РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2016 р. Справа № 906/1030/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Василишин А.Р. ,

судді Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Драчук В.М.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 - фізична особа-підприємець; ОСОБА_2, довіреність в справі;

відповідача - не з'явився;

третьої особи - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу розглянувши апеляційну скаргу позивача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду Житомирської області від 21.09.15 р.

у справі № 906/1030/15 (суддя Прядко О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Коростишівську районну спілку споживчих товариств

про визнання недійсним з моменту укладення договору оренди №131 від 31.12.2013р.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 р. у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Олексюк Г.Є. та відповідно до п. 6.3 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі № 906/1030/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21.09.2015 року у справі № 906/1030/15 (суддя Прядко О.В.) в позові Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Підприємства Коростишівської райспоживспілки «Кооперативний ринок» про визнання недійсним з моменту укладення договору оренди № 131 від 31.12.2013 року відмовлено.

Відмовляючи в позові, місцевий господарський суд керувався ст. 9 Закону України « Про споживчу кооперацію», п. 2.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання право чинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. № 11, Постановою Верховного суду України від 13.01.2004 р. у справі № 7/85/4/68-81 та прийшов до висновку, що оскільки наявними в матеріалах справи документами підтверджується право власності Коростишівської районної спілки споживчих товариств на майновий комплекс, розташований по АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності № 4147257 від 30.05.2013 року), інвентаризаційними описами № 1 та № 3 від 31.12.2003 року підтверджується передача торговельних майданчиків № 15 та № 180, та статутом відповідача передбачено право передачі вище вказаного майна в оренду для здійснення своєї статутної діяльності, суд вважає доводи позивача щодо відсутності у відповідача права передавати в оренду майно, а саме торговельні майданчики № № 15, 180 є безпідставними; підстави для визнання недійсним спірного договору оренди з моменту його укладення, згідно з ч. 2 ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 207 ГК України, відсутні.

Не погодившись з постановленим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій вказує, що на підтвердження права власності на об'єкт оренди відповідач мав надати відповідний правовстановлюючий документ. В рамках цього, на підтвердження прав на орендовані торговельні майданчики відповідачем було надано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 30.05.2013 р., з якого було з'ясовано, що за Коростишівською районною спілкою споживчих товариств (засновником відповідача) зареєстровано право власності на майновий комплекс загальною площею 1730,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.05.2013 р., що також досліджувався судом першої інстанції, було з'ясовано, що до складу майнового комплексу входять:

магазин літ. А, площею 343,0 м2;

магазин літ. Б, площею 86,4 м2;

основне приміщення літ В, площею 118,0 м ;

адмінприміщення літ. Е, площею 110,2 м2;

м'ясний павільйон літ. З, площею 466,5 м ;

молочний павільйон літ. Ж, площею 596,0 м ;

приміщення контролера літ И, площею 5,0 м2; приміщення контролера літ. К, площею 5,0 м2.

Загальна площа майнового комплексу становить 1730,1 м2.

Перелік об'єктів на які підтверджено право власності за Коростишівським районним споживчим товариством є вичерпним.

На думку скаржника, відповідно до вказаного свідоцтва, право власності Коростишівської районної спілки споживчих товариств на торговельні майданчики не підтверджується.

Вказує, що суд першої інстанції взяв до уваги той факт, що торговельні майданчики перебувають на балансі Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок". Разом з тим, на думку скаржника перебування майна на балансі не є безспірною ознакою права власності, оскільки є лише формою ведення бухгалтерського обліку, а не правовстановлювальним документом, що безпосередньо посвідчує право власності (Роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 02.04.1994 р.).

Крім того, апелянт вказав, що судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади, тобто комунальною.

