ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2016 р. Справа № 914/2606/15

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого-судді: Данко Л.С.,

Суддів: Галушко Н.А.,

ОСОБА_1;

При секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод № 3001 від 29.10.2015 р. (вх. № 01-05/5118/15 від 10.11.2015 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року

у справі № 914/2606/15 (суддя Крупник Р.В.),

порушеній за позовом

Позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКФ «Схід-Постач», м. Харків,

До відповідача: Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод», м. Львів,

Про: стягнення заборгованості за договором поставки № ВЗК-225/13 від 13.11.2013 р. на загальну суму 24637,59 грн., в т.ч. 13711,20 грн. основного боргу, 595,03 грн. відсотків річних, 10331,36 грн. інфляційних втрат та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача: не прибув;

від позивача: ОСОБА_2 п/к за довіреністю № б/н від 01.01.2016 р.

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представнику розяснені і зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представником апелянта подано письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Львівського апеляційного господарського суду від 10.11.2015 року, справу № 914/2606/15 Господарського суду Львівської області розподілено складу колегії суддів: Данко Л.С. - головуючий суддя, суддям: Галушко Н.А. та Кузь В.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2015 року прийнято апеляційну скаргу ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод № 3001 від 29.10.2015 р. (вх. № 01-05/5118/15 від 10.11.2015 р.) з урахуванням заяви про виправлення описки в апеляційній скарзі від 02.11.15 р. № 4034, до провадження та розгляд скарги призначено на 23.11.2015 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи) (а.с. 121, 122).

З підстав зазначених в ухвалі суду від 23.11.2015 р. по справі № 914/2084/15 продовжено строк розгляду спору та розгляд справи відкладено на 27.01.2016 р., про що сторони були належним чином повідомлені згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України.

В судове засідання, яке відбулось 27.01.2016 р. представник апелянта/відповідача, повторно, не прибув, через канцелярію суду 19.01.2016 р. за вхідним № 01-04/307/16 подав клопотання про відкладення розгляду справи з підстав перебування представника у відпустці з 25.01.2016 р. по 31.01.2016 р., що підтверджує Наказом ПрАТ «ЛЛРЗ» (Типова форма № Н-3) № 041 (розпорядження) про надання щорічної основної відпуски юрисконсульту ОСОБА_3, довіреністю від 18.12.2015 р. № 3528.

Представник позивача прибув, через канцелярію суду, 23.11.2015 р. надав відзив на апеляційну скаргу, 12.01.2016 р. за вх. № 01-04/186/16 подав: довідку банку № 900025964 від 28.12.2015 р. про відкриття 20.09.2011 р. рахунку № 7015, довідку за вих. № 01/01/16 від 11.01.2016 р. про зміну місцезнаходження, докази надсилання зазначеної довідки ПрАТ «ЛЛРЗ», фіскальний поштовий чек № 3025 від 11.01.16 р.; довідку банку № 08.7.0.0/112 від 14.01.2016 р. про відкриття рахунку та довіреність на представника, просить розглядати дану справу без участі представника апелянта, котрий другий раз не зявляється у судове засідання, а його перебування у відпустці не вважає поважною причиною для чергового відкладення розгляду справи. У судовому засіданні надав пояснення по суті клопотання заявленого апелянтом про призначення почеркознавчої експертизи щодо підпису ОСОБА_4 на довіреності № 2047 від 04.12.2013 р. та підпису ОСОБА_5 на накладній № 5 від 04.12.2013 р., просить зазначене клопотання відхилити за безпідставністю, надав пояснення по суті апеляційної скарги, просить рішення Господарського суду Львівської області від 13 жовтня 2015 р. по справі № 914/2606/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також, що сторони своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду скарги за відсутності представника апелянта, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги. Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2015 року прийнято апеляційну скаргу ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод до провадження та розгляд скарги призначено на 23.11.2015 року, про що сторони були належним чином повідомлені (докази оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи) (а.с. 121, 122). З підстав зазначених в ухвалі суду від 23.11.15 р. по даній справі за клопотанням представника позивача (а.с. 143) продовжено строк розгляду спору та за клопотанням апелянта/відповідача від 23.11.2015 р. вх. № 01-04/7379/15 (а.с. 137) - розгляд справи відкладено на 27.01.2016 р., про що сторін було належним чином повідомлено згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України (а.с. 147-148/зворот).

