КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2016 р. Справа№ 910/24806/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» на рішення Господарського суду м. Києва від 12.11.2015 (суддя Турчин С.О.)

за заявою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компаня «Нова»

про відшкодування шкоди в порядку регресу,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.11.2015 позов задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 19346,17 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 12.11.2015 та прийняти нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повінстю.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл справ апеляційну скаргу для розгляду було передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 21.01.2015.

В призначене судове засідання представники сторін не з`явилися, про день та час розгляду скарги повідомлялися належним чином, що підтверджується зворотнім повідомлення, яке міститься в матеріалах справи, причини неявки представника апелянта суду не повідомили.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу та заява про можливість розгляду скарги за відсутності їх представника.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

19.11.2012 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № 047289, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом марки "Toyota", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

26.01.2013 по вул. Пчілки, 5 у місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки "Toyota", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, та транспортним засобом марки "ВАЗ", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4

Дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 12.03.2013 у справі № 3/753/1377/13 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Після вказаної ДТП страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодуванні та надав всі необхідні документи, крім того зазначивши, що страхове відшкодування необхідно виплатити на рахунок СТО.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що він виплатив страхувальнику страхове відшкодуванння за пошкодження застрахованного автомобіля, з вини ОСОБА_4, а тому має право регресної вимоги до страховика винної особи.

Відповідач заперечуючи проти заявлених позовних вимог, та оскаржуючи постановлене рішення суду, обгрунтовує це тим, що позивачем виплата страхового відшкодування була здійснена не на користь вигодонабувача за договором добровільногго страхування, а тому він не має права звертатися із регрессною вимогою до відповідача.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим ризиком, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про страхування» визначається певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком, у відповідності до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з положеннями ст. 980 Цивільного кодексу України, предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Актом огляду транспортного засобу від 01.02.2013 та від 24.04.2013 (додатковий) визначено перелік та характер пошкоджень транспортного засобу "Toyota", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до рахунку-фактури ТОВ "Саміт Моторз Україна" № СМУ00003652 від 21.02.2013, № СМУ00009662 від 22.04.2013, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки "Toyota", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 20765,57 грн.

Відповідно до страхового акту № UA030/L01/01 від 27.02.2013 та розрахунку суми страхового відшкодування від 27.02.2013 вирішено провести виплату страхового відшкодування у розмірі 17237,40 грн.

Відповідно до страхового акту № UA030/L01/02 від 26.04.2013 та розрахунку суми страхового відшкодування від 26.04.2013 вирішено провести виплату страхового відшкодування у розмірі 3108,77грн.

01.03.2013 та 29.04.2013 позивач здійснив виплату страхового відшкодування, що підтверджується платіжними дорученнями № 10531 від 01.03.2013 на суму 17237,40 грн. та № 12216 від 29.04.2013 на суму 3108,77 грн., усього на суму 20346,17 грн.

Вина ОСОБА_4 встановлена у судовому порядку, а тому шкода, заподіяна внаслідок експлуатації ним автомобіля марки "ВАЗ", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та завдання майнової шкоди автомобілю марки "Toyota", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, ним і відшкодовується, так як відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до приписів статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ч. 1 статті 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4, який керував транспортним засобом марки "ВАЗ", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на момент скоєння ДТП застрахована Приватним акціонерним товариством ""Страхова компанія "Нова" (відповідач у справі), за полісом № АВ/5094973, відповідно до наявної у матеріалах справи копії даного полісу, з лімітом відповідальності за шкоду майну 50000,00 грн. та з франшизою 1000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з вимогою вих. № 167/2014-02/ИР від 05.02.2015 про виплату страхового відшкодування у розмірі 20346,17 грн.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивачем не доведений факт переходу права регресної вимоги, оскільки він не сплатив кошти на рахунок вигодонабувача, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки закон не зобов'язує страховика запитувати згоду вигодонабувача на виплату страхового відшкодування на відновлення застрахованого автомобіля, та крім того, в матеріалах справи наявний лист вигодонабувача за договором добровільного страхування від 19.11.2012 ПАТ «Креді Агріколь Банк», від 27.02.2013 № 1827, який у відповідь на лист страхової компанії - позивача про визнання події страховим випадком, просив перерахувати суму страхового відшкодування на поточний рахунок авторизованого СТО.

До того ж відновлення пошкодженого майна не суперечить ані інтересам вигодонабувача, ані страхувальника за вказаним договором, і відповідачем не доведено протилежного.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відтак, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Згідно з статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Частиною п'ятою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

28.08.2012 Верховний Суд України за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України у справі № 23/279 від 06.12.2011 зазначив, що страховик отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплатити матеріального відшкодування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (стаття 9 Закону України "Про страхування").

Як передбачено полісом № АВ/5094973, розмір франшизи становить 1000 грн., у зв'язку з чим вартість страхового відшкодування, яка повинна бути виплачена відповідачем становить 19346,17 грн. (20346,17 грн. - 1000 грн. = 19346,17 грн.).

Отже, враховуючи вище зазначене, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, у встановленій формі та порядку, не порушуючи норми чинного законодавства України.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 1 Постанови пленуму Вищого господарського суду № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог, які підлягають задоволенню в повному розмірі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволенні позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», а тому апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2015 у справі № 910/24806/15- без змін.

Матеріали справи № 910/24806/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко