ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р.Справа № 922/6028/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Каюков Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Публічне акціонерне товариство "Харківська бісквітна фабрика" м. Харків
до Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Лекс", м. Харків
про стягнення коштів у розмірі 1 056 821,90 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за дов. № Б/Н від. 06.11.2015 року,

відповідача - не з'явився

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Харківська бісквітна фабрика", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекс", про стягнення грошових коштів у розмірі 1 026 000,00 грн., 3% річних у розмірі 30 821,90 грн., а також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати у розмірі 15 852,32 грн.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору доручення № 1-14 від 14 лютого 2014 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16 листопада 2015 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/6028/15 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 01 грудня 2015 року.

01 грудня 2015 року ухвалою господарського суду Харківської області відкладено розгляд даної справи до 14 грудня 2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11 грудня 2015 року повернуто Публічному акціонерному товариству "Харківська бісквітна фабрика" уточнену позовну заяву про стягнення заборгованості за договором доручення № 1-14 - без розгляду.

14 грудня 2015 року ухвалю господарського суду Харківської області відкладено розгляд даної справи до 21 грудня 2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21 грудня 2015 року, задоволено клопотання позивача про вірне зазначення найменування відповідача, задоволено клопотання представника позивача про продовження строку розгляду спору (вх. № 50857 від 21 грудня 2015 року), продовжено строк розгляду спору на 15 днів, до 28 січня 2016 року та відкладено розгляд даної справи до 25 січня 2016 року.

В призначене судове засідання 25 січня 2016 року з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач свого уповноваженого представника в засідання суду не направив, про причини неявки суд не повідомив про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи протоколом судового засідання від 01 грудня 2015 року, клопотанням про відкладення розгляду справи та поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення (арк. спр. 49, 55-56, 71-94, 106, 107).

Судом перевірено адресу відповідача: ОСОБА_2 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та осіб фізичних осіб підприємців станом на 10 листопада 2015 року, місцезнаходження відповідача - 61051, Харківська область, місто Харків, Дзержинський район, вулиця Ахсарова, будинок 4/6-А, саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи. Відповідно до вимог частини 1, 3 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців" та ч. 1 та ч. 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не зявилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомлення суду стороною, а у разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважаються, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Так, процесуальні документи у даній справі (ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи) направлялися всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідних документів.

Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але відповідач не зявився у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 25 січня 2016 року представник позивача не вияв наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

14 лютого 2014 року між позивачем (довіритель) та відповідачем (повірений) було укладено договір доручення № 1-14.

Відповідно до п. 1.1 договору, в порядку та на умовах, передбачених даним договором, довіритель доручає, а повірений бере на себе зобов'язання від імені та за рахунок довірителя виконати комплекс заходів направлених на оформлення права на земельну ділянку орієнтованою площею 0,3 га розташованій по вул. Сумська, 81 в Дзержинському районі м. Харкова для створення об'єкта градостроительства (кафе), його обслуговування та експлуатації, представництва інтересів довірителя в органах державної влади, місцевого самоврядування та перед третіми особами при проектуванні, будівництві, вводі в експлуатацію та його державній реєстрації (далі - доручення).

Довіритель зобов'язується, зокрема, своєчасно надати повіреному усю документацію та усну інформацію, необхідну для своєчасного та належного виконання доручення. Надавати робітникам повіреного письмові довіреності для представництва інтересів довірителя з повноваженнями, достатніми для належного виконання доручення. Виплатити повіреному передбачену йому винагороду у відповідності та в порядку, передбаченому п. 3.1 договору. В порядку та на умовах, встановлених п. 3.2 договору та законодавством України, прийняти результати виконаного доручення (п.п. 2.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.5, 2.1.6 договору). Довіритель має право, зокрема, вимагати від повіреного належного та своєчасного виконання доручення. Вимагати повернення коштів сплачених повіреному у випадку невиконання ним зобов'язань, прийнятих по договору (п.п. 2.2, 2.2.1, 2.2.2 договору).

