РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2016Справа №910/29135/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"

до Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1

про визнання договору недійсним

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Рубанчук Н.С.

від відповідача: Бриль П.О.

від третьої особи: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" про визнання недійсним договору № ДЕ-129 про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 09.10.2013 р., що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» та Комунальним підприємством "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району". Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю відповідних повноважень у особи, яка підписала вказаний договір від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2015 р. порушено провадження у справі № 910/29135/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 14.12.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО» сплачувало комунальні послуги на підставі виставлених Комунальним підприємством "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" рахунків, що свідчить про схвалення позивачем договору № ДЕ-129 від 09.10.2013 р.

Крім того відповідач зазначає, що факт надання послуг за договором № ДЕ-129 від 09.10.2013 р. та їх оплати Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО» встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 р. № 910/24464/15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 р. залучено до участі у розгляді даної справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1, а також зобов'язано позивача надати суду вільні зразки підпису керівника підприємства ОСОБА_1 за період з 2013 р. - 2014 р.; документально підтверджені відомості щодо місця реєстрації ОСОБА_1 станом на грудень 2015 р.

23.12.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивач подав пояснення, у яких зазначає про неможливість надати відомості про місце реєстрації ОСОБА_1, оскільки у травні 2015 року його було звільнено з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» та місце його перебування на даний час невідомо.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа на виклик суду не з'явились.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 20.01.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09.10.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» тта Комунальним підприємством "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" укладено договір про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення № ДЕ-129, за умовами яруго відповідача зобов'язався своєчасно надавати позивачу послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення у приміщенні опалювальною площею 622, 6 кв.м. (загальна площа - 1 281, 60 кв.м.) по АДРЕСА_1, а позивач - своєчасно оплачувати такі послуги.

Як зазначено в преамбулі договору № ДЕ-129 від 09.10.2013 р. від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» договір укладено ОСОБА_1.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що фактично договір № ДЕ-129 від 09.10.2013 р. укладено особою, посадове становище якої не зазначено, а підпис не співпадає з примірником підпису ОСОБА_1, що міститься у протоколі про призначення його генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО», а відтак - оспорюваний правочин укладений фізичною особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності представника юридичної особи та відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним у судовому поярку.

При цьому, позивач стверджує, що про наявність оспорюваного правочину № ДЕ-129 від 09.10.2013 р. Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКО» стало відомо під час розгляду Господарським судом міста Києва справи № 910/24464/15 за позовом Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" про стягнення 52 736, 06 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України також передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Статтею 97 Цивільного кодексу України встановлено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 99 Цивільного кодексу України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Назвою виконавчого органу товариства відповідно до установчих документів або закону може бути "правління", "дирекція" тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення договору № ДЕ-129 від 09.10.2013 р. посаду генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» займав ОСОБА_4, а президента Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» - ОСОБА_5, які наділенні повноваженнями вчиняти юридичні дії від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» без довіреності.

Позивач стверджує, що наявний на договорі № ДЕ-129 від 09.10.2013 р. підпис фактично не належить ОСОБА_1, а договір підписано невідомою фізичною особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО».

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тобто, з наведеного випливає, що чинним законодавством України на позивача покладено обов'язок доказування наявності обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та подання суду відповідних доказів, необхідних для всебічного розгляду справи.

З метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи позивача зобов'язано було надати суду вільні зразки підпису керівника підприємства ОСОБА_1 за період 2013 - 2014 роки, однак позивачем вимог суду у повному обсязі не виконано та надано лише наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО», у якому міститься його підпис.

Варто відзначити, що суд не володіє спеціальними знаннями, які б дозволили ідентифікувати виконавця підпису на договорі або встановити факт імітації такого підпису.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

В той же час, у даному випадку відсутність зразків підпису ОСОБА_1 фактично унеможливлює призначення судом експертизи у даній справі, оскільки дослідження судом зразків підписів, документів тощо повинно, передувати винесенню ухвали про призначення судової експертизи.

При цьому клопотань про витребування доказів в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України до суду не надходило.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що за приписами ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суд вважає що позивачем не дотримано покладених на нього процесуальних обов'язків та не доведено належними засобами доказування наявності обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також не забезпечено можливість всебічного та повного розгляду даної справи судом.

Відтак, розглядаючи даний спір по суті, суд виходить із наявних у справі доказів, які оцінюються у відповідності до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2013-2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО» оплачувало послуги за договором № ДЕ-129 від 09.10.2013 р., що підтверджується виписками з банківського рахунку Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району».

Слід відзначити, що за приписами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» списання коштів є господарською операцією, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства;

Частино 3 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Згідно зі ст.ст. 11, 13 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фінансову звітність підписують керівник та бухгалтер підприємства. Звітним періодом для складання фінансової звітності є календарний рік.

Тож, приймаючи до уваги факт здійснення відповідачем оплати послуг за договором № ДЕ-129 від 09.10.2013 р., зважаючи, що операції з перерахування грошових коштів регулюються нормами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», нормами якого передбачено відповідальність керівника юридичної особи за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій, суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується схвалення Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» правочину в розумінні приписів ст. 241 Цивільного кодексу України.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 р. у справі № 910/24464/15 за позовом Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" позов задоволено та присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" основний борг в сумі 46 140, 91 грн., 3 % річних у сумі 885, 56 грн., інфляційні втрати у сумі 5 709, 59 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 218, 00 грн.

За змістом вказаного рішення заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" перед Комунальним підприємством "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" виникла внаслідок неналежного виконання позивачем зобов'язань за договором № ДЕ-129 від 09.10.2013 р. щодо оплати наданих послуг по централізованому опаленню, постачанню холодної та гарячої води і водовідведенню у період з 21.10.2013 р. до 25.07.2014 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, суд дійшов висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, в той час як встановлені судом обставини свідчать про фактичне схвалення Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" договору № ДЕ-129 від 09.10.2013 р.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" та відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 25.01.2016 р. .

Суддя Пригунова А.Б.