На думку скаржника, зазначена земельна ділянка відповідачу у встановленому законом порядку у власність чи користування не надавалася, як для функціонування ринку, так і взагалі. Разом з тим, суд першої інстанції з посиланням на угоду №118 на оплату резервування земельної ділянки від 31,03.2009 р., визнав відповідача титульним володільцем земельної ділянки. В даному контексті суд першої інстанції не врахував положень ч. 1 ст. 116 ЗК України, за якою громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Суд першої інстанції не встановив першопричини, а звідти і наслідків, укладення угоди про резервування. Так, першопричиною укладання угоди про резервування було створення підстави для здійснення оплати за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою без жодних на те правових підстав. Подібна угода вирішує нагальну проблему відповідача податкового характеру, але жодним чином не свідчить про титульне володіння землею.

Скаржник, вважає, що торговельний майданчик може бути обладнаний тільки на об'єкті, право власності чи право користування на яке має ринок та яке спеціально виділялося для організації здійснення ринкової діяльності (п. 6 вищевказаних Правил торгівлі на ринку та Правил торгівлі на Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" за яким, територія ринку повинна мати відокремлену та відгороджену площу земельної ділянки).

Крім того, скаржник наголошує, що відповідач не має статусу ринку, оскільки всупереч вищевказаним п. 2 Правил торгівлі на ринку та п. 2 Правил торгівлі на Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", земельна ділянка для цієї мети не виділялася.

Предмет оренди не має статусу торговельного майданчику, оскільки Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" не має статусу ринку;

Відповідач не є власником чи користувачем площі, на якій знаходиться предмет оренди. Дана площа є комунальною власністю не наданою в користування. Фактично за договором оренди Відповідачем передана в оренду частина земельної ділянки та сам договір має ознаки удаваної угоди.

Відтак, питання набуття у встановлений спосіб права землекористування, організації та здійснення господарської діяльності на ринку та питання набуття земельною ділянкою статусу торговельного місця/майданчику безпосередньо та нерозривно пов'язані між собою.

На думку апелянта, договір оренди торговельних майданчиків суперечить вимогам ч.1 ст. 761 ЦК України, оскільки відповідач не є власником предмета оренди та не має майнових прав на нього.

Просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 21.09.2015 р.,та постановити нове рішення, яким задовольнити вимоги ФОП ОСОБА_1, про визнання недійсним з моменту укладення договору оренди №131 від 31.12.2013 р.

У відзиві на апеляційну скаргу № 220 від 20.11.2015 р., відповідач вказує, що оскільки наявними у справі доказами підтверджується право власності на цілісний майновий комплекс за Коростишівською райспоживспілкою, доводи позивача щодо відсутності у Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" права передавати в оренду майно - торгівельні майданчики № 15 та № 180, які є предметом Договору (об'єктами оренди) та відповідно його дійсності є абсолютно безпідставними та надуманими.

Згідно зі статутом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", предметом діяльності підприємства є, зокрема, організація і надання ринкових послуг населенню, організаціям, підприємствам, що здійснюють торгівлю на ринку і надають послуги; надання в оренду основних засобів та торгових місць на ринку.

Як підтверджено наявними в матеріалах справи інвентаризаційними описами № 1 та № 3 від 31.12.2003 року Коростишівська райспоживспілка передала, а підприємство Коростишівської райспоживспілки «Кооперативний ринок» для забезпечення своєї статутної діяльності прийняло основні засоби згідно з переліками, серед яких значаться торгівельні майданчики № 15 та № 180, які знаходяться на майновому комплексі за адресою АДРЕСА_1.

Пунктом 4.3 статуту відповідача передбачено, що підприємство користується майном, переданим райспоживспілкою, як внесок до статутного фонду, і має право, зокрема, здавати в оренду, надавати за плату в тимчасове користування будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби, торгівельні місця, торгівельні майданчики тощо.

А тому суд правомірно дійшов висновку, що на підставі вище вказаних приписів законодавства України та у відповідності до статуту підприємства, відповідачу надано право реалізації правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження переданим йому на підставі інвентаризаційних описів майном, облікованим на балансі підприємства. Судом першої інстанції правомірно зазначено, що перебування майна на балансі підприємства, в даному випадку, є ознакою його правоволодіння, яка на підставі вчинених райспоживспілкою дій по передачі майна як внесок до статутного капіталу, визначає підстави знаходження його у власності (володінні) підприємства.

