РІШЕННЯ

"21" січня 2016 р.Справа № 921/1098/15-г/4

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бурди Н.М.

Розглянув справу

за позовом Гусятинського районного споживчого товариства, АДРЕСА_4, 1,смт. Гусятин,48201

до Гусятинської селищної ради, вул. Пушкіна, 1, смт. Гусятин, Тернопільська область, 48201

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1

за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_2

про визнання незаконним п. 2 рішення Гусятинської селищної ради від 29.01.2015р. №1512 та п. 2 рішення Гусятинської селищної ради від 29.01.2015р. №1513.

За участі представників сторін:

позивача: уповноважена Мельничук О.О., довіреність № 17 від 01.08.15 р.

уповноважена Козак Н.В., довіреність № 18 від 01.08.15 р.

відповідача: член виконавчого комітету ОСОБА_6, доручення № 440 від 02.12.15 р.

третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: підприємець ОСОБА_2, свідоцтво № НОМЕР_1 від 26.01.09 р.

адвокат Аламбець Н.М., договір про надання юридичних послуг № 01/05/2015 від 18.05.15 р.

третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: уповноважений ОСОБА_8, довіреність № - від 01.04.15 р.

Суть справи:

Учасникам судового процесу роз'яснено їх процесуальні права та обов'язки згідно ст.ст. 20, 22, 27, 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Гусятинське районне споживче товариство, АДРЕСА_4, 1, смт. Гусятин звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до Гусятинської селищної ради, вул. Пушкіна, 1, смт. Гусятин, Тернопільська область, 48201 про визнання незаконним п. 2 рішення Гусятинської селищної ради від 29.01.2015р. №1512 та п. 2 рішення Гусятинської селищної ради від 29.01.2015р. №1513.

Ухвалою господарського суду про порушення провадження у справі від 11.11.2015 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на відповідача, залучено фізичну особу - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1 та фізичну особу - підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_2.

У судових засіданнях представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі і з підстав викладених у позовній заяві.

03.12.2015р. від позивача у справі надійшло клопотання №б/н від 03.12.2015 року про зупинення провадження у справі №921/1098/15-г/4 до прийняття рішення Вищим спеціалізованим судом України у справі №596/870/15-ц.

Розглянувши вказане клопотання Гусятинського РайСТ, заслухавши думку представників сторін з цього приводу, керуючись ст.79 ГПК України, суд відхилив його, виходячи з такого:

- статтею 79 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним (п.3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції");

- відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Згідно п. 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судам першої інстанції» (з наступними змінами та доповненнями), пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі, в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК України). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, при цьому іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 ГПК України, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3 та частиною другою статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Враховуючи вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясувати, як пов'язана справа, яка розглядається даним судом із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

І так як заявник просить зупинити провадження у даній справі до перегляду Вищим спеціалізованим судом України у цивільній справі №596/870/15-ц (провадження №22ц/789/1184/2015) в порядку касаційного провадження ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 07.09.2015р., якою закрито провадження у даній цивільній справі у зв'язку з тим, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, та яка набрала законної сили з моменту її проголошення, а також враховуючи те, що господарським судом при прийнятті позовної заяви б/н від 03.11.2015р. до розгляду визначено підвідомчість даного спору господарському суду, у відповідності до ст. 12 ГПК України, а тому підстав для задоволення вказаного клопотання суд не вбачає.

Також 03.12.2015р. представником третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ФОП ОСОБА_3 через канцелярію суду подано клопотання б/н від 03.12.2015р. (вх.номер 25451) про долучення до матеріалів справи документів згідно додатку. Так, зокрема, у долученому до клопотання поясненні б/н від 03.12.2015р. третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, як необґрунтованих та безпідставно заявлених, оскільки вважає, що у позивача не виникло право користування спірною земельною ділянкою площею 1,13 га у АДРЕСА_3 у спосіб, встановлений як нормами чинного законодавства, так і нормами законодавства, що діяло на момент перетворення у 1999 році Гусятинської районної спілки споживчих товариств на Гусятинське районне споживче товариство.

Такої ж думки притримується і третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ФОП ОСОБА_2 у долученому до клопотання б/н від 03.12.2015р. (вх. номер 25452) поясненні б/н від 03.12.2015р.

