ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа № 921/358/15-г/6

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого-судді: Данко Л.С.,

Суддів: Давид Л.Л.,

ОСОБА_1,

При секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь», № 623 від 19.08.2015 р. (вх. № 01-05/4229/15 від 21.09.2015 р.),

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 30 квітня 2015 року

у справі № 921/358/15-г/6 (суддя Шумський І.П.),

порушеній за позовом

Позивача: Державного концерну «Укроборонпром», м. Київ,

До відповідача: Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь», м. Тернопіль,

Про: стягнення 3561723,01 грн., в т.ч. 2830000,00 грн. основного боргу, 32741,10 грн. 3% річних, 359980,00 грн. інфляційних нарахувань, 339001,91 грн. пені та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача: не прибув;

від позивача: ОСОБА_2 п/к за довіреністю № Д-1259/2015 від 09.06.2015 р.

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представником позивача подано письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 вересня 2015 року, справу № 921/358/15-г/6 Господарського суду Тернопільської області розподілено колегії суддів у складі: ОСОБА_3 головуючий суддя, судді Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.09.2015 року апелянту поновлено строк на подання апеляційної скарги та ухвалою суду від 24.09.2015 р., ухвалою суду від 24.09.2015 р. прийнято апеляційну скаргу Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» за № 623 від 19.08.2015 р. (вх. № 01-05/4229/15 від 21.09.2015 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 28.10.2015 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи)(а. с. 66-67).

Також вищезазначеною ухвалою суду від 24.09.2015 р. Тернопільському державному науково-технічному підприємству «Промінь» відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до прийняття судом відповідного процесуального документа (пункт 2 резолютивної частини ухвали)( а. с.64-65).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 р. судом виправлено описку в п. 3 резолютивної частини ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 24.09.2015 р., про що сторін було повідомлено рекомендованою кореспонденцією (а. с. 78-79).

11.11.2015 р. ухвалою Львівського апеляційного господарського суду, за клопотанням позивача, продовжено строк розгляду спору і розгляд справи відкладено на 26.11.2015 р., про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 26.11.2015 р. внесено зміни у склад судової колегії з розгляду справи № 921/358/15-г/6 Господарського суду Тернопільської області, замість судді Орищин Г.В. введено суддю Давид Л.Л. Враховуючи принцип незмінності судді встановлений п. 3 ч. 4 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (зміна складу колегії суддів) розгляд даної справи починається заново. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених ст. 69 ГПК України строків вирішення спору (п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 6 «Про судове рішення»).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 26.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 20.01.2016 р., про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою кореспонденцією згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України.

В судове засідання, 20.01.2016 р. представник апелянта/відповідача не прибув, про причини не прибуття суд не повідомив, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи рекомендованою кореспонденцією.

Як вбачається з апеляційної скарги (а. с. 68-70), апелянт просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 30.04.2015 року у справі № 921/358/15-г/6 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ДК «Укроборонпром» про стягнення основного боргу в сумі 2830000,00 грн., 3% річних, інфляційних нарахувань та пені відмовити, судові витрати покласти на позивача.

Представник позивача в судове засідання прибув, подав, через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду, пояснення за вих. № UOP-2-2-280 від 16.01.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-04/329/16 від 20.01.2016 р.). У вказаних поясненнях позивач покликається на те, що ним у процесі розгляду даної справи в апеляційному провадженні було подано заяву про затвердження мирової угоди, у звязку з чим вважає, що виходячи із змісту ст. ст. 80, 99, 103 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд наділений процесуальними повноваженнями щодо затвердження мирової угоди та припинення провадження у справі. До вказаних пояснень представником позивача долучено копії постанов Львівського апеляційного господарського суду від 12.01.11 р., від 16.12.11 р., від 13.08.08 р., від 22.09.08 р., та Одеського апеляційного господарського суду від 03.06.2010 р., від 17.04.2012 р., від 12.01.2012 р., від 28.04.2015 р., від 16.06.2015 р., якими суди на стадії апеляційного провадження, затвердили мирові угоди та припинили провадження у справах, про що постановили відповідні постанови, а тому просить Львівський апеляційний господарський суд, з урахуванням зазначеної практики, затвердити мирову угоду та припинити провадження у справі. Крім того в судовому засіданні представником позивача подано належним чином завірені копії: Протоколу № 8 засідання комісії Державного концерну «Укроборонпром» з примирення щодо розгляду спору між Державним концерном «Укроборонпром» та Тернопільським державним науково-технічним підприємством «Промінь» від 03 листопада 2015 року та Графік погашення заборгованості з поворотної фінансової допомоги за договором № UOP-2.011-113-Д-13 від 19.12.2013 р. (додаток до Протоколу № 8 засідання комісії Державного концерну «Укроборонпром» з примирення щодо розгляду спору між Державним концерном «Укроборонпром» та Тернопільським державним науково-технічним підприємством «Промінь»), просить долучити зазначені документи до матеріалів справи.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 24.09.2015 року апелянту поновлено строк та прийнято апеляційну скаргу Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» до провадження. З підстав зазначених в ухвалах суду від 11.11.2015 р. та від 26.11.2015 р. розгляд даної справи було відкладено, про що сторони були належним чином повідомлені, відповідно до Інструкції з діловодства в господарських судах України.

Однак, уповноважений представник апелянта/відповідача в судове засідання жодного разу не прибув.

Стаття 22 ГПК України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін це право, а не обовязок, справа може розглядатись без їх участі, якщо незявлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість представника відповідача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Крім того, в ухвалі суду від 26.11.2015 р. участь повноважних представників сторін судом обовязковою не визнавалась (а.с. 115-116).

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.09.2015 р. (п. 5 резолютивної частини ухвали) зобовязано позивача (ДП «Укроборонпром») подати: довідку з ЄДРПОУ; письмовий, документально та нормативно обґрунтований відзив (заперечення) на апеляційну скаргу, однак вимог ухвали суду позивачем виконано не було.

Згідно ст. 99 ГПК України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення (ухвали) в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції. Відповідно до ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду апеляційної скарги по справі № 921/358/15-г/6 та прийшла до висновку, подані документи долучити до матеріалів даної справи та розглядати справу без участі представника апелянта/відповідача, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті.

Щодо заяви про затвердження апеляційним судом мирової угоди у справі № 921/358/15-г/6 (подана ТД НТП «Промінь» 26.11.2015 р. за вх. № 01-04/7549/15)(а.с. 100-101), з урахуванням письмових пояснень (вх. № ЛАГС 01-04/329/16 від 20.01.2016 р.), в яких позивач вважає, що виходячи із змісту ст. ст. 80, 99, 103 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд наділений процесуальними повноваженнями щодо затвердження мирової угоди та припинення провадження у справі № 921/358/15-г/6, то заслухавши пояснення представника заявника, оглянувши та дослідивши подані до справи докази в їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, заяву про затвердження мирової угоди апеляційним судом у справі № 921/358/15-г/6 (вх. № 01-04/7549/15 від 26.11.2015 р.) належить відхилити, виходячи з наступного.

Статтею 103 Господарського процесуального кодексу України встановлені повноваження апеляційної інстанції.

Так, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право:

1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення;

2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення;

3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково;

4) змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом ХІІ ГПК України.

Отже, правила, які встановлені тільки для розгляду справ у першій інстанції, застосуванню апеляційним судом не підлягають. Нормами ГПК України щодо вчинення господарським судом першої інстанції певних процесуальних дій не застосовуються судом апеляційної інстанції у випадках, коли відповідною нормою ГПК прямо передбачено, що процесуальна дія вчиняється лише до прийняття рішення судом першої інстанції, крім передбаченого статтею 24 ГПК України права залучити до участі у справі іншого відповідача, здійснити за згодою позивача заміну первісного відповідача належним відповідачем та зазначеного у статті 27 ГПК України права залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Апеляційна інстанція не застосовує положення ГПК України щодо затвердження господарським судом мирової угоди та відмови позивача від позову.

Апеляційне провадження у справі може бути припинено з підстав, зазначених у пунктах 1 (у т.ч. якщо буде встановлено, що особа, яка подала апеляційну скаргу, не мала права на таке подання) і 6 частини першої статті 80 ГПК України.

Правова позиція в цій частині викладена у постанові Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» (п. 8).

Слід, зокрема, зазначити, що у п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/2351 від 20.10.2006 р. «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в першому півріччі 2006 року» зазначено, що затвердження апеляційною інстанцією мирової угоди, укладеної сторонами в процесі апеляційного провадження, не є можливим, оскільки це потягло б за собою скасування рішення місцевого господарського суду з відповідної справи, що допускається виключно

з підстав, передбачених статтею 104 ГПК України.

