ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016р. Справа№ 914/2771/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд", м.Київ,

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , м. Львів,

про стягнення 879' 199,60 грн.

Головуючий суддя Яворський Б.І., суддя Долінська О.З., суддя Король М.Р. при секретарі Кубара А.

Представники:

від позивача: Бічук С.Ф.,

від відповідача: не з'явився.

За клопотанням представника позивача судове засідання проводилося у режимі відеоконференції.

На розгляд господарського суду Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" подано позов до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 879' 199,60 грн.

Ухвалою суду від 14.08.2015р. порушено провадження у справі, яку призначено до розгляду на 01.09.2015р. Ухвалою суду від 06.10.2015 р. строк розгляду справи продовжувався на 15 днів. Ухвалою суду від 20.10.2015 р. призначено колегіальний розгляд справи. На підставі проведеного 22.10.2015р. автоматизованого визначення складу членів колегії до колегії суддів включено суддю Долінську О.З. та суддю Запотічняк О.Д. Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду. У судовому засіданні 02.12.2015 р. оголошувалася перерва. У зв'язку з відпусткою судді Запотічняк О.Д. 22.12.2015р. системою автоматизованої заміни члена колегії до колегії суддів включено суддю Король М.Р. У судовому засіданні 23.12.2015р. оголошувалася перерва до 27.01.2016р.

У судове засідання 27.01.2016р. представник позивача з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, позов просив задоволити повністю та стягнути з відповідача 124' 873,25 грн. заборгованості зі сплати лізингових платежів та 753' 326,35 грн. неустойки за несвоєчасне повернення предмета лізингу. Позовні вимоги обґрунтовуються, зокрема, наступним: коригування курсу гривні до долару США при щомісячній сплаті лізингових платежів здійснюється самостійно згідно формули, передбаченої п.2.6 загальних умов договору, та не потребує укладення додаткової угоди, і відповідач згідно п.8.4 договору зобов'язаний щомісячно сплачувати такі лізингові платежі; з червня 2014р. відповідач припинив виконувати зобов'язання по оплаті згідно договору фінансового лізингу, продовжуючи незаконно експлуатувати предмет лізингу на безоплатній основі; 16.10.2014р. позивачем було направлено відповідачу повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу з вимогою повернути предмет лізингу; вимога про повернення предмету лізингу не була виконана; позивач скористався своїм правом на вилучення (повернення) предмету лізингу в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, проте вимоги виконавчого документу не виконано та майно не повернуто ні у добровільному, ні у примусовому порядку; заборгованість зі сплати лізингових платежів становить 124'873,25 грн., а неустойка за неповернення предмету лізингу 753'326,35 грн.

У судове засідання 27.01.2016р. представник відповідача не з'явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю уповноваженого представника прибути в судове засідання. Представник позивача заперечив проти відкладення розгляду справи, зазначивши, що це уже не перше таке клопотання, наполягав на продовжені розгляду справи за наявними у справі доказами.

Суд відзначає, що подане відповідачем клопотання спрямоване виключно на затягування розгляду справи, оскільки представниками відповідача вже неодноразово подавались клопотання про відкладення розгляду справи, неможливість заміни представника відповідача іншою особою не підтверджена жодними доказами, а дата даного судового засідання була узгоджена з представниками як позивача, так і відповідача. Зважаючи на наведене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача, за наявними у справі доказами.

У попередніх судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях. Зокрема, відзначав таке: розмір лізингових платежів і строк їх сплати визначені у графіку внесення платежів в гривні без прив'язки до іноземної валюти та встановлення обов'язку сплачувати будь-які інші платежі чи витрати лізингодавця; оскільки лізингові платежі виражені в національній валюті, то до визначення розміру лізингового платежу не може застосовуватися еквівалент іноземної валюти; розмір лізингових платежів погоджений сторонами в твердій грошовій сумі; розмір лізингових платежів може змінюватися виключно у двосторонньому порядку; у відповідача відсутній обов'язок сплачувати валютне коригування; станом на дату виставлення позивачем вимоги 20.09.2014р. у ФОП ОСОБА_1 не існувало жодної заборгованості зі сплати лізингових платежів, більше того, була переплата, а тому відмова позивача від договору є неправомірною. Крім того, представник відмовився від поданого раніше клопотання про зупинення провадження у справі і просив його не розглядати.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, повно, всебічно і об'єктивно з'ясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

18.09.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець (позивач) набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно (предмет лізингу), найменування і характеристики якого вказані у специфікації (додаток 2 до договору), а лізингоодержувач (відповідач) зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, визначені в графіку внесення лізингових платежів (додаток 1 до договору), а також, інші платежі, відповідно до умов цього договору.

