ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2016 Справа № 911/4653/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Надра Геоцентр", 08800, Київська область, м. Миронівна, вул. Леніна, 48

До відповідачів: 1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство передових технологій "Зонд", 36014, м. Полтава, вул. Харчовиків, 27

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Полтавська бурова компанія", 36014, м. Полтава, вул. Харчовиків, 27

Про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 22/07/2015 від 22 липня 2015 року, укладеного між відповідачами

Суддя Бунякіна Ганна Іванівна

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2 (див. протокол);

від відповідача 1: не зявилися (див. протокол);

від відповідача 2: ОСОБА_3 (див. протокол).

Рішення винесено після перерви, що оголошувалась у судових засіданнях 24.11.2015 року та 22.12.2015 року в порядку ст. 77 ГПК України з огляду на необхідність поповнення матеріалів справи додатковими документальними доказами.

12.01.2016 року у судовому засіданні відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 85 ГПК України оголошено вступну і резолютивну частину рішення, додано до справи та повідомлено про строк виготовлення повного тексту рішення.

Суть спору: Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Надра Геоцентр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство передових технологій "Зонд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавська бурова компанія" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 22/07/2015 від 22 липня 2015 року, укладеного між відповідачами.

Позивач на позовних вимогах наполягає за мотивами позовної заяви, обґрунтовуючи їх порушенням відповідачами вимог ст. ст. 203, 235, 512, 654 ЦК України при укладенні спірного порушено договору про відступлення права вимоги № 22/07/2015 від 22 липня 2015 року, так як зі змісту останнього вбачається фактичне укладення договору факторингу.

Позивач надав суду клопотання № 5 від 12.01.2016 року (вх. № 228 від 12.01.2016 року) про призначення почеркознавчої експертизи.

Судом вказане клопотання відхиляється, оскільки питання, які позивачем поставлено на вирішення експерту, не стосуються спірного правочину і ніяким чином не впливають на рішення у даній справі.

Відповідач 1 представництво у судове засідання не забезпечив, проти позову заперечує за мотивами заперечень № 193 від 10.11.2015 року (вх. № 16313 від 10.11.2013 року), вважає позов безпідставним, оскільки позивачем не доведено факту порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Останній надав суду клопотання № 215 від 17.12.2015 року (вх. № 18350 від 17.12.2015 року) про розгляд справи за наявними у справі документами з огляду на неможливість забезпечення представництва.

Судом клопотання задовольняється як таке, що не суперечить чинним процесуальним нормам.

Відповідач 2 проти позову заперечує відзивом № 997 від 20.11.2045 року (вх. № 16915 від 20.11.2015 року), оскільки спірний договір про відступлення права вимоги ніяким чином не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши надані докази, суд

в с т а н о в и в:

02.11.2011 року між ТОВ "Надра Геоцентр" та ТОВ "Укрнадрасервіс" укладено Договір підряду № 01-02/11-11 на виконання робіт по капітальному ремонту свердловини. В подальшому до вказаного договору укладено додаткові угоди № 1 та № 2 від 02.11.2011 року, № 3 від 26.12.2011 року, № 4 від 30.01.2012 року та від 03.07.2013 року.

Згодом ТОВ "Укрнадрасервіс" реорганізовано шляхом виділу та створено нову юридичну особу ТОВ "Надрасервіс ЛЛС". До останнього, як до правонаступника за розподільчим балансом, перейшла частина майна, прав, в тому числі права і обовязки за вказаним договором підряду відповідно до додаткової угоди від 26.12.2011 року.

19.01.2015 року ТОВ "Надрасервіс ЛЛС" припинено шляхом приєднання до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство передових технологій "Зонд" у визначеному чинним законодавством порядку. Вказане підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 07.07.2015 року (а. с. 71-74). До ТОВ "НВППТ "Зонд" як до правонаступника перейшли усі права та обовязки ТОВ "Надрасервіс ЛЛС", в тому числі право вимоги боргу ТОВ "Надра Геоцентр" у сумі 1 084 188,22 грн.