21.01.2016р. у судовому засіданні представник відповідача в усних поясненнях та додаткових обґрунтуваннях до відзиву (вх. номер 3897) заперечив проти заявлених позовних вимог оскільки вважає, що позивач не є користувачем земельної ділянки з врахуванням рішення Гусятинської селищної ради від 23.11.2011р. №308 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земельних ділянок, що використовуються Гусятинським райСТ", яке є чинним і ніким не скасоване, та про прийняття якого позивачу було відомо, що підтверджує долученими відповідачем до додаткового обґрунтування документами.

В даному судовому засіданні представником позивача оголошено короткий виклад обставин, що стали підставою для звернення із позовом до суду, з врахуванням поданого через канцелярію суду відзиву на заперечення відповідача (вх. номер 3898), у якому серед іншого зазначає те, що про прийняття рішення Гусятинської селищної ради від 23.11.2011р. №308 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земельних ділянок, що використовуються Гусятинським райСТ" позивач дізнався лише в у вересні 2015р., тоді як наведене рішення на його адресу не направлялось. Дізнавшись про прийняте рішення Гусятинське райСт звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовом про його (рішення) скасування, у зв'язку з чим позивачем заявлено клопотання про зупинення розгляду справи до набрання законної сили рішенням у справі №921/2/16-г/4 за позовом Гусятинського районного споживчого товариства до відповідача Гусятинської селищної ради про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради №308 від 22.11.2011 року, яке підтримано його представниками в судовому засіданні.

Представник відповідача проти зупинення провадження у справі заперечив, оскільки вважає, що предмет розгляду у справі №921/2/16-г/4 та у справі №921/1098/15-г/4 не є тотожним.

Господарський суд, розглянувши клопотання про зупинення розгляду справи, заслухавши пояснення та доводи представників відповідача та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та доводи, викладені на його обґрунтування, відмовив у його задоволенні з огляду на те, що обставини, встановлені в справі №921/2/16-г/4 за позовом Гусятинського районного споживчого товариства до відповідача - Гусятинської селищної ради про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради №308 від 22.11.2011 року, а також рішення суду в даній справі безпосередньо не вплинуть на збирання та оцінку доказів у справі №921/1098/15-г/4.

24.12.2015р. до початку судового засідання відповідачем через канцелярію суду подано письмовий відзив на позов №б/н від 24.12.2015 року із додатками, у якому відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує з наступних підстав:

- із об'єктів нерухомого майна, які було розташовано на земельній ділянці площею 1,13 га, постійне користування якою посвідчено Державним актом серії НОМЕР_2, частина будівель і споруд, що належали на праві власності Гусятинській райспоживспілці, протягом 2005-2012 років були відчужені громадянам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, а Гусятинською селищною радою укладено відповідні договори купівлі-продажу земельних ділянок для їх обслуговування. Таким чином станом на час розгляду спору у власності позивача перебуває лише один об'єкт нерухомого майна - магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1", для обслуговування якого згідно рішення Гусятинської селищної ради від 28.11.1995р. надана у постійне користування земельна ділянка площею 470 м.кв.;

- водночас, нормами чинного законодавства не передбачено можливість часткової відмови від права постійного землекористування у відповідній частині земельної ділянки, на якій розміщено об'єкт нерухомого майна, право власності на яке перейшло іншій особі;

- крім того відповідач зазначає, що 15.11.2011р. комісією Гусятинської селищної ради, за участі представника позивача, проведено інвентаризацію земельних ділянок , на яких розташовано майно Гусятинського райСт, за результатами якої складено акт та рекомендовано останньому виготовити правовстановлюючі документи на використання цих земельних ділянок. В подальшому рішенням №308 від 22.11.2011р. "Про затвердження результатів інвентаризації земельних ділянок, що використовуються Гусятинським райСт" припинено право постійного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_4, 5;

- з огляду на викладене, відповідач вважає оскаржувані рішення законними, прийнятими у встановленому порядку та в межах наданої йому чинним законодавством компетенції, які ґрунтуються на ст. ст. 12, 79-1,120 та п. "е" ст. 141 ЗК України, і такими, що прийняті внаслідок набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на цій земельній ділянці.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача через канцелярію суду надійшов супровідний лист №б/н від 24.12.2015 року із додатками.

Позивачем разом із супровідним листом №б/н від 24.12.2015 року до матеріалів справи долучено копію статуту Гусятинського РайСТ, постанови Вищого господарського суду від 26.02.2013р., 03.12.2013р., 26.05.2010р.

В судових засіданнях у відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи неодноразово відкладався (востаннє на 21.01.2016р.) для надання можливості сторонам та третім особам 1 та 2 , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, взяти участь у розгляді справи, а також подати витребувані судом документи та додаткові докази у справу.

Технічна фіксація (звукозапис) судового процесу у відповідності до ст. 81-1 ГПК України не здійснювалась за відсутності відповідного клопотання представників сторін та третіх осіб 1 та 2 , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін та третіх осіб 1 та 2 , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, господарським судом встановлено наступне:

07 травня 1997 року відповідно до рішення Гусятинської селищної Ради народних депутатів від 28.11.1995р. Гусятинській райспоживспілці на комплекс об'єктів в АДРЕСА_3 видано Державний акт серії НОМЕР_3 на право постійного користування земельною ділянкою площею 1,13 га по АДРЕСА_3, наданою для розміщення виробничих і складських приміщень, та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 86.

Рішенням п'ятої сесії двадцять третього скликання Гусятинської селищної ради від 07 квітня 1999 року "Про перенесення селищного ринку з АДРЕСА_3 (території колишнього магазину - складу будматеріалів райспоживспілки) і встановлення нових ставок ринкового збору" вирішено перенести з 20.04.1999 року селищний ринок з АДРЕСА_3

Гусятинське районне споживче товариство є власником нежитлових приміщень та споруд, що розміщені на території виділеної в постійне користування земельної ділянки, що підтверджується наступними документами:

- витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на 3/100 складу будматеріалів по АДРЕСА_4

- витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане Гусятинським районним комунальним БТІ від 20.05.2005р. номер витягу 7293616, яким посвідчується право власності на будівлю магазину та навіси по АДРЕСА_5

У 1999 році Гусятинська районна спілка споживчих товариств була перетворена у Гусятинське районне споживче товариство, яке, як зазначено у п. 3 Статуту Гусятинського споживчого товариства, затвердженого Зборами уповноважених пайовиків (протокол №6 від30.04.2002р.) та зареєстрованого в Реєстрі суб'єктів підприємницької діяльності 11.07.2002р. за №0010106, є правонаступником реформованої Гусятинської райспоживспілки.

В ході здійснення господарської діяльності Гусятинським районним споживчим товариством було проведено відчуження трьох об'єктів нерухомості за вказаною адресою, саме 44/100 - частина приміщення складу будівельних матеріалів - фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3, 32/100 - частин складу будматеріалів - фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2, 21/100-частини - ОСОБА_11

Для обслуговування відчуженого майна, правлінням районного споживчого товариства було дано згоду на вилучення частини земельної ділянки всього в розмірі 0,0929 га. (постанови правління №28 від 16.06.2009р., №25 від 15.06.2009р., №13 від 24.03.2010р.), іншою ж частиною земельної ділянки позивач користується і здійснює її обслуговування та упорядкування.

29 січня 2015 року Гусятинською селищною радою шостого скликання двадцять третьої сесії прийнято рішення №1512 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_4 ОСОБА_2» п.2 якого вирішено надати дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 98,00 кв.м. по АДРЕСА_4 для реконструкції та обслуговування будівлі магазину будівельних, промислових і господарських товарів в оренду терміном на 5 років з правом викупу за рахунок земель житлової та громадської забудови, забудованих земель громадського призначення не наданих у власність або постійне користування.

Аналогічним рішенням від 29.01.2015 року №1513 «Про розгляд заяви ОСОБА_3» надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 88,00 кв.м. по АДРЕСА_4.

Гусятинське райСТ, не погоджуючись із зазначеними рішеннями Гусятинської селищної ради, оскаржило їх в судовому порядку в частині надання дозволу ОСОБА_2 та ОСОБА_12 на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 98,00 кв. м. та 88 кв. м. по АДРЕСА_4 в оренду терміном на 5 років з правом викупу, вважаючи їх незаконним, необґрунтованим та такими, що суперечать нормами чинного законодавства. При цьому, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Гусятинське райСТ, як правонаступник Гусятинської райспоживспілки, є постійним користувачем вказаних земельних ділянок, про що свідчить Державний акт серії НОМЕР_4 на право постійного користування земельною ділянкою площею 1,13 га по по АДРЕСА_3, а тому, вилучення їх у такий спосіб (а отже і припинення постійного землекористування) порушує законне право позивача на розпорядження та користування ними, що суперечить нормам ст. 141 Земельного кодексу України, якою встановлено вичерпний перелік підстав припинення користування земельною ділянкою.

Проаналізувавши встановлені судом обставини в сукупності, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, у відповідності з статті 43 ГПК України, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, при цьому судом взято до уваги таке:

- у відповідності до ст.124 Конституції України, ст.ст. 26, 59, 74 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 1, 2, 12 ГПК України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів", постанови Пленуму Вищого господарського суду №10 від 24.10.2011р. (із наступними змінами та доповненнями), а також судової практики, що склалася, розгляд заявлених позивачем вимог щодо оскарження рішення органу місцевого самоврядування, підвідомчі господарському суду так як, реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності. Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізується волевиявлення держави або територіальної громади, як учасника цивільно-правових відносин, із якими виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто, справи у них підвідомчі господарським судам.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтями 19 Конституції України, ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією України, Законами України, актами Президента України, а також іншими нормативно-правовими актами. Рішення (акти) органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб повинні відповідати переліченому законодавству.

Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить законодавству і порушує цивільні права та інтереси (ст.21 ЦК України, ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

Такий висновок узгоджується також із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року , від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України.

Таким чином, органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Матеріали справи свідчать, що прийняті Гусятинською селищною радою рішення №1512 від 29.01.2015р. «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_4 ОСОБА_2» та №1513 від 29.01.2015р. «Про розгляд заяви ОСОБА_3» є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, оскільки не містять приписів, які б свідчили про їх дію впродовж певного часу, та дозволяють вчинити певні дії, які самі по собі не породжують прав на землю та які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання. В свою чергу, скасування таких актів не породжує наслідків для власника чи користувача земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства, які регулюють такі правовідносини.

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.11.2014, прийнятій колегією суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах.

Також, досліджуючи в процесі розгляду справи правомірність прийнятих рішень та відповідність їх нормам чинного законодавства, судом встановлено наступне:

- силу приписів ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За приписами ч.1 п. 34 ст. 26 Закону про місцеве самоврядування до повноважень міської ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарних засіданнях.

Відповідно до ст.116 ЗК України Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ст.12 ЗК України до повноважень міських, селищних, сільських рад, як органів місцевого самоврядування у галузі земельних відносин на їх території, належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Статтею 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Статтею 377 Цивільного кодексу України встановлено, що до особи, яка придбала будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача споруди переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Отже, законодавством чітко визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до їх власника переходить право власності/користування на частину земельної ділянки, на якій розташовані належні йому об'єкти нерухомості.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування (оренду) врегульовано, зокрема, ст.ст.123,124 Земельного кодексу України, на підставі яких і прийняте оскаржуване рішення.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст.1861 цього Кодексу (ч.4 ст. 123 ЗК України).

З врахуванням викладеного, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як власники об'єктів нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_4 в смт. Гусятин, з метою одержання в оренду земельних ділянок комунальної власності для обслуговування викуплених нежитлових приміщень звернулись у встановленому законом порядку до органу місцевого самоврядування , на території якого розміщено належне їм майно, з проханням надати дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 98,00 кв. м. та 88 кв. м. по АДРЕСА_4 в оренду терміном на 5 років з правом викупу.

І так як оскаржуваними рішеннями надано лише дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 98,00 кв. м. та 88 кв. м. (відповідно), які розміщені по АДРЕСА_4 в смт. Гусятин, тому, не має підстав вважати, що цим рішенням порушено право позивача, як постійного землекористувача, оскільки не гарантовано, що ці земельні ділянки будуть надані в користування третіх осіб 1 та 2, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

За наведених обставин суд не вбачає яким чином оскаржувані рішення Гусятинської селищної ради №1512 від 29.01.2015р. «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_4 ОСОБА_2» та №1513 від 29.01.2015р. «Про розгляд заяви ОСОБА_3» порушують права позивача, а тому позов до задоволення не підлягає.

Судовий збір згідно ст. 49 ГПК України покладається судом на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено 29.01.2016р.

Суддя Н.М. Бурда