Крім того, відповідач у відзиві наголошує, що судом першої інстанції правомірно встановлено, що станом на момент укладення договору оренди № 131 від 31.12.2013 р., відповідач був титульним володільцем земельної ділянки орієнтованою площею 1,2 га по АДРЕСА_1 для експлуатації майнового комплексу ринку та організації ринкових відносин згідно Правил торгівлі на Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", затверджених рішенням тридцять восьмої сесії Коростишівської міської ради шостого скликання від 03.04.2014 року № 762 та в редакції від 16.08.2006 року № 325, та в межах схеми генерального плану кооперативного ринку за адресою АДРЕСА_1, затвердженої рішенням Виконкому Коростишівської міської ради від 25.05.2006 року № 208.

Таким чином, суд обґрунтовано встановив, що торгові майданчики № 15 та № 180, що надавались позивачу в тимчасове платне користування для провадження торгівельної діяльності згідно договору оренди, знаходяться в межах Схеми генплану кооперативного ринку за адресою АДРЕСА_1, затвердженої рішенням Виконкому Коростишівської міської ради від 25.05.2006 року № 208, що не заперечується також самим відповідачем.

Відповідно до Правил торгівлі на ринках, затверджених спільним наказом Мінекономіки, МВС, ДПА України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002 р. № 57/188/84/105 та затвердженими відповідно до них Правилами торгівлі на Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" рішенням Коростишівської міськради № 762 від 03.04.2014 р., - територія ринку має відокремлену і відгороджену від проїжджої частини, житлового і комунального секторів ділянку землі.

Згідно п. 13 вказаних Правил, торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо.

Укладення договору оренди торговельного місця є обов'язковою вимогою відповідно до п.19 вказаних Правил.

Вважає, що позивач безпідставно підмінює поняття торговельного місця (майданчика) та поняття земельної ділянки. Право користування Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" земельною ділянкою не має відношення до спірних правовідносин, які виникли з Договору оренди торгівельних майданчиків № 15 та № 180, які не мають в своїй основі користування земельною ділянкою, оскільки в оренду ринком було надано позивачу не земельна ділянка, а площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю, тобто торгівельні майданчики.Разом з тим, слід зазначити, що оспорювати законність користування земельною ділянкою може лише її власник чи законний землекористувач. Натомість, позивач не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки, на якій розміщені торгівельні майданчики.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.10.2015 р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, справу призначено до слухання на 25.11.2015 р.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 р. у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Сініциної Л.М. та відповідно до п. 6.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі № 906/1030/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л.

25.11.2015 р. позивачем подане клопотання про приєднання до матеріалів справи постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 03.11.2015 р. у справі № 906/490/15 за позовом Підприємства Коростишівської районної спілки споживчих товариств "Кооперативний ринок", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Коростишівська районна спілка споживчих товариств, до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Коростишівська міська рада, про стягнення 12 694,00 грн. та зобов'язання звільнити майданчики №181, №182, якою рішення суду першої інстанції у даній справі залишено без змін, яким визнано недійсними договори оренди №231 від 31.12.2013 р. та №467 від 01.08.2014 р. та відмовлено в задоволенні позову Підприємства Коростишівської районної спілки споживчих товариств "Кооперативний ринок" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - Коростишівська міська рада про стягнення 12 694,00 грн. та зобов'язання звільнити майданчики №181, №182. Просить врахувати її при вирішенні даного спору.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 р. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Коростишівську районну спілку споживчих товариств.

21.12.2015 р. на адресу суду від відповідача - Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на виконання вимог ухвали суду від 25.11.2015 р. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.12.2015 р. та копії постанови Вищого господарського суду України від 02.12.2015 р. у справі № 906/461/15 за позовом підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, третя особа - Коростишівська міська рада, про стягнення 14 952 грн 52 коп. та зобов'язання звільнити торгівельні майданчики.

