РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016Справа №910/30616/15

За позовом Комунального підприємства «Київпастранс» Автобусного парку №8

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тілос»

про стягнення 10 022,67 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Король Л.І. (представник за довіреністю №06-5/84У від 08.10.2015р.);

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Комунальне підприємство «Київпастранс» Автобусного парку №8 (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тілос» (надалі також - відповідач) заборгованості по оплаті вартості послуг в розмірі 10 022,67 грн., в тому числі 5 535,00 грн. основного боргу, 442,16 грн. 3% річних та 4 045,51 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору про надання послуг №19 від 01.12.2012р. не в повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем послуги, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість в розмірі 10 022,67 грн. за період з 31.03.2013р. по 06.10.2015р.

Відповідач відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надав, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2015р. прийнято позовну заяву до провадження суддею Морозов С.М., присвоєно їй номер №910/30616/15 та призначено судове засідання на 26.01.2016р.

В судове засідання 26.01.2016р. представник від відповідача не з'явився, заяв та клопотань до суду не надіслав.

За висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Тілос» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст. 65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п. 11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч. 4 ст. 89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 03127, м. Київ, просп. 40-річчя Жовтня, 108, корпус 3, квартира 6.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 07.12.2015р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Конверт з судовою кореспонденцією було повернуто на адресу суду з відмітками «За закінченням встановленого строку зьерігання».

З приводу неявки відповідача в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п. 3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

В судовому засіданні 26 січня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2012р. між позивачем (виконавець за Договором) та відповідачем (замовник за Договором) укладено Договір про надання послуг №19 (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого відповідач доручає, а позивач надає йому послуги стоянки 10 (десяти) автомобілів на території позивача, за адресою: м. Київ, вул. Краснова, 25.

Пунктом 4.1. Договору сторони погодили, що за послуги, що надаються позивачем відповідачу відповідно до розділу 1 цього Договору, відповідач зобов'язується сплачувати позивачу 15,00 грн. з урахуванням ПДВ за добу за кожний автомобіль, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок.

Відповідно до п. 4.2. Договору оплата за надані позивачем послуги проводиться відповідачем на підставі виставлених позивачем рахунків-фактур та актів виконаних робіт але не пізніше кожного 7 числа звітного місяця.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014р., але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним Договором. (п. 6.1. Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами підписано наступні Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму в розмірі 6 285,00 грн.:

- акт №ОУ-0000543 від 31.12.2012р. про надання послуг зі зберігання 5-ти автомобілів на суму в розмірі 750,00 грн.;

- акт №ОУ-0000046 від 31.01.2013р. про надання послуг зі зберігання нафтопродуктів на суму в розмірі 4 650,00 грн.;

- акт №ОУ-0000109 від 28.02.2013р. про надання послуг зі зберігання 1-го автомобіля на суму в розмірі 420,00 грн.;

- акт №ОУ-0000152 від 31.03.2013р. про надання послуг зі зберігання 1-го автомобіля на суму в розмірі 465,00 грн.

Відповідачем було проведено частковий розрахунок за отримані послуги, а саме проведено розрахунок за Актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000543 від 31.12.2012р. на суму в розмірі 750,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку позивача.

В результаті чого, як зазначає позивач, у відповідача виникла заборгованість в розмірі 5 535,00 грн., про стягнення якої позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, на підставі укладеного між позивачем Договору сторони погодили надання позивачем відповідачу послуг стоянки 10 (десяти) автомобілів на території позивача, за адресою: м. Київ, вул. Краснова, 25.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Свобода договору проявляється також у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст. Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів. Змістом договору є умови, які сторони передбачили в угоді.

Частина 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода.

Таким чином, шляхом підписання Договору сторони погодили його істотні умови, зокрема, його предмет, який не змінювався ними шляхом укладення додаткових угод до Договору.

Дослідивши наявні в матеріалах справи Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) судом встановлено, що лише за актами №ОУ-0000543 від 31.12.2012р., №ОУ-0000109 від 28.02.2013р. та №ОУ-0000152 від 31.03.2013р., у відповідності до умов Договору, позивачем були надані відповідачу послуги зі зберігання автомобілів.

Однак, за актом №ОУ-0000046 від 31.01.2013р. позивачем була надана відповідачу послуга зі зберігання нафтопродуктів, яка не є предметом укладеного між сторонами Договору, тобто не входить до змісту існуючих між сторонами правовідносин.