22.07.2015 року між відповідачами у даній справі укладено договір про відступлення права вимоги № 22/07/2015 (а. с. 10-13). За його умовами первісний кредитор (ТОВ "НВППТ "Зонд") відступив, а новий кредитор (ТОВ "Полтавська бурова компанія") набув належне первісному кредиторові право вимоги боргу ТОВ "Надра Геоцентр" у загальному розмірі 1 084 188,22 грн. (п. 1.1). Вартість відступлення права вимоги оцінена у 100 % від суми заборгованості боржника перед первісним кредитором (п. 2.1 договору).

24.07.2015 року згідно з чинним законодавством новий кредитор ТОВ "Полтавська бурова компанія" листом № 584 повідомив боржника про наведені зміни та вимагав сплати заборгованості у семиденний строк.

ТОВ "Надра Геоцентр" не погодилося зі зміною кредитора та звернулося до суду з даним позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 22/07/2015 від 22.07.2015 року, укладеного між відповідачами, оскільки на його думку відповідачами порушено вимоги чинного законодавства - не внесено зміни до основного договору (договору підряду № 01-02/11-11 від 02.11.2011 року).

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 статті 15 ЦК України). Згідно з ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, зокрема, і з позовом про визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Статтею 515 ЦК України встановлено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

З наведеного вбачається, що законом не заборонено вчинення угод щодо відступлення права вимоги та відсутні обставини, з якими закон пов'язує недопустимість відступлення права вимоги. Відступлення права вимоги є підставою для заміни кредитора у зобовязанні.

Судом не приймаються посилання позивача щодо порушення законодавства, зокрема, приписів статті 513 ЦК України, шляхом невнесення змін до основного договору (договору підряду № 01-02/11-11 від 02.11.2011 року). Згідно вказаної норми, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Наведене не тягне за собою визнання недійсним договору між первісним та новим кредитором.

Єдиним наслідком такої заміни може бути виконання зобов'язання первісному кредиторові у випадку неповідомлення про вказану обставину боржника.

Таким чином, позивачем не надано доказів порушення договором про відступлення права вимоги його прав і охоронюваних законом інтересів. При укладенні спірного правочину його учасники діяли в межах чинного законодавства.

Крім цього, слід зауважити, що рішенням господарського суду Київської області від 20.10.2015 року у справі № 911/4251/15 задоволено позов ТОВ "Полтавська бурова компанія", з ТОВ "Надра Геоцентр" (боржника) на користь ТОВ "Полтавська бурова компанія" (нового кредитора) стягнуто 1 084 188,22 грн. заборгованості за договором підряду (яка є фігурантом договору про відступлення права вимоги) та витрати по сплаті судового збору.

Стосовно посилання позивача на укладення між відповідачами договору факторингу, суд зазначає наступне.

У розумінні статті 512 ЦК України відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України).

Отже, за наведеним визначенням договору факторингу, він спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів, така послуга надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Тобто, істотною умовою є обов'язковість платності за відступлення права грошової вимоги, та мету отримання додаткового доходу.

Але, як визначено п. 2.1 договору про відступлення права вимоги, вартість відступлення права вимоги оцінена у 100 % від суми заборгованості боржника перед первісним кредитором. Крім цього, Новий кредитор зобов'язувався на протязі 90 банківських днів після підписання сторонами даного договору, зокрема, провести оплату вартості відступлення права вимоги у безготівковій формі на рахунок Первісного кредитора (п. 2.2 договору).

Враховуючи наведене, судом відхиляються посилання позивача на укладення між відповідачами договору факторингу та на удаваність оспорюваного правочину, оскільки судом з наведених вище підстав було встановлено, що в розумінні 512 ЦК України оспорюваний правочин є саме договором про відступлення права вимоги.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 22, ст. 75, ст. 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Повне рішення складено 19.01.2016 р.

Суддя Г.І.Бунякіна