Затвердження у судовому порядку мирової угоди, як процесуальна дія, вчиняється лише до прийняття рішення судом першої інстанції, в нашому випадку, місцевим господарським судом 30.04.2015 р. постановлено рішення у даній справі, сторони із заявою про затвердження мирової угоди до суду першої інстанції не зверталися, за таких обставин, апеляційна інстанція не вправі застосовувати положення ГПК України щодо затвердження господарським судом мирової угоди. Крім того, ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, суд апеляційної інстанції не вправі видавати виконавчі документи (накази, ухвали тощо).

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд дійшов до висновку про безпідставність заявленого клопотання (заяви) про затвердження мирової угоди по справі № 921/358/15-г/6 на стадії апеляційного провадження, що не позбавляє сторін у даній справі права звернутися із відповідною заявою до господарського суду, у спосіб та порядку передбаченому ст. 121 ГПК України про відстрочку або розстрочку виконання рішення, зміну способу та порядку виконання рішення, ухвали, постанови. Як зазначено у частині 4 ст. 121 ГПК України, мирова угода, укладена сторонами у процесі виконання судового рішення, подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення. Про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 30 квітня 2015 року по справі № 921/358/15-г/6 (суддя Шумський І.П.) позов задоволено частково, стягнуто з Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» на користь Державного концерну «Укроборонпром» 2830000,00 грн. - основного боргу, 32379,46 грн. - 3% річних, 359980,00 грн. інфляційних втрат, 339001,91 грн. - пені, 71227,23 грн. - судового збору (п. п. 1, 2 резолютивної частини рішення). В задоволенні вимог про стягнення 361,34 грн. - 3% річних відмовлено (п. 3 резолютивної частини рішення)(а. с. 52, 53-57).

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду від 30.04.2015 р. у справі № 921/358/15-г/6, апелянт/відповідач (Тернопільське державне науково-технічне підприємство «Промінь») звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а. с. 68-70), просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 30.04.2015 року у справі № 921/358/15-г/6 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ДК «Укроборонпром» про стягнення основного боргу в сумі 2830000,00 грн., 3% річних, інфляційних нарахувань та пені відмовити, судові витрати покласти на позивача.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального права, з неповним зясуванням судом усіх обставин справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що мають значення для справи, що призвело до незаконного та необґрунтованого рішення, відтак вважає, що дане рішення підлягає скасуванню.

З апеляційної скарги апелянта/відповідача вбачається, що факт укладення між позивачем та відповідачем спірних договорів та отримання скаржником коштів (позики) не заперечується, однак апелянт вважає, що сторони домовились відповідно до п. 4.2 спірних договорів продовжити строк дії договору та свої зобовязання перед позивачем (позикодавцем) забезпечити уклавши договір застави чи інший договір про забезпечення зобовязання протягом місяця з дня предявлення позикодавцем відповідної пропозиції (вимоги), згідно ст. 635 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), однак такої пропозиції на адресу скаржника направлено не було, що є на думку апелянта порушенням ст. 616 ЦК України. Крім того апелянт в апеляційній скарзі звертає увагу суду на те, що здійснення підприємницької діяльності апелянта є виключно під регулюванням, контролем та координацією концерну «Укроборонпром» (позивача у справі) та неможливість виконання зобовязання скрутним фінансовим становищем, збитковістю, а також відсутністю держзамовлення на продукцію підприємства є збитковим, що призведе до погіршення фінансово-економічного стану підприємства, яке згідно постанови КМУ № 83 від 04.03.2015 р. входить в перелік обєктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Враховуючи наведе апелянт/відповідач вважає, що рішення у справі № 921/358/15-г/6 підлягає скасуванню у звязку з недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів даної справи, Позивач: Державний концерн «Укроборонпром» є уповноваженим субєктом господарювання з управління обєктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі (ст. 4 Закону України «Про особливості управління обєктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» № 3531-VI від 16 червня 2011 року), є юридичною особою, йому присвоєно ідентифікаційний код юридичної особи: 37854297, місцезнаходження: 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону № 3531-VI, до складу Концерну входять державні підприємства оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенні підприємства (учасники Концерну), на основі фінансової залежності від одного або групи учасників Концерну, який виконує функції із забезпечення науково-технічного і виробничого розвитку, а також провадить інвестиційну, фінансову, зовнішньоекономічну та інші види діяльності.

Апелянт/відповідач: Тернопільське державне науково-технічне підприємство «Промінь» є державним комерційним підприємством, створено відповідно до наказу Державного комітету промислової політики України № 84 від 05 травня 2000 року «Про реорганізацію підприємств завод «Сатурн» і КБ «Промінь», м. Тернопіль» шляхом злиття цих підприємств і утворення на їх майні Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь». Підприємство є правонаступником всіх майнових та немайнових прав та обовязків Тернопільського державного заводу «Сатурн» і Тернопільського державного конструкторського бюро «Промінь», згідно п. 1 Статуту Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» (а. с. 39-44). Відповідно до Статуту Державного концерну «Укроборонпром», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 993 від 31 серпня 2011 року, ТД НТП «Промінь» включено до переліку державних підприємств - учасників Державного концерну «Укроборонпром». Постановою Кабінету Міністрів України № 83 від 04 березня 2015 року Тернопільське державне науково-технічне підприємство «Промінь» включено в перелік обєктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (а. с. 45). Тернопільське державне науково-технічне підприємство «Промінь» (надалі ТД НТП «Промінь»), є окремою юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс та самостійно відповідає за своїми зобовязаннями, ідентифікаційний код юридичної особи: 14040960, місцезнаходження юридичної особи: 46016, Тернопільська обл., м. Тернопіль, вул. Текстильна, 28.

З матеріалів справи вбачається та встановлено місцевим судом, 19 грудня 2013 року між Державним концерном «Укроборонпром» (Позикодавець за договором, Позивач у справі) та Тернопільським державним науково-технічним підприємством «Промінь» (Позичальник за договором, Відповідач у справі) було укладено договір позики №UОР-2.011-113-д-13 (надалі - Договір - 1)(а. с. 11-15).

Відповідно до п. 1.1. договору-1, на підставі абзацу 4 пункту 14 Статуту Державного концерну «Укроборонпром», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 р. № 993, в порядку та на умовах, визначених Договором, Позикодавець передає Позичальнику, у якості поворотної фінансової допомоги, грошові кошти, а Позичальник зобовязується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, визначеними цим договором. Позика за цим договором є безпроцентною (п. 1.2 договору - 1).

Сума позики за договором становить 630000,00 грн. (п. 2.1. договору-1).

Згідно п. 3.1. договору - 1, Позикодавець протягом тридцяти банківських днів з дати укладення договору - 1 перераховує суму позики в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника.

Пунктом 4.1. договору - 1 визначено, що перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику відповідно до п. 3.1. договору -1 і закінчується 16 грудня 2014 року.

Порядок повернення позики та відповідальність сторін сторонами передбачено у розділах 5 та 6 договору - 1.

В подальшому між тими ж сторонами у справі було укладено наступний договір позики №UОР-2.011-64-д-14 від 29 квітня 2014 року про надання ТД НТП «Промінь» поворотної фінансової допомоги в сумі 2200000 грн. та встановлено термін повернення позики до 28 липня 2014 року (надалі за текстом - Договір - 2)(а. с. 16-19).

16 липня 2014 року між сторонами у справі було укладено додатковий договір №1, яким було внесено зміни до пункту 4.1. договору - 2 № UOР-2.011-64-д-14 від 29 квітня 2014 року та викладено п. 4.1. зазначеного договору 2 у наступній редакції: « - перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику відповідно до п. 3.1. договору - 2 і закінчується 31 жовтня 2014 року».

Колегією суддів встановлено, що вищезазначені: договір - 1, договір - 2 та додатковий договір № 1, укладено між сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписано повноважними представниками сторін, їх підписи посвідчено печатками підприємств сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, 207, 208, 1046 Цивільного кодексу України.

За своїми основними та другорядними ознаками, зазначені правочини є договором позики (ст. 1046 ЦК України), правовідносини за яким регулюються приписами Глави 71 ЦК України.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як вбачається з спірних договорів та встановлено місцевим судом, цільове використання коштів сторонами в договорах -1, 2 та додатковому договорі № 1 визначено не було.

Відповідно до умов договору - 1 та договору - 2, платіжними дорученнями № 2706 від 19 грудня 2013 року відповідачу було надано поворотну фінансову допомогу на суму 630000,00 грн., платіжним дорученням № 3564 від 29 квітня 2014 року відповідачу надано поворотну фінансову допомогу на суму 2200000,00 грн. Загальна сума наданої поворотної фінансової допомоги становить 2830000,00 грн. (630000,00 грн. + 2200000,00 грн. = 2830000,00 грн.)(а. с. 20-21).

Як уже було вище зазначено у цій постанові, факт укладення між сторонами договорів позики та отримання відповідачем коштів, зокрема, апелянтом не заперечується, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Однак, у визначений строк відповідач свої договірні зобовязання перед позивачем не виконав, суму позики Державному концерну «Укроборонпром» не повернув, такі докази в матеріалах справи відсутні, сторонами не подано, у звязку з чим позивач змушений був звернутись із позовними вимогами до суду.

Стаття 1049 ЦК України покладає на позичальника обовязок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, Тернопільське державне науково-технічне підприємство «Промінь» своїх зобовязань за спірними договорами щодо повернення суми позики не виконав, заборгованість останнього перед позивачем складає 2830000,00 грн.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, статтею 509 ЦК України визначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Нормами ст. 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стаття 1049 ЦК України покладає на позичальника обовязок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Аналогічно, ст.526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В розумінні ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з договору та інших угод, передбачених законодавством, а також з угод, які не передбачені законом, але таких, які йому не суперечать. У відповідності до ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що вимога позивача про стягнення заборгованості в сумі 2830000,00 грн. підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, крім суми основного боргу, просить стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 339001,91 грн., яка нарахована відповідно до п. 6.3 договору - 1 та договору - 2.

Відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України (надалі ГК України) визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

За змістом ст. 230 ГК України, ст. 549 ЦК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ст. 550 ЦК України).

Предметом неустойки відповідно до ст. 551 ЦК України, може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4. ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі несвоєчасного повернення позичених коштів, п. 6.3 договору - 1 та договору - 2 передбачено нарахування пені в розмірі 0,1 %, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

З розрахунку поданого позивачем до справи вбачається, що ним розраховано розмір пені за кожним договором окремо. Так, згідно умов договору - 1, позивачем надано відповідачу поворотну фінансову позику на суму 630000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2706 від 19.12.2013 р., розмір пені в сумі 58667,67 грн. розраховано за період з 17.12.2014 р. по 31.03.2015 р., тобто в межах передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України.

Як уже було вище зазначено у цій постанові, згідно п. 4.1. договору - 1, перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику (відповідно до п. 3.1. договору 1) і закінчується 16 грудня 2014 року, включно. Відтак, за період 17.12.2014 р. по 05.02.2015 р. 50 днів прострочення, а не як зазначено позивачем 51 день прострочення, при ставці обліковій ставка НБУ 14,0%, яка діяла у період за який розраховується пеня, подвійна облікова ставка: 14,0%*2=28,0% (для розрахунку) /100% = 0,28, розрахунок розміру пені: 630000,00 грн. боргу * 0,28 (14%/100 = 0,14*2)/365 середньостатистичних днів року * 50 днів прострочення, пеня = 24164,38 грн., а не 24647,67 грн. як зазначено позивачем. За період з 06.02.2015 р. по 31.03.2015 р. 54 дні прострочення, позивач розраховував пеню за обліковою ставкою 0,1%, відтак за період з 06.02.2015 р. по 31.03.2015 р., пеня складатиме 34020,00 грн. Розрахунок пені: 630000,00 грн. - боргу *0,001 / 365 * 54 дні прострочення, пеня = 34020,00 грн.), що не перевищує подвійної облікової ставки встановленої НБУ за цей період. Сумарний розмір пені за договором - 1 становить 58184,38 грн. (24164,38 грн. + 34020,00 грн. = 58184,38 грн.). Згідно договору - 2, відповідачу надано поворотну фінансову позику в сумі 2200000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3564 від 29.04.2015 р., позивачем розраховано пеню у розмірі 280334,24 грн., за період з 01.11.2014 р. по 05.02.2015 р. За період 01.11.2014 р. по 12.11.2014 р. 12 днів прострочення, облікова ставка НБУ у період за який нараховується пеня - 12,5% (2200000,00 грн. боргу * 0,125 (125% / 100 = 0,125 * 2)/365 середньостатистичних днів року * 12 днів прострочення, пеня = 18082,19 грн. За період з 13.11.2014 р. по 05.02.2015 р. 85 днів прострочення, ставка НБУ за який нараховується пеня - 14% (2200000,00 грн. боргу * 0,14 (14,0%/100 = 0,14*2)/365 середньостатистичних днів року * 85 днів прострочення, пеня = 143452,05 грн. За період з 06.02.2015 р. по 31.03.2015 р. 54 дні прострочення, позивач розрахував пеню за обліковою ставкою 0,1% у розмірі передбаченому договором, що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ за період з 06.02.2015 р. по 31.03.2015 р. Розрахунок пені: 2200000,00 грн. - боргу *0,001/ 365 * 54 дні прострочення, пеня = 118800,00 грн. Сумарний розмір пені за договором - 2 становить 280334,24 грн. (18082,19 грн. + 143452,05 грн. + 118800,00 грн. = 280334,24 грн.). З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені за двома вищевказаними договорами позики підлягають до задоволення в сумі 339001,91 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 359980,00 грн. інфляційних втрат та 32741,10 грн. 3 % річних, які розраховано відповідно до приписів статті 625 ЦК України та місцевим судом в частині стягнення 3% річних задоволено частково, в сумі 32379,46 грн. та в сумі 359980 грн. інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17 грудня 2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, зокрема, викладені в листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 р. № 62-97 р.

З розрахунку поданого позивачем до справи вбачається, що позивачем розраховано інфляційні втрати за договором 1 за період з січня 2015 року по лютий 2015 року включно.

Відтак, згідно договору 1, за період січня 2015 року по лютий 2015 року включно, загальний індекс інфляційних втрат становив 108,6% (103,1%*105,3% ); Сума боргу: 630000,00 грн.*108,6 % = 684180,00 грн. 630000,00 грн., розмір інфляційних втрат = 54180,00 грн. Згідно договору 2, за період листопада 2014 року по лютий 2015 року включно, загальний індекс інфляційних втрат становив 113,9 % (101,9% * 103% * 103,1% * 105,3% ). Сума боргу: 2200000,00 грн.* 113,9% = 2505800,00 грн. 2200000,00 грн., розмір інфляційних втрат = 305800,00 грн. Отже, як встановив за перерахунком суд, до задоволення підлягає сума 359980,00 грн. (54180,00 грн. + 305800,00 грн.) інфляційних втрат, тобто в межах заявленого позову.

Щодо нарахованих позивачем 3 % річних в сумі 32741,10 грн. за договором - 1 та договором - 2, колегія суддів зазначає наступне.

Перерахунок розміру 3% річних, які розраховуються за формулою: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення / 365 середньостатистичних днів року = розмір процентів річних. Період прострочення за договором - 1: з 17.12.2014 р. по 31.03.2015 року включно = 104 дні, а не як зазначено позивачем 105 днів прострочення, сума заборгованості 630000,00 грн. * 3 % річних * 104 дні прострочення /365, три відсотки річних = 5385,21 грн., а не як зазначено позивачем 5436,99 грн. За період з 01.11.2014 року по 31.03.2015 року включно = 151 день прострочення, сума заборгованості 2200000,00 грн. * 3 % річних * 151 день прострочення /365, три відсотки річних = 27304,11 грн. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо часткового задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення 3% річних, лише в сумі 32379,46 грн., а не 32741,10 грн., як просив позивач у позовній заяві, відтак місцевий суд правомірно відмовив позивачу у стягненні з відповідача 361,34 грн. 3% річних.

Згідно п. 4 частини третьої статті 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші твердження апелянта/відповідача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, дослідивши всі обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта/відповідача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Тернопільської області від 30.04.2015 р. у справі № 921/358/15-г/6 - без змін.

Також слід зазначити, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.09.2015 року прийнято апеляційну скаргу Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» за № 623 від 19.08.2015 р. (вх. № 01-05/4229/15 від 21.09.2015 р.) до провадження та п. 2 резолютивної частини ухвали апелянту відстрочено сплату судового збору при поданні апеляційної скарги до прийняття судом відповідного процесуального документа (пункт 2 резолютивної частини ухвали, а. с.64-65).

Станом на час прийняття постанови по справі 921/358/15-г/6 скаржником не сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення місцевого суду за майновим спором в сумі 35613,61 грн.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку стягнути з Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» (46400, м. Тернопіль, вул. Текстильна, 28, ) на користь стягувача: Державного бюджету України (УДКСУ у Личаківському районі міста Львова, , р/р 2006 у ГУДКУ у Львівській області, МФО 825014) судовий збір в сумі 35613,61 грн. за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 30 квітня 2015 року у справі № 921/358/15-г/6 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Стягнути з Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» (46400, м. Тернопіль, вул. Текстильна, 28, ) на користь стягувача: Державного бюджету України (УДКСУ у Личаківському районі міста Львова, , р/р 2006 у ГУДКУ у Львівській області, МФО 825014) судовий збір в сумі 35613,61 грн. за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку.

3. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Давид Л.Л.

Суддя Галушко Н.А.

20.01.2016 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 25.01.2016 р.