Таким чином, послуга зі зберігання нафтопродуктів, надана позивачем за вищевказаним актом не може бути кваліфікована судом як договірна, тобто така, яка мала місце на підставі укладеного між сторонами договору.

Окрім того, позивачем, у власній заяві №696 від 25.12.2015р., повідомлено суд про те, що вказана послуга (зі зберігання нафтопродуктів) не ввійшла до Договору, а була надана відповідачу додатково та одноразово.

Відповідно до ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, зокрема, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи те, що предметом розгляду в даній справі є існування між сторонами правовідносин на підставі Договору про надання послуг №19 віл 01.12.2012р., а за актом №ОУ-0000046 від 31.01.2013р. позивачем була надана відповідачу послуга, яка не передбачена сторонами умовами вказаного Договору, у зв'язку з відсутністю від позивача відповідного клопотання про можливість суду виходити за межі заявлених позовних вимог (предмету позовних вимог), вимога про стягнення з відповідача суми вартості послуги в розмірі 4 650,00 грн. за вказаним актом розгляду не підлягає, тобто у суду відсутні правові підстави, для розгляду зазначеної вимоги в даній справі.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача вартості послуг за Актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000543 від 31.12.2012р., №ОУ-0000109 від 28.02.2013р. та №ОУ-0000152 від 31.03.2013р., то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, пунктом 4.2. Договору встановлено, що оплата за надані позивачем послуги проводиться відповідачем на підставі виставлених позивачем рахунків-фактур та актів виконаних робіт але не пізніше кожного 7 числа звітного місяця.

Таким чином, оплата за надані позивачем послуги повинна бути здійснена не пізніше кожного 7 числа звітного місяця.

Судом встановлено, що відповідач частково виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами Договором, сплативши частину грошових коштів, а саме за актом №ОУ-0000543 від 31.12.2012р., в розмірі 750,00 грн., здійснивши оплату 23.01.2013р. платіжним документом №10.

Таким чином, не оплаченими відповідачем залишено акти №ОУ-0000109 від 28.02.2013р. та №ОУ-0000152 від 31.03.2013р. на загальну суму в розмірі 885,00 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, наявність та розмір заборгованості відповідача перед позивачем за Договором на суму в розмірі 885,00 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та не були спростовані відповідачем, з огляду на що, позовні вимоги в справі №910/30616/15, в цій частині, підлягають частковому задоволенню саме на цю суму.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 442,16 грн. та інфляційні втрати в розмірі 4 045,51 грн. за загальний період нарахування з 31.03.2013р. по 06.10.2015р.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За невиконання чи неналежне виконання зобов'язань по даному Договору сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України (п. 5.1. Договору).

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур'єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У зв'язку з відсутністю у суду правових підстав для стягнення з відповідача суми вартості послуги в розмірі 4 650,00 грн. за актом №№ОУ-0000046 від 31.01.2013р., то відповідно і відсутні правові підстави, для нарахування на вказану суму 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку з чим вимоги в справі в цій частині є необґрунтованими.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, нараховані на суму боргу за актами №ОУ-0000109 від 28.02.2013р. та №ОУ-0000152 від 31.03.2013р., суд дійшов висновку, що вони відповідають встановленим законодавством порядку та способу нарахування та є обґрунтованими, у зв'язку з чим позовні вимоги в справі №910/30616/15 в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 67,99 грн. та інфляційних втрат в розмірі 648,13 грн. за вказаний вище період підлягають задоволенню саме на цю суму.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/30616/15 підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача 885,00 грн. основного боргу, 442,16 грн. 3% річних та 648,13 грн. інфляційних втрат.

Судовий збір позивача у розмірі 194,57 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно сумі задоволених позовних вимог, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тілос» (, адреса: 03127, м. Київ, просп. 40-річчя Жовтня, 108, корпус 3, квартира 6) на користь Комунального підприємства «Київпастранс» Автобусного парку №8 (, адреса: 04119, м. Київ, вул. Сім'ї Хохлових, 7/9) основний борг в розмірі 885,00 грн. (вісімсот вісімдесят п'ять гривень 00 копійок), 3% річних в розмірі 67,99 грн. (шістдесят сім гривень 099 копійок), інфляційні втрати в розмірі 648,13 грн. (шістсот сорок вісім гривень 13 копійок) та судовий збір в розмірі 194,57 грн. (сто дев'яносто чотири гривни 57 копійок).

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.02.2016р.

Суддя С.М. Морозов