21.12.2015 р. на адресу суду від третьої особи Коростишівської районної спілки споживчих товариств надішло пояснення, в якому третя особа просить розглянути справу без участі представника Коростишівської районної спілки споживчих товариств. Окрім того, долучено копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 16.12.2015 р., копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майнота та копію постанови Вищого господарського суду України від 02.12.2015 р. у справі № 906/461/15 за позовом підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, третя особа - Коростишівська міська рада, про стягнення 14 952 грн 52 коп. та зобов'язання звільнити торгівельні майданчики.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 р. за клопотанням позивача продовжено строк розгляду спору по справі № 906/1030/15 до 09 лютого 2016 р. включно та відкладено її розгляд на 27.01.2016 р.

25.01.2016 р. на адресу суду від третьої особи надішло пояснення № 11 від 22.01.2016 р., в якому третя особа просить розглянути справу без їх участі. Окрім того, долучено до матеріалів справи копію свідоцтва на право власності від 30.05.2013 р., копію витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.12.2015 р. щодо права власності Коростишівської районної спілки споживчих товариств на об'єкт нерухомого майна: майновий комплекс; адреса: Житомирська область, Коростишівський район, АДРЕСА_1; опис нерухомого майна: майновий комплекс складається з магазину літ "А", площею 343,0 кв. м., магазину літ. "Б", площею 86,4 кв. м., основного приміщення літ. "В", площею 118,0 кв. м., адмінприміщення літ. "Е", площею 110,2 кв. м., м'ясного павільйону літ. "З", площею 466,5 кв. м., молочного павільйону літ. "Ж", площею 596,0 кв. м., приміщення контролера літ. "И", площею 5,0 кв. м., приміщення контролера літ. "К", площею 5,0 кв. м. згідно інвентиразаційної справи № 5481; загальна площа 1730,1 кв. м.; дата, час державної реєстрації: 29.05.2013 р.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 р. у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Олексюк Г.Є. та відповідно до п. 6.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі № 906/1030/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л.

27.01.2016 р. на адресу суду електронними засобами зв'язку від відповідача - Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" надійшла заява, в якому відпвоідач просить розглянути справу без участі представника відповідача та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Представник позивача (скаржника) та Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 в судовому засіданні 27.01.2016 р. підтримали доводи апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважають, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а тому просять його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників позивача в судових засіданнях 25.11.2015 р. та 27.01.2016 р., обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга позивача до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 31 грудня 2013 року укладено Договір оренди № 131 (далі - Договір) між підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (орендодавець/відповідач), згідно якого, було передано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (орендар/відповідач) в тимчасове платне користування для провадження торговельної діяльності торгівельні майданчики № № 15, 180, загальною площею 6,75 кв.м та 8 кв.м, місцезнаходження яких зазначене на плані розміщення торговельних місць ринку (а.с. 71).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що об'єкт оренди належить орендодавцеві на праві власності.

Згідно з п. 1.4 договору сторони підтвердили, що мають правоздатність і дієздатність щодо укладення і виконання цього договору, а також щодо здійснення інших прав і обов'язків за ним.

За п. 2.1 договору орендар набуває права користування об'єктом оренди з дати початку дії договору відповідно до п. 6, згідно з яким договір діє з 01.01.2014 р. до 31.12.2014 р..

Разом з тим, відповідач звернувся з позовом до суду наголосивши на недійсність укладеного договору оренди № 131 від 31.12.2013 р.з посиланням на ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 207 ГК України, оскільки орендодавець розпорядився майном, яке не належить йому на праві власності, а перебуває в нього на праві оперативного управління, що виключає використання його для підприємницьких цілей. Додатково вказав, що для здійснення торгівельної діяльності на торгівельному майданчику звів тимчасову споруду (кіоск), який побудований з належних позивачу матеріалів, власними силами, засобами та коштами, про що було складено акт № 423 від 16.05.2015 (а. с. 31).

Аналізуючи зазначені вище обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне застосувати такі положення чинного законодавства.

Так, спірні правовідносини регулюються ст. ст. 559-786 Цивільного кодексу України, ст. 283-291 Господарського кодексу України.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що право адміністрації ринку укладати письмові угоди з продавцями про надання торговельних місць на визначений термін передбачено пунктом 20 «Правил торгівлі на ринках», затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26 лютого 2002 року № 57/188/84/105 (що діяли на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Правила).