Предмет лізингу - автомобіль DAF FT ХР105, 2012 р.в., шасі НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3, реєстраційний НОМЕР_1, вартістю 929'500,00 грн.

30.09.2013р. сторони підписали Акт прийому-передачі предмета лізингу.

02.07.2014р. сторони підписали додаткову угоду №1, якою внесли зміни до п.8.1 договору, виклавши його у такій редакції: «загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього договору 1' 199' 828,86 грн. може змінюватися відповідно до загальних умов договору фінансового лізингу». Крім того, сторони внесли зміни у графік внесення лізингових платежів.

20.09.2014р. позивачем надіслано відповідачу Лист-вимогу №612-УПК на суму 58' 138,04 грн. про сплату заборгованості по лізингових платежах, пені та штрафу, а також повідомлення про відмову від договору лізингу у випадку несплати заборгованості чи викупу предмета лізингу.

14.10.2014р. листом №682-УПК позивач повідомив відповідача про відмову від договору фінансового лізингу. Зазначений лист надісланий позивачем 16.10.2014 р., що підтверджується відтиском штемпеля відділення поштового зв'язку.

26.11.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. вчинено виконавчий напис про повернення ФОП ОСОБА_1 позивачу предмету лізингу.

11.12.2014р. постановою державного виконавця Франківського відділу ДВС ЛМУЮ відкрито виконавче провадження по виконанню даного виконавчого напису нотаріуса.

22.12.2014р. державним виконавцем Франківського відділу ДВС ЛМУЮ винесено постанову про розшук майна боржника (предмета лізингу).

Рішенням господарського суду Львівської області від 01.07.2015р. у справі №914/1526/15 відмовлено у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до ТзОВ «Український лізинговий дім» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28.10.2015р. скасовано рішення суду І інстанції у справі №914/1526/15 та прийнято нове рішення: визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голубничої Ольги Василівни про повернення ФОП ОСОБА_1 на користь ТзОВ "Український лізинговий фонд" автомобіля DAF FT ХР105, 2012 р.в., шасі НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3, реєстраційний НОМЕР_1, вартістю 929' 500,00грн. Постановою Вищого господарського суду України від 29.12.2015р. у справі №914/1526/15 скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28.10.2015р., а рішення господарського суду Львівської області від 01.07.2015р. залишено в силі.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (ч.1 ст.11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Між сторонами виникли зобов'язання на підставі укладеного договору фінансового лізингу.

Лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів (ч.1 ст. 292 ГК України).

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст.2 зазначеного закону відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 3 ч.2 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Аналізуючи умови укладеного сторонами договору фінансового лізингу від 18.09.2013 р., суд зазначає наступне.

Згідно пункту 3 статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

У відповідності до приписів статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 525, 526 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Суд відзначає, що сторонами під час укладення договору №1922/09/13-В від 18.09.2013р. на основі вільного волевиявлення у п.8.1-8.4 договору було погоджено умови щодо лізингових платежів: визначено загальну суму таких платежів - 1' 173' 271,71 грн.; порядок проведення оплат - у відповідності з графіком внесення лізингових платежів - додаток №1 до договору та ст.2 загальних умов договору; сплата лізингових платежів - у гривні з коригуванням курсу валют відповідно до п.2.6 Загальних умов договору.

У пункті 2.6 загальних умов договору сторони передбачили наступне: у разі вказівки в п.8.4 договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, розміщеними на сайті: http://bаnk.goy.uа/соntrol/uk/indех) за наступною формулою:

Т = То * Кт , де

Ко

Т - поточний лізинговий платіж, який підлягає оплаті в гривнях;

То - поточний лізинговий платіж, зазначений в графі 6 графіка платежів;

Ко - офіційний курс української гривні до долара США на дату укладання договору;

Кт - середньозважений курс української гривні до долара США на міжбанківському ринку, збільшений на 1 (один) відсоток (за офіційними даними НБУ на дату, що передує дню сплати лізингового платежу).

