ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2016р. Справа№ 914/3658/15

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашко М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Київ

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ДСЛ Вуд Юкрейн, м.Жовква Львівської області

про стягнення 54 219,36 грн.

За участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 - представник (довіреність №1450-НЮ від 25.06.2015р.);

від відповідача ОСОБА_3 - представник (довіреність б/н від 22.12.2015р.).

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позов заявлено Державним територіально-галузевим обєднанням Південно-Західна залізниця до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ДСЛ Вуд Юкрейн про стягнення 54 219,36 грн.

Ухвалою суду від 11.01.2015р. керуючись ст.25 ГПК України замінено позивача у даній справі з Державного територіально-галузевого обєднання Південно-Західна залізниця на його правонаступника Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити з підстав зазначених у позовній заяві та у поясненні (вх.№55664/15 від 22.12.2015р.) по даній справі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних заперечив з підстав зазначених у відзиві (вх.№53476/15 від 08.12.2015р.) на позовну заяву. Крім того представник відповідача просив застосувати строк позовної давності з підстав викладених у заяві (вх.№53447/15 від 08.12.2015р.) про застосування строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, суд,-

встановив:

08.12.2014р. між Державним територіально-галузевим обєднанням Львівська залізниця, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (позивач) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ДСЛ Вуд Юкрейн (відповідач) укладено договір №1444 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

На станцію Брівки на адресу відповідача під навантаження прибували порожні вагони, а саме 19.03.2015р. за накладною №36002632 вагони №91503151, №91503482, 19.03.2015р. за накладною №40052979 вагон №91503805, 22.03.2015р. за накладною №36062388 вагони №91502989, №91503631, №91502823, 25.03.2015р. за накладною 36089274 вагон 91503417.

Як стверджує позивач, про прибуття вантажів відповідачу повідомлялось згідно встановленого порядку, який визначений Правилами видачі вантажів, затвердженими наказом Мінтрансу України №644 від 21.11.2000р. Повідомлення передавались у телефонному режимі відповідно до п.8 договору. У підтвердження надано витяг з книги повідомлень про час подавання вагонів під навантаження або вивантаження.

Крім того, позивач зазначив, що на станції Брівки ведеться електронний журнал прибуття вантажів, а тому відповідач має належний доступ до інформації, яка заноситься в даний журнал, через електронну систему, яка дозволяє в оперативному режимі отримувати електронні дані паперових перевізних документів та електронних перевізних документів на всіх стадіях їх обробки в автоматизованих системах Укрзалізниці.

Як зазначив позивач, після надходження вказаних вагонів відповідач не повідомив коли та на яку під'їзну колію необхідно подати вагони для здійснення навантаження.

Позивач стверджує, що затримка вагонів на станції призначення та неподання під навантаження сталися з вини відповідача, тому працівниками станції було оформлено акти загальної форми (форми ГУ - 23) № 143 від 20.03.2015р., №153 від 23.03.2015р., №164 від 25.03.2015р.

Позивач зазначає, що вищевказані вагони в очікуванні повідомлення від відповідача про подачу вагонів під навантаження знаходились на території станції з 19.03.2015р. по 07.04.2015р.

У зв'язку з відправкою вагонів, працівниками станції Брівки складені відповідні акти загальної форми №175 від 01.04.2015р., №169 від 27.03.2015р. №№195, 196, 197 від 07.04.2015р., де зазначено час початку та закінчення затримки вагонів.

Судом встановлено, що згідно акту загальної форми №175 від 19.03.2015р., час закінчення затримки вагонів 01.04.2015р., згідно акту загальної форми №169 від 27.03.2015р., час закінчення затримки вагонів 27.03.2015р., згідно актів загальної форми №№195, 196, 197 від 07.04.2015р. час закінчення затримки вагонів 07.04.2015р.

Залізницею за час затримки вагонів була нарахована плата за користування вагонами у відповідності до Правил користування вагонами і контейнерами, які затверджені наказом Мінтрансу України від 25.02.1999р. за №113 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.03.1999р. за №165/3458.

Всього за вказаний період була нарахована плата за користування вагонами в сумі 73 541,04 гри.

З грошових коштів, які були попередньо перераховані відповідачем позивачеві згідно умов договору №1444 від 08.12.2014р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, було списано частину нарахованої суми, а саме 19 321,68 грн. Остаточне списання зазначених коштів відбулось 08.04.2015р. Відтак, позивач стверджує, що заборгованість відповідача становить 54 219,36 грн.

