РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2016Справа № 910/29290/15

За позовом Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Запоріжжя»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АРСЕНАЛ ТС»

про стягнення 13 739, 51 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Євдокимов О.В. за довіреністю № 2/1-16 від 04.01.2016 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АРСЕНАЛ ТС» (далі - відповідач) про стягнення 13 739, 51 грн. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що на підставі укладеного між сторонами Договору він поставив відповідачу товар, який відповідачем не був оплачений в повному обсязі, внаслідок чого за ним виникла заборгованість. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.11.2015 р. порушено провадження у справі № 910/29290/15, її розгляд призначено на 08.12.2015 р.

08.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а також уточнення позовних вимог, відповідно до змісту яких позивач просить суд стягнути з відповідача 13 739, 51 грн., з яких 9 435, 00 грн. основного боргу та 4 397, 32 грн. пені. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 2 067, 00 грн. та витрати на відрядження представника позивача для участі в судовому засіданні в сумі 1 031, 66 грн., з яких 467, 06 грн. вартість квитків на потяг Запоріжжя-Київ, Київ-Запоріжжя, та 564, 60 грн. добових.

В судовому засіданні 08.12.2015 р. судом прийнято до розгляду вищевказану заяву позивача про уточнення позовних вимог, у зв'язку з чим справа розглядається в її редакції.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.2015 р. в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк вирішення спору у справі № 910/29290/15, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 19.01.2016 р.

11.01.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник відповідача в судове засідання 19.01.2016 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Від представника позивача в судому засіданні надійшло клопотання про повернення надміру сплаченого судового збору.

У судовому засіданні 19.01.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.09.2014 р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено Договір поставки № 21 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця лом чорних металів, в подальшому «товар», а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його на умовах цього Договору. Якість товару повинна відповідати вимогам ДСТУ 4121-2002.

Згідно з п. 2.1. Договору передача кожної партії товару покупцю здійснюється на території постачальника, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Блакитна, 4, Аеропорт, на підставі акту приймання-передачі ТМЦ на відповідальне зберігання згідно з довіреністю на отримання ТМЦ.

За умовами п. 2.2. Договору товар вважається переданим постачальником та остаточно прийнятим по кількості у відповідності з вагою, зазначеною в накладеній на відпуск товару, а також з наданням наступних документів:

- актів списання товарно-матеріальних цінностей;

- актів приймання-передачі ТМЦ на відповідальне зберігання з довіреністю на отримання ТМЦ;

- накладній на відпуск товару;

- рахунку-фактури;

- податковій накладній.

Накладна на відпуск товару і рахунок-фактура надаються покупцю протягом 5 календарних днів з дати підписання сторонами накладній на відпуск товару (п. 2.2. Договору).

Відповідно до п. 3.1. Договору ціна на товар зазначається в специфікації (Додаток № 1), яка є невід'ємною частиною даного Договору.

Специфікацією № 1 до Договору сторони визначили найменування товару - лом чорних металів вид 501, кількість - 1 т, ціна - 2 550, 00 грн./т.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що оплата вартості товару здійснюється покупцем:

- в національній валюті України - у гривні;

- протягом 3-х банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури від постачальника;

- шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Товар вважається оплаченим покупцем належним чином з моменту надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2014 р., а в частини виконання зобов'язань - до повного їх виконання. Якщо за 20 днів до дати закінчення Договору жодна із сторін не заявить про припинення його дії, Договір вважається продовженим на наступний календарний рік.

На виконання умов Договору позивач передав відповідачу 2 резервуари для нафтопродуктів, 1961 року випуску, інв. №№ 010048, 010049, що підтверджується Актом № 3 приймання-передачі комунальної власності для отримання чорних металів від 27.11.2014 р., підписаним представниками сторін без зауважень та заперечень та скріпленим печатками обох підприємств, а також довіреністю відповідача № 37 від 27.11.2014 р. на ім'я ОСОБА_2

Відповідно до складеної відповідачем Довідки, в результаті переробки прийнятих за вищевказаним актом 2-х резервуарів було отримано відходи чорних металів, чиста вага 3,7 т., ціна за 1 т. 2 550, 00 грн., сума 9 435, 00 грн.

Для оплати переданого товару позивач виставив відповідачу рахунок № 56 від 27.11.2014 р. на суму 9 435, 00 грн.

