ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року Справа № 6/283-52/69

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Черкащенко М.М. (головуючий),
Вовк І.В., Нєсвєтова Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу житлово-будівельного кооперативу "Квазар-6" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2015 року у справі № 6/283-52/69 за позовом публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до житлово-будівельного кооперативу "Квазар-6" про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2007 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 61790,97 грн. та 8733,48 грн. інфляційних сум у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання за договором № 6900/4-06 від 02.07.1999 року з оплати за надані послуги з водопостачання та водовідведення в період з 01.07.1999 року по 01.11.2006 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач уточнив заявлені вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 61791,02 грн. та 8733,48 грн. інфляційних сум за період з червня 2002 року по листопад 2006 року за споживання холодної води, яка використовується для підігріву гарячої.

Проте, з поданого у лютому 2012 року уточненого розгорнутого розрахунку вбачається, що позивач визначає заборгованість відповідача за надані в період з червня 2002 року по листопад 2006 року послуги в сумі 61 790,97 грн.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.03.2015 року (суддя Стасюк С.В.) позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 46 332,61 грн., 6548,61 грн. інфляційних сум, а в решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2015 року (судді Шапран В.В., Буравльов С.І., Андрієнко В.В.) рішення суду першої інстанції змінено, позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 18382,81 грн., інфляційні втрати в розмірі 343,57 грн.

У касаційній скарзі відповідач вважає, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняту ним постанову скасувати, та в позові відмовити.

У відзиві на касаційну скаргу позивач вважає, що судові рішення у справі є законними, та просить залишити касаційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні було оголошено перерву на 13.01.2016 року.

У судовому засіданні 13.01.2016 року було оголошено перерву до 20.01.2016 року.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 13.01.2016 року продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи і прийняті в ній судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, що між сторонами було укладено договір від 02.07.1999 року № 6900/4-06, за умовами якого ВАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" (постачальник), правонаступником якого є позивач, зобов'язується надавати ЖБК "Квазар-6" (абоненту) послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент зобов'язується розраховуватись за надані послуги згідно умов договору та вимог Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 року № 65 (далі - Правила).

Відповідно до п. 3.4 договору кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно до показників водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з Постачальником, за діючими нормами водопостачання, або іншим засобом, передбаченим п. 21.2 Правил.

За п. 3.6 зазначеного договору абонент розраховується за послуги водопостачання та водовідведення у порядку, встановленому чинним законодавством, у п'ятиденний термін з дня надання постачальником платіжних документів до банківської установи.

Пунктом 3.7 договору встановлено, що у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов'язаний у 5-ти денний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи направити повноважного представника з обгрунтовуючими документами для проведення звірки даних та підписання акту звірки в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом.

На підставі укладеного договору позивачем присвоєно відповідачу код абонента 10-824 та для розрахунків за спожиту питну воду відкрито особовий рахунок № 920-8.

Предметом даного судового розгляду є вимоги постачальника про стягнення із споживача заборгованості та інфляційних сум у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання за договором з оплати за надані послуги з холодного та гарячого водопостачання і водовідведення.

Висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову мотивовано доведеністю правових підстав для стягнення заборгованості з постачання питної води і її водовідведення, а також водовідведення гарячої води та інфляційних сум за період з 01.06.2002 року по 01.12.2006 року, а відмову в позові щодо решти вимог обґрунтовано недоведеністю надання позивачем послуг з постачання гарячої води. Крім того, суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості у зв'язку з вчиненням відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу, які полягають у здійсненні часткових періодичних оплатах заборгованості.

Апеляційний господарський суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, виходив з безпідставного нарахування інфляційних сум на суму заборгованості за постачання холодної води, що йде на підігрів, а також з наявності підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення основного боргу за період з червня 2002 року по 16.04.2004 року.

Загальними правилами процесуального законодавства, закріпленими у ст.ст. 32-34, 43, 82, 84 ГПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Однак, апеляційний господарський суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи грошові вимоги в іншому розмірі, не навів власних розрахунків, з яких виходив суд при задоволенні цих вимог.

Відповідно до пунктів 1, 5, 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 року рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення має бути викладено чітко, зрозуміло, грамотно (тобто не містити граматичних і стилістичних помилок, виправлень).

Господарські суди повинні дотримуватись передбаченої статтями 84, 86 Господарського процесуального кодексу України структури та послідовності викладення рішення (вступна, описова, мотивувальна та резолютивна частини).

У резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції наведеним вимогам не відповідає, а її зміст є суперечливим.

Так, змінюючи рішення суду першої інстанції та викладаючи його у власній редакції, суд апеляційної інстанції постановив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 18382,81 грн. та інфляційні втрати в розмірі 343,57 грн., однак ні в резолютивній, ні в мотивувальній частинах постанови не вирішено питання щодо решти позову.

До того ж, судом касаційної інстанції виявлено невідповідність резолютивної частини повного тексту оскаржуваної постанови тексту проголошеної в судовому засіданні резолютивної частини постанови.

В той же час, за матеріалами справи ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2015 року прийнято до провадження апеляційну скаргу ЖБК "Квазар-6" на рішення господарського суду міста Києва від 26.03.2015 року. Протоколи судових засідань від 21.05.2015 року та від 02.07.2015 року свідчать про розгляд апеляційної скарги ЖБК "Квазар-6" на рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2015 року. Таку ж дату оскарженого в апеляційному порядку рішення зазначено як в оголошеній вступній та резолютивній частинах постанови, так і в повному тексті постанови апеляційного суду.

Отже, судом апеляційної інстанції вказана неправильна дата переглянутого ним в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, що суперечить вимогам ст. 105 ГПК України.

Разом з тим, касаційний суд звертає увагу на вимоги ч. 1 ст. 11112 ГПК України, згідно з якою вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Постановами Вищого господарського суду України від 25.06.2008 року та від 30.01.2014 року попередні судові рішення були скасовані, а справа передавалася на новий розгляд до суду першої інстанції.

За таких обставин, оскаржена постанова апеляційного господарського суду підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до повноважень касаційної інстанції, встановлених у п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України.

З огляду наведеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу житлово-будівельного кооперативу "Квазар-6" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2015 року скасувати, і справу № 6/283-52/69 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в іншому складі.

Головуючий суддя М.Черкащенко

Судді І.Вовк

Н.Нєсвєтова