Таким чином, позивач звернувся до господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача плату за користування вагонами, необхідність нарахування якої виникла через затримку вагонів з вини відповідача на загальну суму 54 219,36 грн.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності. Зокрема ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ДСЛ Вуд Юкрейн просить застосувати шестимісячний строк позовної давності передбачений ст.137 Статуту залізниць України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Частиною 2 статті 908 Цивільного кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 5 ст. 307 ГК України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Законом України "Про залізничний транспорт", а саме ст.3 визначається, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України "Про транспорт", Закону України "Про залізничний транспорт", Статуту залізниць України (Статут) та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статут залізниць України визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, які користуються залізничним транспортом (ст. 2 Статуту).

На станцію Брівки на адресу відповідача під навантаження прибували порожні вагони, а саме 19.03.2015р. за накладною №36002632 вагони №91503151, №91503482, 19.03.2015р. за накладною №40052979 вагон №91503805, 22.03.2015р. за накладною №36062388 вагони №91502989, №91503631, №91502823, 25.03.2015р. за накладною 36089274 вагон 91503417.

Відповідно до ст.119 Статуту залізниць України за користування вагонами контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата.

Відповідно до ст. 129 Статуту залізниць України, обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, складеними станціями залізниць.

Відповідно до вимог п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 р. № 113, затримка вагонів на станції призначення з причин, які залежать від вантажовласника, оформляється актом загальної форми (ГУ-23), який підписується працівниками станції і вантажовласника з зазначенням початку та закінчення затримки вагонів і їх номерів.

Типова форма акта загальної форми встановлена додатком № 6 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999р. № 113 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 15.03.1999р. за №165/3458.

Відповідно до п.12 Правил користування вагонами і контейнерами, загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника.

Пунктом 13 вказаних Правил визначено, що плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Факт затримки вагонів з вини відповідача підтверджується актами загальної форми (форми ГУ - 23) № 143 від 20.03.2015р., №153 від 23.03.2015р., №164 від 25.03.2015р., №175 від 01.04.2015р., №169 від 27.03.2015р. №№195, 196, 197 від 07.04.2015р.,які були складені працівниками станції. Представник відповідача, як вбачається з поданих матеріалів, від підписання актів відмовився.

Статтею 125 Статуту визначено, що після прибуття вантажу на станцію призначення всю відповідальність перед залізницею щодо цього перевезення несе одержувач. Остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг, відповідно до вимог п.1.3 Правил розрахунків за перевезення вантажів, здійснюються на станціях призначення.

У відповідності до ч. 2 п. 6 зазначених Правил користування вагонами і контейнерами, усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника.

Пунктом 14 Правил користування вагонами і контейнерами встановлено, що розмір плати за користування вагонами і контейнерами в залежності від часу користування встановлюється згідно з чинним законодавством.

Розмір плати за користування вагонами і контейнерами встановлений згідно розділу V «Ставки плати за користування вагонами і контейнерами залізниць» Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги, який затверджено Міністерством Транспорту та зв'язку України №317 від 26.03.2009р. Під час нарахування плати за користування вагонами застосувався підвищуючий коефіцієнт, який передбачено Наказом Міністерства інфраструктури України №13 від 26.01.2015р. «Про внесення змін до Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізним транспортом в межах України та пов'язані з ними послуги».

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про правомірність нарахування відповідачу плати за користування вагонами. Однак як зазначалось вище, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності.

Частиною 5 ст.315 ГК України, для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Відповідно до ст.137 Статуту залізниць України позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Порожні вагони прибули під навантаження 19, 22 та 25 березня 2015р., час закінчення затримки вагонів 27.03.2015р., 01.04.2015р., 07.04.2015р. а позовна заява позивачем була надіслана до господарського суду Львівської області 16.10.2015р., що вбачається із відбитку штампу поштового відділення на конверті, в якому надійшла позовна заява на адресу суду.

Отже суд дійшов висновку, що строк позовної давності, передбачений ст.137 Статуту залізниць України сплив. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (Постанова від 14.11.2006р. Судової палати у господарських справах Верховного Суду України).

Враховуючи вищенаведені норми, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову повністю.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки у задоволенні позову слід відмовити, суд дійшов висновку витрати по сплаті судового збору на підставі норм ст.49 ГПК України покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82-85, ГПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення

виготовлено 16.01.2016р.

Суддя Петрашко М.М.