Згідно з письмовими поясненнями позивача, не спростованими відповідачем, представник ТОВ «АРСЕНАЛ ТС» ОСОБА_2 за довіреністю № 37 від 27.11.2014 р. при підписанні акту № 3 приймання-передачі комунальної власності для отримання чорних металів 27.11.2014 р. особисто отримав в бухгалтерії КП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» рахунок № 56 від 27.11.2014 р.

Оскільки до теперішнього часу заборгованість в сумі 9 435, 00 грн. відповідачем залишилась неоплаченою, позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Під час провадження у справі відповідач правом на подання відзиву не скористався, доказів погашення боргу та його контррозрахунку не представив.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому, в п. 1.7. Постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначається, що нормою ст. 530 ЦК України передбачено, між іншим, можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу приписів ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Таким чином, оскільки відповідач прийняв поставлений позивачем товар, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві повністю його вартість, відповідний борг в сумі 9 435, 00 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення 4 397,32 грн. пені, слід зазначити наступне.

Так, згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттю «пеня» дано визначення ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, відповідно до змісту якої пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що за порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період нарахування пені, за кожен день прострочення, від суми невиконаних зобов'язань.

Позивачем нараховано пеню в сумі 4 397, 32 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені суд вважає його таким, що не повністю відповідає вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Згідно з вірним розрахунком суду за період в шість місяців з 03.12.2014 р. по 03.06.2015 р. пеня має складати 2128,43 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено часткову обґрунтованість заявлених позивачем вимог, вони підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

При цьому, позивачу має бути повернуто з Державного бюджету України зайве сплачений судовий збір в сумі 849, 00 грн.

Так, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» є підставою для повернення відповідної суми судового збору.

Крім того, позивачу мають бути відшкодовані витрати на відрядження його представника в судові засідання у даній справі.

Відповідно до п. 6.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. передбачено, що судовим експертам, перекладачам, іншим особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень, відшкодовуються: вартість проїзду до місця виклику і назад залізничним, автомобільним, водним і повітряним транспортом; страхові платежі за державне страхування на транспорті, вартість попереднього продажу проїзних документів, проїзд автомобільним транспортом (крім таксі) до залізничної станції, аеропорту, якщо вони знаходяться за межами населеного пункту; найом жилого приміщення; добові в розмірах, встановлених законодавством про службові відрядження; судовому експерту відшкодовуються також витрати, пов'язані з дослідженням об'єкта судової експертизи, якщо останній знаходиться в іншому населеному пункті, ніж експертна установа (або експерт проживає в іншому населеному пункті), і не може бути доставлений до цієї установи (або експерту).

Судом досліджено наявні в матеріалах справи проїзні квитки на ім`я ОСОБА_1, посвідчення про відрядження, звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № 126 від 10.12.2015 р., табель обліку використання робочого часу за грудень 2015 року, та встановлено, що витрати по проїзду становили 453,06 грн., добові - 564, 60 грн., всього: 1 017, 66 грн.

Враховуючи норми статті 49 ГПК України, а також зважаючи на те, що позов у даній справі задоволено частково, а явка представника позивача визнавалась обов`язковою, суд дійшов висновку про стягнення вказаних витрат з відповідача на користь позивача.

Такий висновок відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України викладеній в постанові від 02.06.2015 р. у справі № 902/304/14.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АРСЕНАЛ ТС» (03680, місто Київ, вулиця Солом'янська, будинок 3, офіс 920; ) на користь Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» (69013, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Блакитна, будинок 4; ) 9 435 (дев'ять тисяч чотириста тридцять п'ять) грн. 00 коп. основного боргу, 2 128 (дві тисячі сто двадцять вісім) грн. 43 коп. пені, 1 025 (одну тисячу двадцять п'ять) грн. 09 коп. витрат зі сплати судового збору та 1 017 (одну тисячу сімнадцять) грн. 66 коп. витрат на відрядження представника.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Повернути Комунальному підприємству «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» (69013, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Блакитна, будинок 4; ) зі спеціального фонду Державного бюджету України 849 (вісімсот сорок дев'ять) грн. 00 коп. судового збору, сплаченого на підставі платіжного доручення № 552 від 28.10.2015 р., оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

5. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.01.2016 р.

Суддя В.С. Ломака