Згідно з пунктом 20 цих Правил адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду, в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість.

Таким чином, безпосередньо Правила торгівлі на ринках передбачають укладення між адміністрацією ринку і підприємцями, що займаються торговельною діяльністю, саме договорів, що за своєю правовою природою є договорами оренди (найму) торгових площ.

Зазначена правова позиція висвітлена у Постанові Верховного суду України від 24.10.2011 року у справі № 07/33-71.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що як вірно встановлено місцевим господарським судом, підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" є підприємством, створеним Коростишівською районною спілкою споживчих товариств, яка є його засновником та власником всього майна (п. 1.1 статуту відповідача, а. с. 46 - 51).

Підприємство райспоживспілки "Кооперативний ринок" є правонаступником прав та обов'язків КП "Кооперативний ринок" () (п. 1.2 статуту) (а.с. 46, зворот).

У відповідності до п. 3.1 статуту відповідача, майно підприємства складається з основних засобів, переданих власником підприємства - райспоживспілкою - як внесок до статутного капіталу, а також інших цінностей, набутих у процесі господарської діяльності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Вказаний пункт статуту узгоджується зі ст. 9 Закону України "Про споживчу кооперацію" за яким встановлено, що власність споживчої кооперації складається з власності споживчих товариств, спілок, підпорядкованих їм підприємств і організацій та їх спільної власності. Кожний член споживчого товариства має свою частку в його майні, яка визначається розмірами обов'язкового пайового та інших внесків, а також нарахованих на них дивідендів.

Власністю споживчих товариств є засоби виробництва, вироблена продукція та інше майно, що належать їм і необхідні для здійснення статутних завдань. Споживчим товариствам та їх спілкам можуть належати будинки, споруди, устаткування, транспортні засоби, машини, товари, кошти та інше майно відповідно до цілей їх діяльності.

Володіння, користування та розпорядження власністю споживчої кооперації здійснюють її органи відповідно до компетенції, визначеної статутами споживчих товариств та їх спілок.

Згідно зі статутом відповідача (п. 2.3), предметом діяльності підприємства є, зокрема, організація і надання ринкових послуг населенню, організаціям, підприємствам, що здійснюють торгівлю на ринку і надають послуги; надання в оренду основних засобів та торгових місць ринку.

Як підтверджено наявними в матеріалах справи інвентаризаційними описами № 1 та № 3 від 31.12.2003 р. (а. с. 16 - 21, 62 - 69), Коростишівська райспоживспілка передала, а Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" для забезпечення своєї статутної діяльності прийняло основні засоби згідно з переліками, серед яких значаться торговельні майданчики № 15 та № 180.

Пунктом 4.3 статуту відповідача передбачено, що підприємство користується майном, переданим райспоживспілкою, як внесок до статутного фонду, і має право, зокрема, здавати в оренду, надавати за плату в тимчасове користування будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби, торговельні місця, торговельні майданчики тощо.

Враховуючи зазначені обставини справи та норми чинного законодавства, судова колегія прийшла до висновку , що відповідачу надано право реалізації правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження переданим йому на підставі інвентаризаційних описів майном, облікованим на балансі підприємства.

Таким чином доводи апелянта в цій частині також не заслуговують на увагу, оскільки суперечать нормам чинного законодавства України та обставинам справи.

Щодо посилань скаржника на те, що відповідач не має права користуватися земельною ділянкою під торговими майданчиками № № 15, 180, оскільки вона не відведена позивачу у встановлений законом спосіб в оренду, колегія суддів відзначає таке.

Спірна земельна ділянка під торговими майданчиками № № 15, 180, перебуває у комунальній власності міста Коростишева, відносини щодо користування вказаною ділянкою врегульовано між відповідачем та Коростишівською міською радою на підставі укладеної між ними угоди № 118 на оплату резервування земельної ділянки від 31.03.2009 р. (зі змінами та доповненнями), метою якої є резервування на період виготовлення технічної документації на земельну ділянку орієнтовною площею 1,2 га, яка розташована по АДРЕСА_1, що надана відповідачу для обслуговування майнового комплексу (а. с. 86 - 95).

Колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що не вправі надавати правову оцінку угоді № 118 на оплату резервування земельної ділянки від 31.03.2009 р. на предмет її відповідності нормам чинного законодавства, оскільки дослідження вказаного питання виходить за межі кола питань, що підлягають встановленню в даній справі, виходячи з предмету та підстав поданого позову.

Окрім того, судова колегія відзначає, що "торговельне місце" та "земельна ділянка" не є тотожними поняттями, оскільки право користування відповідачем земельною ділянкою не має відношення до спірних правовідносин, які не мають у своїй основі користування земельною ділянкою, оскільки в оренду ринком було надано позивачу не земельні ділянки, а покриті асфальто-бетоном площі, відведені для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю, тобто торгівельні майданчики.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, а саме згідно Свідоцтва про право власності № 4147257 від 30.05.2013 р. (а.с. 60-61) підтверджується право власності Коростишівської районної спілки споживчих товариств на майновий комплекс, розташований по АДРЕСА_1.

Таким чином, як вірно встановив місцевий господарський суд, станом на момент укладення договору оренди № 131 від 31.12.2013 р. відповідач - Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" був титульним володільцем земельної ділянки орієнтовною площею 1,2 га по АДРЕСА_1 для експлуатації майнового комплексу ринку та організації ринкових відносин згідно Правил торгівлі на Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", затверджених рішенням тридцять восьмої сесії Коростишівської міської ради шостого скликання від 03.04.2014 № 762 (а.с. 55-59) та в межах схеми генерального плану кооперативного ринку за адресою: АДРЕСА_1, затвердженої рішенням Виконкому Коростишівської міської ради від 25.05.2006 № 208 (а.с. 98-99).

Судом встановлено, що торгівельні майданчики № № 15, 180, що надавались позивачу в тимчасове платне користування для провадження торговельної діяльності згідно оспорюваного договору оренди, знаходяться в межах Схеми генплану кооперативного ринку за адресою: АДРЕСА_1, затвердженої рішенням Виконкому Коростишівської міської ради від 25.05.2006 № 208 (а.с.98-99).

Відповідно до Правил торгівлі на ПР "Кооперативний ринок", затверджених рішенням тридцять восьмої сесії Коростишівської міської ради шостого скликання від 03.04.2014 № 762 (а. с. 55 - 59) врегульовано, що територія має відокремлену та відгороджену від проїжджої частини, житлового та комунального секторів ділянку землі; торговельне місце це площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагонів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо.

Пунктом 19 Правил торгівлі передбачено обов'язок адміністрації ринку при наданні продавцям торговельних місць укладати з ними письмові угоди про їх використання.

Крім того, статтею 761 ЦК України передбачено право передання майна у найм власника речі або особи, якій належать майнові права, та особи, уповноваженої на укладення договору найму.

Так, згідно договору оренди № 131 від 31.12.2013 р. підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (орендодавець/відповідач), було передано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (орендар/відповідач) в тимчасове платне користування для провадження торговельної діяльності торгівельні майданчики № № 15, 180, загальною площею 6,75 кв.м та 8 кв.м , у відповідності до Правил торгівлі на ринках.

Цей договір містить усі істотні для договори оренду (найму) ( а.с. 71).

Стаття 629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Стаття 193 ГК України встановлює загальні умови виконання господарських зобовязань: суб»єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Разом з тим, колегія суддів відзначає, що згідно встановлених обставин, покликання апелянта на підставність визнання недійсним Договору оренди № 131 від 31.12.2013 р. не заслуговують на увагу і ще з таких підстав.