За виконання дій, передбачених в пункті 1.1 статті 1 договору, довіритель зобов'язується виплатити повіреному погоджену сторонами винагороду в розмірі 600 000,00 грн., шляхом перерахування грошових коштів на рахунок повіреного, визначений в статті 7 договору, на протязі трьох банківських днів з моменту надання повіреним відповідних рахунків по договору. Належним виконанням зобов'язань за договором зі сторони повіреного являється виконання всіх дій, передбачених пунктом 1.1 статті 1 договору, або їх окремих етапів, що підтверджується двостороннім актом приймання-передачі виконаних робіт або документами у відповідності з пунктом 3.3 статті 3 договору. Акт приймання-передачі виконаних робіт складається повіреним та направляється на погодження та підписання довірителю, який зобов'язаний розглянути, підписати та повернути один екземпляр акта приймання-передачі виконаних робіт повіреному на протязі трьох банківських днів. У випадку виявлення недоліків виконаних робіт довіритель на протязі трьох банківських днів направляє повіреному мотивовану відмову від підписання акту приймання-передачі виконаних робіт, після чого сторони складають двосторонній акт з переліком виявлених недоліків, порядку та строків на їх усунення та взаєморозрахунків. Сторони домовилися, що у випадку невиконання довірителем вимог, викладених в абзаці 1 пункту 3.3 статті 3 договору на протязі п'яти банківських днів, повірений вважається виконавшим зобов'язання за договором своєчасно та належним чином, а довіритель прийняв їх виконання в повному об'ємі без зауважень, про що повірений самостійно вказує в акті приймання-передачі виконаних робіт, який в такому випадку сторонами визнається належним підтвердженням виконання доручення повіреним (п.п. 3.1, 3.2, 3.3 договору).

За невиконання або неналежному виконанні зобов'язань по договору винна сторона зобов'язана відшкодувати завдані другій стороні збитки та відшкодувати матеріальну шкоду в рамках цивільно-правової відповідальності, передбаченої діючим законодавством України (п. 4.4 договору).

Згідно п. 5.1 договору, договір набуває законної сили з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов'язань по договору, що підтверджується платіжними документами з боку довірителя та актом приймання-передачі виконаних робіт з боку повіреного.

Додатком № 1 до спірного договору, сторонами було встановлено календарний графік виконання робіт (арк. спр. 15).

На виконання умов спірного договору позивачем перераховано, а відповідачем отримано грошові кошти у розмірі 600 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № НОМЕР_1 від 18 лютого 2014 року (призначення платежу - плата за оформлення права на земельну ділянку згідно договору № 1-14 від 14 лютого 2014 року рахунок - 9 від 18 лютого 2014 року). Втім як стверджує позивач, відповідач свої зобов'язання за договором доручення № 1-14 від 14 лютого 2014 року своєчасно та в повному обсязі не виконав, що й стало підставою для позивача звернутися з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно ст. 1001 ЦК України, договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.

Тобто, метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов'язків в межах, встановлених договором доручення.

Таким чином, дослідивши умови договору доручення № 1-14 від 14 лютого 2014 року, суд вважає, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором доручення та до якого повинні застосовуватися положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов'язань, а також положення глави 68 Цивільного кодексу України.

Абзац 1 ч. 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вбачається з умов договору доручення № 1-14 від 14 лютого 2014 року, відповідач (повірений) зобов'язаний виконати від імені та за рахунок позивача (довірителя) комплекс дій у строки, передбачені календарним графіком виконаних робіт, що є додатком № 1 до договору. Втім з умов вказаного графіку не можливо встановити строк виконання третього та четвертого етапу робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 1008 ЦК України, договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі, зокрема, відмови довірителя або повіреного від договору.

Як з'ясовано судом, договір доручення № 1-14 від 14 лютого 2014 року укладений між позивачем та відповідачем станом на час розгляду справи в суді є діючим, даний факт підтвердив і представник позивача в судовому засіданні, крім того зазначив, що жодних дій з боку позивача не було вчинено на припинення вказаного договору.

Враховуючи вище викладене та беручи до уваги той факт, що договір доручення № 1-14 від 14 лютого 2014 року є діючим, позивачем жодних дій спрямованих на припинення правовідносин, що склалися між сторонами не вчинено, та виходячи зі змісту п. 2.2.1 спірного договору, позивач (довіритель) має право вимагати від відповідача (повіреного) належне та своєчасне виконання робіт, а не повернення коштів. Підсумовуючи вище викладене в сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача 600 000,00 грн., в зв'язку з чим відмовляє позивачу в задоволенню позовних вимог в частині стягнення з відповідача 600 000,00 грн. грошових коштів.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 426 000,00 грн. інфляційних втрат та 30 821,90 грн. 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов'язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов'язань.

У силу положень статей 524, 533, 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Тобто порушенням грошового зобов'язання є невиконання боржником обов'язку сплатити грошові кошти.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли зобов'язання з договору доручення № 1-14, за умовами якого відповідач зобов'язаний від імені та за рахунок позивача вчинити певні юридичні дії.

Тобто, правовідношення, які виникли між сторонами, не є грошовим зобов'язанням, тому до спірних правовідносин не застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України, у зв'язку із чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 426 000,00 грн. інфляційних втрат та 30 821,90 3% річних.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по розгляду даної справи покладаються на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до ст. 173, 193 ГК України, ст.ст. 6, 11, 509. 524, 533, 625, 627, 1000, 1001, 1008 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 01.02.2001 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/6028/15