Однак, апелянт, повторно, повноважного представника в судове засідання не направив.

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість одного з представників сторін бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Стаття 22 ГПК України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін це право, а не обовязок, справа може розглядатись без їх участі, якщо незявлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Крім того, в ухвалі суду від 23.11.2015 р. участь повноважних представників сторін судом обовязковою не визнавалася (а. с. 147-148).

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи № 914/2606/15, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, рішення місцевого суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року у справі № 914/2606/15 (суддя Крупник Р.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-постач 13711,20 грн. - боргу, 595,03 грн. - три відсотки річних, 7044,82 грн. - інфляційних втрат та 1583,28 грн. судового збору (п.п. 1- 2-й резолютивної частини рішення). В решті позовних вимог відмовлено (п.3-й резолютивної частини рішення)(а.с. 109, 110-114).

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Львівської області апелянт/відповідач (Приватне акціонерне товариство Львівський локомотиворемонтний завод) звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Львівської області від 13.10.2015 р. у справі № 914/2606/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-постач у задоволенні позовних вимог (а. с. 123-126).

Апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення місцевого господарського прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, при цьому суд першої інстанції не в повному обсязі зясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також суд не вірно застосував норми як матеріального так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору, відтак вважає, що дане рішення підлягає скасуванню.

Скаржник в апеляційній скарзі, зокрема, заперечує факт виставляння позивачем відповідачу «рахунків для оплати за нібито поставлену продукцію», заперечує факт дійсності підпису Голови правління ПрАТ «ЛЛРЗ» ОСОБА_4 на довіреності № 2047 від 04.12.2013 р. Разом з тим, апелянт покликається на те, що місцевий суд безпідставно, не взяв до уваги листа Державної фіскальної служби України № 2566/7/28-06-42-0020/321 від 18.09.2015 р. про те, що ТзОВ ТКФ Схід-постач за адресою реєстрації не знаходився, договорів оренди приміщення зазначеного в документах не укладав, згідно пояснень посадових осіб, зареєстрували підприємство за винагороду.

Скаржник стверджує, що відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» «датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року», тому, навіть у випадку відповідної поставки продукції на підприємство, у ПрАТ «ЛЛРЗ» не було б можливості оплатити товар, оскільки перерахування коштів вказаній юридичній особі підпадає під визначення «фінансування тероризму» даного в ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та кваліфікується як кримінальне діяння, передбачене ст. 258-5 КК України.

Крім цього, апелянт вказує, що місцевим судом було допущено помилку щодо розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, з порушенням норм ст. 253 ЦК України щодо встановлення та обчислення строків, при цьому контр-розрахунку інфляційних втрат та 3% річних апелянт/відповідач - не представив, до апеляційної скарги не долучив.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що як вбачається з матеріалів справи, місцевий господарський суд, ухвалою від 29.09.2015 р. у справі № 914/2606/15 викликав у судове засідання в порядку ст. 30 ГПК України Голову правління ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод ОСОБА_4 (п. 4 резолютивної частини ухвали)(а.с. 100-101), однак Голова правління ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод ОСОБА_4, в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив.

Як вбачається з матеріалів даної справи та встановлено місцевим господарським судом, 13.11.2013 р. між позивачем та відповідачем укладено Договір поставки №ВЗК-225/13 (надалі Договір) (а.с. 14-16), з додатком № 1 до цього Договору «Специфікація № 1» (а.с. 17).

Вказаний договір укладено між сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписано повноважними представниками обох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України, є правомірним право чином, відповідно до ст. 204 ЦК України, оскільки апелянтом не доведено звортнього.

За своїми основними і другорядними (не основними) ознаками вказаний вище правочин є договором поставки.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно п. 1.1., 1.2. договору поставки, постачальник (позивач) зобов'язується у 2013 році поставити замовникові (відповідачу) товари, зазначені в Специфікації №1, а замовник прийняти та оплатити такі товари. Найменування (номенклатура, асортимент) товару (визначена у Специфікації № 1 /додаток № 1 до договору поставки/: приставний хід годинника СБ 2Х. Орієнтовна кількість товарів, шт. 10, згідно Специфікації №1.

