номер провадження справи 33/166/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016 Справа № 908/5973/15

за позовом Державного підприємства Дослідне господарство Відродження Донецької державної Сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (72331, с. Відродження Мелітопольського району Запорізької області, вул. Горького, 34)

до Державного підприємства Дослідне господарство Соцземлеробство Донецької державної Сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (72242, с. Таврія Веселівського району Запорізької області, вул. Леніна, 1)

про стягнення суми

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача : ОСОБА_1 довіреність № 3 від 11.01.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Дослідне господарство Відродження Донецької державної Сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, с. Відродження Мелітопольського району Запорізької області звернулося в господарський суд Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства Дослідне господарство Соцземлеробство Донецької державної Сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, с. Таврія Веселівського району Запорізької області основного боргу в розмірі 16288,02 грн.

В обґрунтування правової підстави заявленого позову позивач посилається на приписи ст.ст. 526, 530, 629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України. При цьому вказує, що за поставлену згідно накладної № 767 від 06.07.2015 р. пшеницю, відповідач не розрахувався, направлену на його адресу Вимогу про сплату заборгованості, залишив без задоволення. Внаслідок неналежного виконання своїх зобовязань у відповідача утворився борг в розмірі 16288,02 грн.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 07.12.2015 р. порушено провадження у справі № 908/5973/15, розгляд якої призначено на 12.01.2016 р.

Ухвалою суду від 12.01.2016 р., на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи було відкладено на 26.01.2016 р.

Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги визнав у повному обсязі. Зазначив, що отриманий від позивача ОСОБА_2 не було оплачено у звязку із скрутним фінансовим становищем, яке склалося на підприємстві.

Представник позивача до судового засідання 26.01.2016 р. не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В даному випадку, ухвали господарського суду від 07.12.2015 р. та від 12.01.2016 р. були направлені судом на належну адресу позивача. В попередньому судовому засіданні, яке відбулось 12.01.2016 р. був присутній представник позивача (ОСОБА_3, довіреність б/н від 19.10.2015 р.), якому також судом було повідомлено про дату, час та місце наступного судового засідання.

За таких обставин позивач є повідомленим належним чином про час і місце судового розгляду справи.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В судовому засіданні 26.01.2016 р. справу розглянуто за наявними в ній матеріалами, прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 06.07.2015 р. на підставі досягнутої усної домовленості, позивачем (Продавцем) було передано, а відповідачем (Покупцем) прийнято ОСОБА_2 (пшеницю) у кількості 6.510 тн на суму 16288,02 грн., що підтверджується накладною № 767 від 06.07.2015 р.

ОСОБА_2 отримано представником відповідача за Довіреністю № 37 від 04.07.2015 р., виданої на імя ОСОБА_4

У звязку з відсутністю оплати за поставлений товар, 10.11.2015 р. позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про сплату боргу в сумі 16288,02 грн., в якій просив оплатити товар протягом 7-ми календарних днів з моменту отримання Вимоги.

Вказана Вимога позивача була залишена відповідачем без задоволення.

Позовна вимога про стягнення з ДП ДГ Соцземлеробство Донецької державної Сільськогосподарської дослідної станції НААН України суми 16288,02 грн. основного боргу стала предметом судового розгляду у даній справі.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України, згідно з якою господарські зобовязання між субєктами господарювання виникають, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом.

Відповідно до приписів ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За змістом пунктів 2, 4 зазначеної статті, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 205 Цивільного кодексу України визначено:

1. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

2. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

3. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 Цивільного кодексу України закріплює, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі досягнутої сторонами домовленості шляхом оформлення накладної та довіреності на отримання товару, між позивачем та відповідачем склалися господарські відносини в розумінні ст. 202 ЦК України, що породили взаємні обовязки: обовязки позивача полягають у передачі товару відповідачу, а обовязки відповідача у прийнятті товару та його оплаті.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними вважаються умови, які є необхідними і достатніми для укладення договору. Перелік істотних умов безпосередньо залежить від виду конкретного договору.

В даному випадку, у накладній № 767 від 06.07.2015 р. міститься назва продукції, одиниця виміру, кількість, ціна та вартість товару, тобто всі відомості, які необхідні для укладення договору купівлі-продажу.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Долучені до матеріалів справи засвідчені копії накладної № 767 від 06.07.2015 р. та довіреності від 04.07.2015р. свідчать, що позивач належним чином виконав свої зобовязання і передав відповідачу товар на суму 16288,02 грн.

На підставі зібраних у матеріалах справи доказів суд зазначає, що дії сторін, в силу загальних засад і змісту цивільного законодавства, слід визнати діями, що породжують цивільні права і обовязки, аналогічні зобовязанням за договором купівлі-продажу. Ці дії, згідно зі ст.ст. 11, 655, 692 ЦК України, є підставою виникнення у відповідача обовязку сплатити вартість отриманого у позивача товару.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Таким чином, виходячи із правової природи договору купівлі-продажу, з моменту отримання товару (товаророзпорядчих документів на нього) у покупця одночасно виникає зустрічне зобовязання по оплаті переданого товару.

Отже, з моменту підписання покупцем товаророзпорядчих документів (в даному випадку накладної і довіреності) та отримання вказаного в них товару, у покупця виникло зобовязання по сплаті вартості переданого йому товару.

При цьому ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.11.2015 р. позивач надіслав на адресу відповідача письмову вимогу в семиденний термін з дати надходження вимоги оплатити вартість поставленого товару, шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 16288,02грн. на розрахунковий рахунок позивача.

В даному випадку всупереч приписів законодавства відповідач своє зобовязання щодо оплати отриманого товару у семиденний строк не виконав.

Враховуючи вимоги ст. 599 ЦК України, згідно з приписами якої зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, суд констатує правомірність та доведеність заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 16288,02 грн.

Отже, позов задовольняється у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК витрати зі сплати судового збору в розмірі 1218,00 грн. відносяться на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства Дослідне господарство Соцземлеробство Донецької державної Сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (72242, с. Таврія Веселівського району Запорізької області, вул. Леніна, 1, ) на користь Державного підприємства Дослідне господарство Відродження Донецької державної Сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (72331, с. Відродження Мелітопольського району Запорізької області, вул. Горького, 34, , р/р 4692 у Філії «Запорізьке РУ» ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 313399) суму 16288 (шістнадцять тисяч двісті вісімдесят вісім) грн. 02 коп. основного боргу та суму 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 28.01.2016 р.

Суддя М.В. Мірошниченко