При цьому, якщо Кт, збільшений на 1 (один) відсоток, буде менше, ніж Ко, перерахунок не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Крім того, у п.13.5 загальних умов договору сторони погодили, що перед підписанням договору, у разі вказівки в п.8.4 договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют (що має місце у даному випадку), лізингоодержувач (відповідач) попереджений лізингодавцем про наявність з боку лізингоодержувача валютного ризику, тобто ймовірності виникнення можливих збитків у лізингоодержувача внаслідок зміни курсу іноземної валюти до національної валюти України. Підписанням цього договору лізингоодержувач підтверджує, що він усвідомлює можливе настання несприятливих для нього наслідків, спричинених коливанням курсів валют, і гарантує виконання взятих на себе зобов'язань своєчасно та в повному обсязі.

Тому суд погоджується з позивачем, що сторони погодили включення до лізингових платежів корегування курсу валют.

Розглядаючи спір між даними сторонами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, Вищий господарський суду України у постанові від 29.12.2015р. по справі №914/1526/15 зазначив: «Згідно ч.2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривні. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, що поряд із застосуванням індексації суми зобов'язання дає можливість учасникам цивільного обороту уникати впливу інфляційних процесів на суму їхніх грошових зобов'язань. Наявність таких умов у договорі обґрунтовує прагнення учасників правовідносин застрахувати себе від настання несприятливих фінансових наслідків, пов'язаних з інфляційними процесами та закласти в умови договору можливість коригування його ціни.

Таким чином, за договором фінансового лізингу, грошове зобов'язання зі сплати лізингових платежів виражене у грошовій одиниці України - гривні, що відповідає чинним вимогам законодавства. При цьому коригування на середньозважений курс гривні до долару США на міжбанківському ринку за офіційними даними НБУ, що розраховується згідно формули, передбаченої п. 2.6. Загальних умов - додаток № 3 до договору, не протирічить нормам діючого законодавства.

Пунктом 13.5. Загальних умов (додаток № 3 до договору) сторонами погоджено, що у разі вказівки в п.8.4. договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, лізингоодержувач попереджений про наявність з боку лізингоодержувача валютного ризику, тобто ймовірності виникнення можливих збитків у лізингоодержувача внаслідок зміни курсу іноземної валюти до національної валюти України. Підписанням цього договору лізингоодержувач підтверджує, що він усвідомлює можливе настання несприятливих для нього наслідків, спричинених коливанням курсів валют, і гарантує виконання взятих на себе зобов'язань своєчасно та в повному обсязі.

Судом встановлено, що починаючи з 10 періоду (дата платежу по графіку 02.06.2014р.) фактична сума сплаченого платежу внесена позивачем не в повному обсязі, а лише частково. Усі наступні грошові надходження від позивача по Договору пішли на часткове покриття заборгованості по даному періоді, отже починаючи з 10 періоду позивачем припинено сплату лізингових платежів, внаслідок чого виникла заборгованість.

Спростовуючи висновки місцевого суду та дійшовши протилежного про відсутність факту заборгованості, апеляційна інстанція помилково керувалася тими мотивами, що в п.п. 2.12-2.14 загальних умов визначено можливість зміни вартості предмету лізингу, розміру лізингових платежів та/або розміру авансового платежу за договором, в тому числі в разі зміни курсу валют, через необхідність укладення додаткової угоди, що вплинуло на висновки апеляційного суду щодо розміру грошового зобов'язання позивача».

Матеріали справи свідчать, що, здійснюючи оплату лізингових платежів 1-9, відповідач сплачував суми валютного коригування і заборгованості за цей період не було. Однак, під час здійснення платежу №10 лізингоодержувач не повністю оплатив виставлений лізингодавцем рахунок (недоплата становить 2'961,51 грн.) та не оплачував наступні платежі згідно графіку.

Суд не погоджується із твердженням відповідача про необхідність підписання додаткової угоди для нарахування валютного коригування, адже у договорі, зокрема, п.2.12-2.13, на які покликається лізингоодержувач, такого не передбачено.

