РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2016Справа №910/71/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування"
до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес"
про відшкодування шкоди в порядку регресу 49000,00 грн.

Суддя Грєхова О. А.

Представники сторін:

від позивача: Голоднюк А.Г. - представник за довіреністю;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Альфа Страхування" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» (надалі - відповідач) про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 49000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі Договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №046.0631889.207 від 17.12.2013, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП), виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля марки «CHERY», реєстраційний номер НОМЕР_1, а тому позивачем відповідно до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2016 порушено провадження у справі №910/71/16, розгляд справи призначено на 01.02.2016.

20.01.2016 від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація, витребувана ухвалою суду про порушення провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні 01.02.2016 підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, а також подав документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

Відповідач в засідання господарського суду своїх представників не направив, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 01.02.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.12.2013 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Альфа Страхування", як страховиком, та ОСОБА_2, як страхувальником, було укладено Договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №046.0631889.207, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки «CHERY», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема ДТП, а вигодонабувачем є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк».

Строк дії договору встановлено з 23.12.2013 до 22.12.2014.

20.07.2014 о 13 год. 15 хв. на 342 км +150 м а/д Харків-Сімферополь відбулась дорожньо-транспортна пригода, а саме: ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «NISSAN», реєстраційний номер НОМЕР_2, при здійсненні випередження пересік вузьку суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1, чим порушив вимоги односторонньої розмітки та чим створив аварійну ситуацію і допустив зіткнення з автомобілем марки «CHERY», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2

20.07.2014 власник застрахованого автомобіля «CHERY», реєстраційний номер НОМЕР_1, звернувся до позивача із Заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування за Договором добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №046.0631889.207 від 17.12.2013, в якій повідомив про настання ДТП.

Відповідно до Звіту про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу №2809/2691 від 06.08.2014, складеного оцінювачем ОСОБА_4 (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача НОМЕР_3 від 25.12.2004) вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу «CHERY», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 68213,71 грн.

Вигодонабувач за договором добровільного страхування - ПАТ «Альфа Банк» 30.09.2014 звернувся до ПрАТ "СК "Альфа Страхування" із заявою №87479-23,1-б/б, в якій повідомив страховика, що не заперечує проти направлення суми страхової виплати у розмірі 88240,00 грн. згідно з умовами договору страхування на користь страхувальника/застрахованої особи ОСОБА_2 з метою погашення заборгованості страхувальника/застрахованої особи перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором.

ПрАТ "СК "Альфа Страхування" з урахуванням умов Договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №046.0631889.207 від 17.12.2013, склало страховий акт №2373.206.14.01.01 від 02.10.2014, згідно з яким пошкодження транспортного засобу автомобіля «CHERY», реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 47479,50 грн. на рахунок ПАТ «Альфа Банк».

На підставі складеного страхового акту №2373.206.14.01.01 від 02.10.2014, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Альфа Страхування", виконуючи свої зобов'язання за договором, сплатило суму страхового відшкодування в розмірі 47479,50 грн. на рахунок вигодонабувача ПАТ «Альфа Банк», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №24482 від 17.10.2014.

Крім того, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області 23 квітня 2015 року у справі №194/2164/14-ц, визнано неправомірним допущене Приватним акціонерним товариством СК «Альфа Страхування» зниження страхового відшкодування ОСОБА_2 на суму 18954 грн. 21 коп. Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства СК «Альфа Страхування» на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування в сумі 18954 грн. 21 коп., та витрати, спричинені страховим випадком, в сумі 6370 грн. 00 коп.

У зв'язку з цим, 28.10.2015 ПрАТ "СК "Альфа Страхування" склало страховий акт №2373.206.14.01.02, згідно з яким ОСОБА_2 призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 18954,21 грн. шляхом перерахування на рахунок ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві, з призначенням платежу - страхове відшкодування за ОСОБА_2 згідно з рішенням Тернівського районного суду Дніпропетровської області від 23.04.2015.

На підставі складеного страхового акту №2373.206.14.01.02 від 28.10.2015, позивач додатково сплатив суму страхового відшкодування в розмірі 18954,21 грн. на рахунок ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення №20298 від 28.10.2015.

Позивач звертався до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес" (як особи, відповідальної за завдану шкоду) із заявою №2373/2014 від 29.01.2015 на виплату страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 47479,50 грн., а також листом №2373/2014 від 11.12.2015 про доплату грошового відшкодування в порядку регресу в розмірі 18954,21 грн. Проте, вказані листи залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Перехід права вимоги за наведеними норми права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування») слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Позивач - ПрАТ "СК "Альфа Страхування" виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Зважуючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається, а не ст. 1191 ЦК України, на яку посилається позивач.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб - автомобіль марки «NISSAN», реєстраційний номер НОМЕР_2, яким спричинено ДТП, знаходився під керуванням ОСОБА_3

Доказів того, що ОСОБА_3 не мав права керування транспортним засобом автомобілем марки «NISSAN», реєстраційний номер НОМЕР_2, та притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП матеріали справи не містять, а тому, враховуючи положення статті 62 Конституції України, які закріплюють принцип презумпції невинуватості особи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 керував вказаним транспортним засобом на законних підставах.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Василівського районного суду Запорізької області від 24.10.2014 провадження у справі про адміністративне правопорушення №311/3834/14-п за фактом ДТП, яка відбулася 20.07.2014, було припинено на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При цьому, така обставина, як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Застосування п. 7 ст. 247 КУпАП можливе виключно у випадку наявності вини особи у скоєнні адміністративного правопорушення. Натомість, у разі відсутності вини особи в скоєнні ДТП провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП - відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 02 липня 2013 року у справі №922/581/13-г та від 03 грудня 2013 року у справі №910/145/2013.

Таким чином, суд бере до уваги зазначену постанову Василівського районного суду Запорізької області від 24.10.2014 у справі №311/3834/14-п, в якості належного та допустимого доказу наявності вини водія автомобіля «NISSAN», реєстраційний номер НОМЕР_2, - ОСОБА_3

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 уклала Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту (поліс) №АС/9496865 з Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнівес», строк дії якого встановлено з 22.03.2014 по 21.03.2015, а предметом є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «NISSAN», реєстраційний номер НОМЕР_2.

За приписами п.п. 1.1, 1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, оскільки ОСОБА_3 експлуатував автомобіль «NISSAN», реєстраційний номер НОМЕР_2, на законних підставах, що встановлено вище, то відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнівес».

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

При цьому, за умовами п. 12.1 ст. 12 вказаного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АС/9496865 передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 50000,00 грн., франшиза - 1000,00 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу - автомобіля марки «CHERY», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 68213,71 грн., а до позивача перейшло право вимоги в межах виплаченої суми - 66433,71 грн.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, а також визначені полісом №АС/9496865 розміри лімітів відповідальності (50000,00 грн.) та франшизи (1000,00 грн.), суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 49000,00 грн. (50000,00 грн. (ліміт відповідальності) - 1000,00 грн. (франшиза) = 49000,00 грн.).

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, як і не надав доказів часткової або повної сплати заявленої до стягнення суми.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з покладенням судового збору на відповідача, в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» (03680, м. Київ, вулиця Червоноармійська, будинок 72, ідентифікаційний код 32638319) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування" (02160, м. Київ, проспект Воз'єднання, будинок 19, ідентифікаційний код 30968986) 49000 (сорок дев'ять тисяч) грн. 00 коп. матеріальної шкоди та 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 03.02.16

Суддя Грєхова О.А.