Місце поставки (передачі) товарів: 79008, м. Львів, вул. Залізнична, 1А, поставка товару здійснюється партіями на склад замовника на умовах СРТ, згідно Інкотермс-2000 (п. 5.3 Договору), при поставці товару оформлення транспортної накладної є обовязковим (п. 5.2 Договору), строк (термін) поставки визначений у п. 5.1 Договору.

Слід зазначити, що Інкотермс-2000 офіційне тлумачення торгівельних термінів міжнародної торгової палати (редакція 2000 року), це міжнародні правила, визнані урядовими органами, юридичними компаніями і комерсантами в усьому світі як тлумачення найбільш застосовних в міжнародній торгівлі термінів. Сфера дії Інкотермс-2000 поширюється на права й обовязки сторін за договором купівлі-продажу в частині постачання товарів (умови постачання товарів). Комерсанти, які бажають застосовувати терміни Інкомермс-2000 (та/або Інкотермс-2010) повинні чітко зазначати про це у відповідних угодах. Термін «СРТ» /п. 5.3. Договору/ означає, що продавець здійснює поставку товару шляхом його передавання перевізнику, ним призначеному. Додатково до цього, продавець зобовязується сплатити витрати перевезення товару до названого місця призначення. Це означає, що покупець бере на себе всі ризики та будь-які інші витрати, які можуть виникнути після здійснення поставки товару у вищезгаданий спосіб. Під словом «перевізник» розуміється будь-яка особа, яка на підставі договору перевезення зобовязується здійснити або забезпечити здійснення перевезення товару залізницею, автомобільним, повітряним, морським, внутрішнім водним транспортом або комбінацію цих видів транспорту, включаючи змішані перевезення.

Згідно п.п. 6.3.4. п. 6.3. Договору, постачальник зобовязаний надавати на кожну партію товару товарно-супровідні документи: товарно-транспортну накладну, пакувальний аркуш, видаткову накладну, податкову накладну, рахунок-фактуру, документи, які підтверджують якість товару.

На виконання зобов'язань за Договором позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар/продукцію загальною вартістю 13711,20 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи накладною № 5 від 09.12.2013 р. на суму 13711,20 грн. (а.с. 18), відповідною довіреністю № 2047 від 04.12.2013 р. (а.с. 19) на одержання товару та Товарно-транспортною накладною № 5 від 09.12.2013р. (а.с. 20). Оригінали вказаних документів оглянуті судом в засіданні та встановлено їх відповідність поданим до даної справи копіям.

Факт отримання відповідачем у позивача та перевезення товару/продукції за маршрутом: м. Луганськ м. Львів, та його отримання ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод, підтверджується Товарно-транспортною накладною (далі за текстом ТТН) № 5 від 09.12.2013 р. (а.с. 20).

Як вбачається з тексту ТТН № 5 від 09.12.2013 р., перевезення вантажу проводилося автотранспортним підприємством «Експрес пошта», автомобілем ВОЛЬВО АР 745204, водій Гончар; замовник перевезення: Приватне акціонерне підприємство «Львівський локомотиворемонтний завод», м. Львів, вул. Залізнична, 1А, вантажовідправник: ТзОВ «ТКФ «Схід-Постач», м. Луганськ, кв. Восточний, буд 15А, офіс 5; вантажоодержувач: ПрАП «Львівський локомотиворемонтний завод», м. Львів, вул. Залізнична, 1А; пункт навантаження: м. Луганськ, вул. Фрунзе, 113А, пункт розвантаження: м. Львів, вул. Залізнична, 1А. Перевозився товар: приставний хід годинника СБ 2Х ОСТ24.290.15-86, шт. 6, на суму 7500,00 грн., пластина регістратора АЛГ6.049.000 (Пластина АЛГ8.610.002), шт. 13, на суму 3926,00 грн., всього без ПДВ 11426,00 грн., всього з ПДВ 13711,20 грн. Зазначений вантаж (товар) був завантажений та опломбований за справною пломбою, тарою та пакуванням, без застережень, товар відпущено директором ОСОБА_6О./особистий підпис, посвідчений печаткою/, отриманий зі сторони вантажоодержувача: ОСОБА_5 за дорученням № 2047 від 04.12.2013 р. виданим ПрАП «ЛЛРЗ», яке, окрім керівника підприємства відповідача ОСОБА_4, підписане й головним бухгалтером ОСОБА_7 та посвідчене відтиском печатки ПрАП «Львівський локомотиворемонтний завод».