Так, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено право власності Коростишівської районної спілки споживчих товариств на майновий комплекс, розташований по АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності № 4147257 від 30.05.2013 р.), інвентаризаційними описами № 1 та № 3 від 31.12.2003 р. підтверджується передача торговельних майданчиків № 15 та № 180, та статутом відповідача передбачено право передачі вище вказаного майна в оренду для здійснення своєї статутної діяльності.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За приписами частин 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд встановлює наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Таким чином , правові підстави для визнання недійсним Договору оренди № 131 від 31.12. 2013 р. згідно ст.ст. 203, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України відсутні.

Крім того, пунктом 2.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 «Про деякі питання визнання право чинів недійсними» (із змінами і доповненнями) від 23.05.2013 р. визначено, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України.

Разом з тим якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з частиною другою статті 236 ЦК України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняються.

Аналогічна правова позиція відтворена в Постанові Верховного суду України від 13.01.2004 року у справі № 7/85/4/68-81.

Судова колегія апеляційної інстанції наголошує на тому, що обставини даної справи були предметом дослідження у справі № 906/461/15 за позовом підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, третя особа - Коростишівська міська рада, про стягнення 14 952 грн 52 коп. та зобов'язання звільнити торгівельні майданчики.

Так, рішенням господарського суду Житомирської області від 30 червня 2015 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23 вересня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 02.12.2015 р., позов задоволено

Зокрема, вказними судовими рішеннями встановлено, що у березні 2015 року підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати згідно договору оренди від 31 грудня 2013 року № 131 за торгівельні майданчики № 15 і № 180 у сумі 1 569 грн 68 коп. та 13 382 грн 84 коп. пені, а також про зобов'язання звільнити торгівельні майданчики № 15 і № 180 шляхом вивезення металевих кіосків за межі території підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок".

Судами встановлено, що зобов'язання за договором припинилися з 27 червня 2014 року і, оскільки відповідач не повернув предмети оренди, на підставі статті 785 Цивільного кодексу України звернувся до господарського суду з вимогою про звільнення торгівельних майданчиків №15 та № 180 та про стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 1 569 грн 68 коп. і неустойки за користування торгівельними майданчика за час прострочення в сумі 13 382 грн 84 коп.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина 2 статті 785 Цивільного кодексу України).

За обставин порушення відповідачем зобов'язання, господарські суди на підставі статті 785 Цивільного кодексу України правомірно задовольнили позов у частині стягнення 13 382 грн 84 коп.

Суди дійшли висновку про задоволення позову в частині звільнення торгівельних майданчиків № 15 та № 180 шляхом вивезення металевих кіосків за межі території підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", оскільки, згідно положень частини 1 статті 782 та частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України та пунктів 1.1, 4.1.1, 4.3, 4.3.8 договору оренди, припинення відносин за договором оренди має наслідком повернення орендованої речі, або речей, або вчинення адекватних інших дій, які свідчать про поворотне одержання орендодавцем переданого в оренду, а також про безпідставність тверджень відповідача про недійсність договору, оскільки об'єктом договору не є земельна ділянка, яка належить Коростишівській міській раді, а саме торгівельні майданчики, місцезнаходження яких зазначене на плані розміщення торговельних місць ринку, які належать позивачу на праві власності.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, рішення суду зі справи, що набрало законної сили є обов'язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Згідно п.п. 2.6 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції№ 18 від 26.12.11 р. преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах).

З огляду на вищенаведене судова колегія приходить до висновку, що позовна вимога про визнання договору оренди № 131 грудня 2013 року є необґрунтованою, спростовується матеріалами справи та нормами законодавства, які регулюють дані правовідносини.

Крім того, слід вказати, що оспорювати незаконність використання землі може лише власник земельної ділянки чи законний землекористувач, разом з тим, позивач не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки, на якій розміщений предмет спору ( торгівельні місця).

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та факти, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. В силу частини 2 статті 22 ГПК України сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (частина 2 статті 43 ГПК України), якими в силу статті 32 даного Кодексу є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення госпоарського спору.

Розподіл обов'язку доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин справи покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Враховуючи вищевикладене, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 21.09.2015 р. року у справі № 906/1030/15 алишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

3. Справу № 906/1030/15 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.