Пунктом 11.2.1 загальних умов договору сторони погодили, що лізингодавець має право достроково в односторонньому порядку розірвати цей договорі (відмовитися від нього) та вилучити предмет лізингу у випадках, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) і/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів або загальними умовами.

За приписами ч.3 ст.651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У ч.3 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Виходячи із наведених норм та загальних правил до договору фінансового лізингу, 16.10.2014р. позивач, оскільки у відповідача існувала заборгованість зі сплати лізингових платежів, правомірно надіслав відповідачу повідомлення № 682-УПК про розірвання (відмову) договору у зв'язку з наявністю прострочення по сплаті лізингових платежів понад 30 днів та повернення предмета лізингу протягом 7 днів з моменту направлення даного повідомлення.

У позовній заяві товариство просить стягнути з відповідача заборгованість зі сплати лізингових платежів розмірі 124'873,25 грн., та 753'326,35 грн. неустойки за неповернення предмету лізингу. Щодо даних сум суд відзначає таке.

У постанові Верховного Суду України від 29.10.2013 у справі №3-31гс13-1, висновки якого щодо застосування норм права згідно ст.111-28 ГПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідну норму права, зазначено наступне:

"Договір фінансового лізингу містить у собі елементи договору купівлі-продажу та договору оренди. Частиною 2 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. А згідно із частиною 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 11.3 договору сторони встановили право лізингодавця у разі розірвання договору в односторонньому порядку вимагати повернення предмета лізингу в безспірному порядку та право утримувати всі суми, що вже були сплачені лізингоодержувачем за договором.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у ТОВ "УніКредит Лізинг" обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність ДП "Націонал-Плюс" ПП "Націонал" і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Ураховуючи наведене та те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними."

Аналогічної позиції дотримується ВГСУ. Так, у постанові від 22.04.2015р. по справі №910/400/13 зазначається: «... Наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідачу і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Враховуючи вищевикладене, судами попередніх інстанцій було вірно зазначено, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними».

Суд звертає увагу позивача, що, виходячи з наведеного вище, вимога про стягнення 35' 888,03 грн. вартості предмета лізингу за період 02.10.2014р. та 2' 961,51 грн. боргу за несплату вартості предмета лізингу за 02.06.2014р. є неправомірною і до стягнення з відповідача підлягає 88' 023,71 грн. лізингових платежів (124' 873,25 - 35' 888,03-2' 961,51), адже перехід права власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не відбувся - позивач і надалі є власником автомобіля. При цьому суд відзначає, що відповідач за весь час розгляду справи не надав обґрунтований контррозрахунок спірної суми і не спростовував арифметичний розрахунок заявленої до стягнення суми, при обчисленні якої позивач використав узгоджену сторонами у договорі методику розрахунку (див. постанову ВГСУ від 15.10.2015р. у справі №908/1813/15-г).

Пунктом 7.1.3 договору передбачено, що за несвоєчасне повернення предмету лізингу при достроковому розірванні договору лізингоодержувач сплачує неустойку в розмірі 0,3 % від загальної вартості предмета лізингу за кожен день прострочення повернення предмету лізингу.

Щодо суми неустойки, то суд звертає увагу позивача, що ним неправильно визначено період її нарахування, оскільки датою виникнення права на нарахування є 24.10.2014р. (наступний день після 7 днів з моменту направлення повідомлення про розірвання договору, яке було вчинене 16.10.2014р., про що свідчить штемпель відділення поштового зв'язку). Тому правомірною до стягнення з відповідача є 750' 616,54 грн. неустойки за прострочення повернення предмета лізингу.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.35 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

У п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У силу вимог ч.2 ст.49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 12, 33, 34,35, 44, 49, 82, 84, 85, 118-28 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (79060, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номерНОМЕР_4) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (04205, м. Київ, просп. Оболонський, буд. 35-а, офіс 301, ідентифікаційний ) 86' 023,71 грн. заборгованості зі сплати лізингових платежів, 750' 616,54 грн. неустойки та 16' 732,81 грн. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні 27.01.2016р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст складений та підписаний 01.02.2016 р.

Головуючий суддя Яворський Б.І.

Суддя Долінська О.З.

Суддя Король М.Р.