Відповідно до приписів визначених Статутом автомобільного транспорту Української РСР, який затвердженого постановою ОСОБА_4 Міністрів Української РСР від 27.06.1969 р. № 401 (з наступними змінами і доповненнями), який є чинним на даний час, передбачено, що товарно-транспортна накладна (ТТН) є єдиним документом для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника, оприбуткування їх у вантажоодержувача, а також для складського, оперативного та бухгалтерського обліку.

Вантажовідправник і вантажоодержувач несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей вказаних у товарно-транспортних документах.

При передачі вантажу уповноваженій особі вантажоодержувача за договором, без застережень, перевезення вважається закінченим.

Товарно-транспортна накладна № 5 від 09.12.2013 р. (а.с. 20) не містить жодних застережень зі сторони вантажоодержувача: ПрАП «Львівський локомотиворемонтний завод», в т.ч. відсутні будь-які відмітки, які б підтверджували факт не отримання ПрАП «Львівський локомотиворемонтний завод» вказаної у ТТН продукції та перевезення останньої за місцем призначення: м. Львів, вул. Залізнична, 1А, відтак покликання апелянта в апеляційній скарзі, що у нього відсутні підстави оплачувати за «нібито поставлену продукцію» є надуманим.

В пункті 4.1. Договору сторони погодили, що розрахунки проводяться в безготівковій формі на розрахунковий рахунок постачальника протягом 60 календарних днів після поставки продукції.

Судом встановлено, апелянтом не заперечується, що всупереч умовам Договору одержаний товар в строки, визначені п. 4.1. Договору оплачений ним не був. Відтак основний борг апелянта/відповідача перед позивачем за поставлений товар за договором поставки № ВЗК-225/13 від 13 листопада 2013 р. складає 13711,20 грн. Встановивши наведені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 13711,20 грн. основного боргу підлягають до задоволення.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку. Положеннями ч. 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 ст. 712 ЦК України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

В пункті 4.1. Договору сторони чітко визначили, що розрахунок за товар здійснюється протягом 60 календарних днів після поставки товару.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зважаючи на те, що відповідачем у встановлений в п. 4.1. Договору строк, кошти за одержаний товар сплачені не були, ці кошти підлягають до стягнення з нього в судовому порядку в розмірі 13711,20 грн.

При цьому колегією суддів відхиляються твердження апелянта/відповідача щодо сумнівів у видачі головою правління заводу довіреностей на одержання товару за Договором, так як підпис голови візуально не відповідає його дійсному підпису, оскільки такі посилання є виключно припущеннями апелянта/відповідача, не підтвердженими документально. Колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд ухвалою від 29.09.2015р. викликав у судове засідання в порядку ст. 30 ГПК України Голову правління ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод ОСОБА_4 (п. 4 резолютивної частини ухвали)(а.с. 100-101), однак Голова правління ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод ОСОБА_4 в судове засідання - не зявився, причин неявки суду не повідомив.

Щодо посилань апелянта/відповідача в апеляційній скарзі на те, що перерахування коштів позивачу вважатиметься незаконним, а такі дії кваліфікуватимуться як злочин, передбачений ст. 258-5 КК України, у звязку з місцезнаходженням (реєстрації) позивача на території проведення АТО, то такі на думку колегії суду, є безпідставними, оскільки як вбачається з витягу та виписки ТзОВ ТКФ Схід-постач з ЄДРОПУ від 24.09.2015р., станом на день розгляду справи підприємство зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_1, офіс 131. Крім цього, як свідчить наявна в матеріалах справи довідка ДПІ у Дзержинському р-ні, м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 08.10.2015р. №34/ЗПІ/20-30-11-03, позивач перебуває на обліку у вказаній ДПІ з 22.09.2015р. у звязку зі зміною місцезнаходження, за період з березня 2012 року по серпень 2015 року своєчасно та в повному обсязі подавало звітність; з довідки виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» № 900025964 від 28.12.2015 р. вбачається, що ТзОВ «ТКФ «Схід-Постач», , відкрито в ПАТ КБ «ПриватБанк» 20.09.2011 р. рахунок № 7015 у валюті UAH (Українська гривня), дата відкриття: 20.09.2011 р., кошти, які знаходяться на вказаному рахунку, знаходяться в межах території України, клієнт має можливість вільно ними розпоряджатися згідно з умовами договору та чинним законодавством України; згідно довідки вих. № 01/01/16 від 11.01.2016 р. про зміну місцезнаходження вбачається, що позивач з 24.09.2015 р. знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Сумська, 39, офіс 131, докази надсилання зазначеної довідки апелянту/відповідачу підтверджується фіскальним поштовим чеком № 3025 від 11.01.16 р.; з довідки «Про відкриття рахунку» виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» № 08.7.0.0/112 від 14.01.2016 р. вбачається, що ТзОВ «ТКФ «Схід-Постач», , відкрито рахунок « 7015, валюта UAH (Українська гривня), дата відкриття 20.09.2011 р., 93406, Луганська обл., м. Северодонецьк, пр. Гвардійська, 28-б.

Крім основного боргу, позивач у позові просив стягнути з відповідача на свою користь за неналежне виконання умов Договору: 595,03 грн. - три відсотки річних та 10331,36 грн. інфляційних втрат, розрахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Місцевий господарський суд, здійснивши перерахунок річних, прийшов до висновку, що такі нараховані позивачем вірно, а тому 3% річних підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Однак, апелянт в апеляційній скарзі вказує, що місцевим судом було допущено помилку щодо розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, які проведено з порушенням норм ст. 253 ЦК України щодо встановлення та обчислення строків. Слід зазначити, що скаржник, при цьому контр-розрахунку інфляційних втрат та 3% річних - не представив, до апеляційної скарги не долучив.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідного календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач передав, а відповідач/апелянт отримав за накладною № 5 від 09.12.2013 р., по довіреності № 2047 від 04.12.2013 р. товар, зазначений у ТТН № 5 від 09.12.2013 р., згідно договору № ВЗК-225/13 від 13.11.2013 р. 09.12.2013 р., строк для оплати за отриманий 09.12.2013 р. товар (визначений п. 4.1. Договору) обраховується з наступного дня від дати отримання товару/продукції, тобто з 10.12.2013 р., відтак апелянт/відповідач мав сплатити кошти в сумі 13711,20 грн. за отриманий ним товар - 07.02.2014 р. до 24,00 год. (протягом 60 календарних днів після отримання/поставки продукції), однак, 07.02.2014 р. до 24 год. 00 хв. апелянт/відповідач оплати за отриманий товар не вчинив, отже з 08.02.2014 р. у позивача виникло право та наступив строк на нарахування 3% річних визначених статтею 625 ЦК України від простроченої суми за весь час прострочення, по 20.07.2015 р. включно, як зазначив позивач у позовній заяві, що складає 528 днів прострочення, отже: 13711,20 грн. боргу * 3% річних/100% * 528 днів прострочення /365 середньостатистичних днів року, розмір 3% річних = 595,03 грн., що відповідає висновкам місцевого суду частині перерахунку розміру 3% річних, і в цій сумі 3% річних підлягають до задоволення.

З огляду на наведене, твердження скаржника, що місцевим судом допущено помилку щодо розрахунків 3% річних, які проведено з порушенням норм ст. 253 ЦК України щодо встановлення та обчислення строків є необґрунтованим.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 10331,36 грн. інфляційних втрат, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно приписів п. 3.2. Постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013 р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів даної справи, місцевий суд, ознайомившись з розрахунком інфляційних втрат зазначив, що позивачем враховано дефляційні процеси (на неврахування яких звертав увагу відповідач), однак період нарахування інфляційних на суму боргу визначений позивачем невірно, так як строк прострочення виконання боржником грошового зобов'язання за лютий 2014 р. становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості за вказаний місяць не нараховується. Аналогічна правова позиція про безпідставність нарахування інфляційних за неповний місяць викладена ВГС України в постанові від 07.07.2015р. у справі № 914/251/15.

