КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2016 р. Справа№ 910/25078/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Івчук Ю.В. - за дов.

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Старпласт»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015

у справі №910/25078/15 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Старпласт»

до Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк»

про визнання недійсними пунктів договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Старпласт» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» про визнання недійсними пунктів 2.10., 2.10.1.-2.10.4., 2.11., 211.1., 2.11.2. та другого речення пункту 2.12. Договору про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії №04КЛ/17/2027/ЮР від 18.04.2014.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказані пункти Договору №04КЛ/17/2027/ЮР від 18.04.2014 є несправедливими, оскільки надають кредитору право розірвати договір на власний розсуд, за відсутності такого права у позичальника. Крім того, як зазначає позивач, зміст другого речення пункту 2.12. Договору, яким передбачено, що сторони погоджуються, що остаточною підставою для визначення будь-яких грошових зобов'язань позичальника перед кредитором за цим договором є дані аналітичного обліку та рахунки, що ведуться установою кредитора, вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальнику.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/25078/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване відсутністю законодавчо обґрунтованих підстав для визнання спірних пунктів договору недійсними.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/25078/15 і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що спірні пункти Договору підлягають визнанню недійсними на підставі частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2015 апеляційну скаргу позивача у справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 21.01.2016, зобов'язано ТОВ «Старпласт» надати суду підтвердження зарахування судового збору до спеціального фонду ДБУ.

04.01.2016 позивач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про долучення до матеріалів справи меморіального ордеру (інформаційного повідомлення) №111131 від 29.12.2015 на підтвердження зарахування судового збору до спеціального фонду ДБУ.

Колегія суддів, оглянувши подані документи у судовому засіданні, ухвалила долучити їх до матеріалів справи.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 21.01.2016, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як підтверджується матеріалами справи, 18.04.2014 між Публічним акціонерним товариством «Фортуна-Банк» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старпласт» (Позичальник) було укладено Договір про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії №04КЛ/17/2027/ЮР (далі, Договір), який за своєю правовою природою є кредитним договором.

За умовами пункту 1.1. укладеного Договору, Кредитор зобов'язувався надати грошові кошти (Кредит) Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених цим Договором, а Позичальник зобов'язувався повернути Кредит, сплатити проценти та виконувати інші зобов'язання, передбачені цим Договором.

Відповідно до пункту 2.10. Договору, Кредитор має право запропонувати Позичальнику змінити процентну ставку за Кредитом у разі настання подій, які мають безпосередній вплив на вартість (збільшення вартості) кредитних ресурсів установи Кредитора та не залежать від волі сторін. Зокрема, Кредитор має право змінити кредитну ставку за Кредитом при настанні одного з таких випадків:

2.10.1. Зміни вартості грошових ресурсів на ринку України;

2.10.2. Введення нових або збільшення існуючих податків чи інших обов'язкових платежів, що стягуються за кредитними операціями установи Кредитора;

2.10.3. Збільшення більш ніж на 3% розміру облікової ставки, встановленої Національним банком України.

Пунктом 2.10.4. Договору встановлено, що процентна ставка за користування Кредитом збільшується на 10% процентів у випадках невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов'язань, передбачених пунктами 4.3.1., 4.3.8., 4.3.9. цього Договору.

Згідно пункту 2.11. Договору, у разі прийняття рішення Кредитором про зміну процентної ставки за Кредитом, Сторони за ініціативою Кредитора переглядають розмір Процентів протягом 5 (п'яти) робочих днів від дати отримання Позичальником Пропозицій Кредитора, та:

2.11.1. При досягненні згоди - укладається відповідний правочин, який є невід'ємною частиною договору;

2.11.2. У разі недосягнення згоди - не пізніше ніж на 5 (П'ятий) робочий день від дати отримання Позичальником пропозицій кредитора, Позичальник зобов'язаний повернути Кредитору суму Кредиту, сплатити Проценти за фактичний час користування Кредитом та можливі неустойки в повному обсязі. Після сплати позичальником зазначених сум дія Договору вважається припиненою.

Крім того, другим реченням пункту 2.12. Договору передбачено, що сторони погоджуються, що остаточною підставою для визначення будь-яких грошових зобов'язань Позичальника перед Кредитором за цим договором є дані аналітичного обліку та рахунки, що ведуться установою Кредитора.

Як зазначає позивач у позовній заяві, пункти 2.10., 2.10.1., 2.10.2., 2.10.3., 2.10.4., 2.11., 2.11.1., 2.11.2. та друге речення пункту 2.12. Договору не відповідають вимогам частини 1, частини 2, пункту 6 частини З статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та підлягають визнанню недійсними на підставі частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання спірних пунктів Договору недійсними та про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Пунктами 8, 9 частини 1 статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити, зокрема, порядок зміни і припинення дії договору, а також права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до частини 2 статті 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Позивач вважає, що спірні пункти Договору підлягають визнанню недійсними на підставі частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не передбачають права позичальника на розірвання договору.

Колегія суддів не приймає до уваги зазначене твердження позивача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зміст договору (як дво- або багатостороннього правочину) становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

З системного аналізу статей 627, 628 Цивільного кодексу України слідує, що у зміст договору, крім погоджених сторонами умов, входять і ті положення (умови), які приймаються ними як обов'язкові в силу чинного цивільного законодавства. Тобто, в договорі немає потреби дублювати положення, які є загальними для даного виду договору і передбачені у відповідних нормативних актах, оскільки сторони повинні керуватися ними незалежно від того, включені вони в договір чи ні.

Колегія суддів зазначає, що порядок зміни і розірвання договору врегульований статтями 631, 651-654 Цивільного кодексу України, частиною 7 статті 180, статтею 188 Господарського кодексу України.

Таким чином, у статті 203 Цивільного кодексу України мова йде про відповідність закону саме змісту правочину, а не його форми. Тому, визнавати пункти Договору недійсним на тих підставах, що останні не містять певних умов, зокрема, умов про право позичальника розірвати договір, не можна.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на те, що пункт 2.11.2. суперечить частинам 3-5 статті 188 Господарського кодексу України, оскільки надає право стороні кредитора в односторонньому порядку припиняти дію Договору вже на п'ятий робочий день від дати отримання позичальником пропозицій кредитора, повністю ігноруючи судовий порядок змін умов господарського договору у разі недосягнення його сторонами згоди, також є необгрунтованими, оскільки сторони, які є вільними в укладенні договору, згідно частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 188 Господарського кодексу України не позбавлені права передбачити умовами договору можливість зміни або розірвання договору в односторонньому порядку у відповідних випадках, крім того, сторони у добровільному порядку узгодили зазначену умову Договору.

Невідповідність спірних пунктів договору ТОВ «Старпласт» обґрунтовує також положеннями статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Пункт 6 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору відносить, зокрема, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.

За приписами частини 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Частина 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Колегія суддів зазначає, що за преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За приписами пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

На відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія цього Закону не поширюється.

З системного аналізу вищевикладеного, враховуючи, що за захистом свого права на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів» звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Старпласт» - юридична особа, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо помилкового застосування позивачем до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для визнання спірних пунктів Договору недійсними та правомірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Старпласт» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Старпласт» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/25078/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/25078/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/25078/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко