РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа № 903/1213/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Савченко Г.І.

суддя Дужич С.П. ,

суддя Демидюк О.О.

при секретарі судового засідання Кушніруку Р.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (посв. №457)

відповідача - ОСОБА_2 (дов. №13 від 13.01.2016 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 господарства "Волиньагроком" ОСОБА_4 на рішення господарського суду Волинської області від 11.12.2015 р.

у справі № 903/1213/15 (суддя Гарбар Ігор Олексійович )

за позовом ОСОБА_3 господарства "Перлина нова"

до ОСОБА_3 господарства "Волиньагроком" ОСОБА_4

про стягнення 24 470, 72 грн.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 господарство "Перлина нова" звернулось до господарського суду Волинської області з позовом до ОСОБА_3 господарства "Волиньагроком" ОСОБА_4 про стягнення 24470,72 грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 11.12.2015 р. у справі №903/1213/15 позов ОСОБА_3 господарства "Перлина нова" до ОСОБА_3 господарства "Волиньагроком" ОСОБА_4 про стягнення 24470,72 грн. задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 господарства "Волиньагроком" ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 господарства "Перлина нова" 23060,84 грн., з них 13464,00 грн. основного боргу, 970,51 грн. 3% річних, 8626,33 грн. інфляційних втрат), а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1147,82 грн. У стягненні на суму 1409,88 грн. відмовлено, з них 5,53 грн. 3% річних, 1404,35 грн. інфляційних втрат.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач ОСОБА_5 господарство "Волиньагроком" ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що місцевим господарським судом не взято до уваги, що сторонами під час складання та видачі накладної № ПЛ-000000014 фактично не було узгоджено термін виконання зобовязання з боку відповідача, а вимога про оплату від позивача не надходила.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, наведених у ній. Просить апеляційну скаргу задоволити, а оскаржене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача заперечив доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, 14.06.2013 р. Селянське фермерське господарство "Перлина" поставило ОСОБА_3 господарству "Волиньагроком" товар, а саме пшеницю у кількості 6,120 т. на суму 13464,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № ПЛ-000000014 /а.с.16/.

Вказана видаткова накладна підписана сторонами, скріплена їх печатками, містить необхідні реквізити, передбачені п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, тому є належним доказом того, що фактично відбулась господарська операція (в даному випадку передача/прийняття товарів).

Колегія суддів звертає увагу, що у видатковій накладній як постачальника зазначено Селянське фермерське господарство "Перлина", тоді як позивачем у справі є ОСОБА_5 господарство "Перлина Нова". З матеріалів справи вбачається, що Селянське (фермерське) господарство "Перлина" змінило своє найменування як у частині організаційно-правової форми, так і в частині назви на ОСОБА_5 господарство "Перлина нова", що підтверджується копіями установчих документів, долучених позивачем до позовної заяви /а.с. 12-15/.

Відповідач прийняв від позивача товар, а саме пшеницю у кількості 6,120 т. на суму 13464,00 грн., без зауважень.

Колегія суддів звертає увагу, що видаткова накладна № ПЛ-000000014 від 14.06.2013 р. містить посилання на договір 14-06 (14.06.2013). Вказаний договір у матеріалах справи відсутній. Сторони у судовому засіданні апеляційного суду наявність вказаного договору заперечують.

За загальним правилом господарський договір викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Разом з тим, згідно зі ст.181 ГК України Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини купівлі-продажу, які регулюються нормами гл. 54 Цивільного кодексу України та гл. 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормою ч. 1 ст. 692 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття. Такою ж є правова позиція Верховного Суду України (постанови ВСУ від 19.08.2014 р. у справі №3-78гс14, від 30.09.2014 р. у справі №3-121гс14, від 07.10.2014 р. у справі №3-125гс14).

Також, згідно із п. 1.7 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Відповідач прийнятий від позивача товар на суму 13464,00 грн. не оплатив, доказів оплати суду не надав.

З акту звірки, складеного та підписаного позивачем /а.с. 32-34/, також не вбачається, що відповідачем було оплачено товар, прийнятий за видатковою накладною № ПЛ-000000014 від 14.06.2013 р.

Докази зарахування в подальшому сторонами зустрічних однорідних вимог (взаємозаліку) в матеріалах справи відсутні.

За наведених обставин, позовна вимога про стягнення з відповідача 13464,00 грн. основного боргу є підставною та підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку із невиконанням відповідачем зобовязання з оплати отриманого товару, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 976,04 грн. за період з 17.06.2013 р. по 10.11.2015 р. та 10030,68 грн. інфляційних втрат за період з 17.06.2013 р. по 30.06.2013 р., та з 01.07.2013 р. по 31.10.2015 р..

Перевіривши поданий позивачем розрахунок 3% річних за період з 17.06.2013 р. по 10.11.2015 р., колегія суддів дійшла висновку про його помилковість.

Проведеним судовою колегією розрахунком встановлено, що сума 3% річних за період з 17.06.2013 р. по 10.11.2015 р. складає 970,51 грн.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача 976,04 грн. 3% річних підлягає задоволенню частково, на суму 970,51 грн.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за період з 17.06.2013 р. по 30.06.2013 р. та з 01.07.2013 р. по 31.10.2015 р. на суму 10030,68 грн., колегія суддів дійшла висновку про його помилковість.

Відповідно до Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Отже, з врахування індексу інфляції можливе лише на суму простроченої заборгованості не менше як на один місяць та у порядку відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання.

Проведеним судовою колегією розрахунком встановлено, що підставною є позовна вимога про стягнення з відповідача 8626,33 грн. інфляційних втрат за період з 01.07.2013 р. по 31.10.2015 р. В позові в частині стягнення 1404,35 грн. нарахованих інфляційних слід відмовити.

З огляду на викладене, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права, місцевим господарським судом повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 104 ГПК України, не вбачається.

Витрати на судовий збір за подання апеляційної скарги в силу приписів ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача у зв`язку із відмовою у її задоволенні.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 господарства "Волиньагроком" ОСОБА_4 на рішення господарського суду Волинської області від 11.12.2015 р. у справі №903/1213/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 11.12.2015 р. у справі №903/1213/15 залишити без змін.

2. Матеріали справи №903/1213/15 повернути до господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Демидюк О.О.