При проведенні перерахунку інфляційних втрат, колегія суддів послуговувалася довідковою інформацією, викладеною у Всеукраїнській мережі Ліга:Закон (www.ligazakon.ua) щодо величини індексів інфляції у 2014 році та у 2015 році за даними Державної служби статистики України. Здійснивши перерахунок інфляційних втрат у відповідності до вказівок Верховного Суду України, викладених в Листі № 62-97р від 03.04.1997 р., колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 7044,82 грн. інфляційних втрат. В задоволенні решти цих вимог місцевий суд правомірно відмовив.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Отже, і твердження скаржника, що місцевим судом допущено помилку щодо розрахунків інфляційних втрат, які проведено з порушенням норм ст. 253 ЦК України щодо встановлення та обчислення строків є безпідставним.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позовні вимоги є обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому підлягають до часткового задоволення.

Колегія суддів розглянувши клопотання апелянта/відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису п. Яреми Р.Я. на довіреності № 2047 від 04.12.2013 р. та підпису ОСОБА_5 на накладній № 5 від 04.12.2013 р. (а.с. 135-136), прийшла до висновку відхилити зазначене клопотання, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для розяснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути розяснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи повязана саме з наявністю при розгляді господарського суду певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст. 41 ГПК України випливає, що саме суд призначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, проте, не обовязок. Згідно приписів п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Беручи до уваги те, що довіреність № 2047 від 04.12.2013 р., окрім керівника підприємства відповідача ОСОБА_4 підписана й головним бухгалтером ОСОБА_7 та посвідчена відтиском печатки ПрАП «Львівський локомотиворемонтний завод», а накладна № 5 від 09.12.2013 р. підписана головним бухгалтером ПрАП «Львівський локомотиворемонтний завод», що встановлено місцевим господарським судом, та ОСОБА_5, який за ТТН № 5 від 09.12.2013 р. прийняв (отримав) від ТзОВ «ТКФ «Схід-Постач» у м. Луганську, до перевезення товар зазначений в цій ТТН, товар слідував за маршрутом м. Луганськ м. Львів, та був доставлений місцем призначення, без жодних зауважень чи застережень, за довіреністю № 2047 від 04.12.2013 р., яка, як зазначено вище у цій постанові, окрім керівника підприємства відповідача ОСОБА_4 підписана й головним бухгалтером ОСОБА_7 та посвідчена відтиском печатки ПрАП «Львівський локомотиворемонтний завод», колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість клопотання апелянта про призначення судової почеркознавчої експертизи та відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях при дослідженні та оцінці документальних доказів наявних у матеріалах справи.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що факт отримання товару апелянтом у позивача на суму 13711,20 грн., крім вищенаведеного, підтверджуються наявними в матеріалах справи Актами звірок взаємних розрахунків, які проводилися між сторонами за вищевказаним договором у м. Луганську та, які підписані повноважними представниками обох сторін: 28.02.2014 р. (а.с. 84), 31.08.2014 р. (а.с. 22), без жодних зауважень та застережень зі сторони апелянта/відповідача щодо фактичної поставки та/або не поставки товару, його якості, кількості, невідповідності ціни, в т.ч. щодо підпису п. Яреми Р.Я. на довіреності № 2047 від 04.12.2013 р. та/або підпису ОСОБА_5 на накладній № 5 від 04.12.2013 р.

Інші доводи апелянта/відповідача викладені в апеляційній скарзі колегією суддів не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України). Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, рішення Господарського суду Львівської області від 13.10.2015 року у справі № 914/2606/15 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача у даній справі.

Керуючись ст.ст. 22, 32 - 34, 43, 44, 49, 98, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 13.10.2015 року у справі № 914/2606/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Кузь В.Л.

27.01.2016 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 01.02.2016 р.