Вказана правова позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням акціонерної компанії «Харківобленерго» щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013.

З матеріалів справи вбачається, що 25 серпня 2015 року ухвалою господарського суду Волинської області по справі № 07/138-38.1 виконання судового рішення відстрочено до 1 січня 2016 року (том 2, а.с. 159-161).

Відповідач своєю заявою від 27 серпня 2015 року за № 4786/08 звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про зупинення виконавчого провадження у звязку з тим, що ухвалою суду від 25 серпня 2015 року по справі № 07/138-38.1 виконання судового рішення відстрочено до 1 січня 2016 року (том 5, а.с. 9)

Із долученого до матеріалів справи поштового повідомлення вбачається, що заява була отримана саме Мінюстом України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13) 28 серпня 2015 року (том 5, на звороті а.с. 9).

Водночас, із індивідуального реєстраційного номера розміщеного в нижньому лівому куті заяви Відповідача про зупинення виконавчого провадження (том 5, а.с. 220) вбачається, що дана заява 24 вересня 2015 року Мінюстом була скерована до Органу виконання, котрий за його твердженнями отримав дану заяву лише 28 вересня 2015 року (том 6, а.с. 11).

Колегія суду звертає увагу, що статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено обставини при настанні котрих, виконавче провадження підлягає обовязковому зупиненню, серед котрих, і зокрема встановлено обставину щодо надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення.

При цьому, частинами 1, 4 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що: Державний виконавець виносить вмотивовану постанову про зупинення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтями 37 і 38 цього Закону, яка затверджується начальником або заступником начальника відділу, якому підпорядкований державний виконавець; постанову про зупинення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1 - 17 частини першої статті 37 цього Закону, державний виконавець виносить не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про такі обставини, а з підстави, передбаченої пунктом 18 частини першої статті 37 цього Закону, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; копія постанови надсилається сторонам у триденний строк.

Виконавче провадження зупиняється у випадках, передбачених, зокрема, пунктами 3, 4, 6 - 10 і 12 - 14 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» - до закінчення строку дії зазначених обставин.

Протягом строку, на який виконавче провадження зупинено, виконавчі дії не провадяться. Накладений державним виконавцем арешт на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, не знімається. У період зупинення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів щодо розшуку боржника (його майна) або перевірки його майнового стану.

З врахуванням усього описаного вище в даній судовій постанові, колегіє суддів не приймаються до уваги доводи Органу виконання щодо підставності зупинення виконавчого провадження лише після набрання ухвалою господарського суду Волинської області від 25 серпня 2015 року у справі №07/138-38.1 законної сили, а саме після закінчення її розгляду в апеляційному порядку, в даному випадку 21 жовтня 2015 року (дата винесення постанови Рівненського апеляційного господарського суду), з огляду на таке.

Вищий господарський суд України у пункті 12 постанови пленуму від 23 березня 2012 року № 6 «Про судове рішення» вказав, що ухвали господарських судів набирають законної сили в день їх винесення, якщо інше не передбачено законом (зокрема, частинами п'ятою та шостою статті 122-11 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, частинами 5-6 статті 122-11 Господарського процесуального кодексу України визначені такі ухвали господарського суду, а саме: про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду або про відмову у його видачі, які набирають законної сили у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи господарським судом апеляційної інстанції.

Відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року» із змінами та доповненнями від від 29 червня 2010 року N 01-08/369, ухвала господарського суду, оскільки інше не встановлено законом, набирає законної сили в день її винесення.

Доводи Органу виконання, щодо не набрання ухвали господарського суду Волинської області, котрою було надано відстрочку виконання рішення суду, спростовуються й самими приписами статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», в якій зазначено, що постанову про зупинення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1 - 17 частини першої статті 37 цього Закону, державний виконавець виносить не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

І хоча б, при цьому, враховуючи дату обізнаності, з винесеною судом першої інстанції ухвалою про відстрочку виконання рішення суду, на котру посилається Орган виконання в апеляційній скарзі 28 вересня 2015 року, в площинні дати Постанови Органу виконання про стягнення з Відповідача виконавчого збору 6 жовтня 2015 року, колегія суддів зазначає, що зважаючи на чітко закріплений імперативною нормою обовязок по зупиненню виконавчого провадження, зокрема, і в разі надання судом відстрочки виконання рішення суду в правому полі набрання ухвалою суду законної сили - з дня її винесення та навіть зважаючи на дату обізнаності Органу виконання з даною постановою 28 вересня 2015 року, колегія суддів не вбачає законних та обґрунтованих підстав щодо винесення оспорюваної постанови Органом виконання уже після обізнаності з існуванням даної ували суду про відстрочку виконання рішення.

При цьому, суд констатує, що після закінчення строку, на який суд відстрочив виконання рішення (і до якого виконавець зупиняє виконавче прорвадження), виконавець забов'язаний поновити виконавче провадження та виконувати виконавчі дії, а не чекати нової заяви від Відповідача (як то сталося після зупинення виконавчого провадження постановою від 11 липня 2014 року (том 5, а.с. 176) до 30 вересня 2014 року, коли провадження поновлено не в момент закінчення цього строку, а 13 січня 2015 року (том 5, а.с. 188) одночасно з винесенням нової постанови про зупинення виконавчого провадження (том 5, а.с. 190).

Крім того, суд констатує, що пунктом 3.4 Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень (затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20 травня 2003 року № 43/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2003 року за № 388/7709), визначено, що відомості про відкладення провадження виконавчих дій, зупинення виконавчого провадження, поновлення виконавчого провадження вносяться до Єдиного реєстру не пізніше наступного робочого дня після винесення відповідних постанов, а про відстрочку або розстрочку виконання рішення - не пізніше наступного робочого дня після надходження відповідного рішення.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що: рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

У пункті 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17 жовтня 2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» зазначено, що: за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

З огляду на зазначене, оскільки, усі докази, наявні в матеріалах справи в сукупності з нормами законодавства спрямованими на врегулювання проведення дій з приводу примусового виконання рішення суду, свідчать про обовязкове зупинення виконавчого провадження, зокрема у разі надання судом, який видав виконавчий документ відстрочки виконання рішення в правому полі дії ухвали господарського суду Волинської області від 25 серпня 2015 року (котра в силу дії закону набирає чинності в день її винесення і дія котрої не зупиняється в суді апеляційної інстнації) колегія суддів зазначає, що скарга Відповідача є підставною та обгрунтованою.

Відповідно, Рівненський апеляційний господарський суд задовольняє скаргу Відповідача на дії Органу виконання щодо винесення постанови про стягнення з Відповідача виконавчого збору № 28694996 від 6 жовтня 2015 року та визнає недійсною постанову про стягнення з боржника виконавчого збору № 28694996 від 6 жовтня 2015 року .

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, наведені Органом виконання в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають обставинам справи та спростовуються усім вищеописаним у даній судовій постанові.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що ухвала господарського суду Волинської області прийнята з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для її зміни чи скасування, відповідно залишає її без змін, а апеляційну скаргу Органу виконання без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Органом виконання .

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 106 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України - залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Волинської області від 26 листопада 2015 року в справі № 07/138-38.1 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 07/138-38.1 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Бучинська Г.Б.