РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016Справа №910/30780/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніан Велдінг Компані»
доПублічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»
провизнання договору недійсним

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Семеняка В.В. - представник за довіреністю № 529/14-Н від 08.10.2014.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.12.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніан Велдінг Компані» з вимогами до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання Договору поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 недійсним.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що Договір поруки № 12/56-4/1075, яким забезпечено виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапром» своїх зобов'язань за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008, було укладено між позивачем та відповідачем 17.12.2013, а саме станом на дату фактичного існування простроченого зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом за вказаними кредитними договорами. Позивач стверджує, що поручитель (позивач) не може поручитись за те, що боржник поверне суму кредиту в строк, визначений кредитним договором, оскільки боржник вже допустив відповідне прострочення / невиконання відповідного зобов'язання.

З огляду на вищевикладене, позивач стверджує, що укладення договору поруки з метою забезпечення виконання вже простроченого зобов'язання за кредитними договорами суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України), що є підставою для визнання Договору поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 порушено провадження у справі № 910/30780/15, розгляд справи призначено на 22.12.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 26.01.2016.

06.01.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що фат укладення між сторонами спірного договору поруки після прострочення позичальником (Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапром») своїх зобов'язань за кредитними договорами не свідчить, що Договір поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 суперечить діючому законодавству та має бути визнаний недійсним, оскільки законодавством не встановлено обмежень, зокрема, часових меж, укладення договору поруки по відношенню до основного зобов'язання.

Представник позивача у судове засідання 26.01.2016 не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 22.12.2015 та розпискою про відкладення розгляд справи від 22.12.2015.

При цьому, 26.01.2016 через канцелярію суду позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із хворобою представника позивача та додатково у вказаному клопотанні заявив про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Розглянувши у судовому засіданні 26.01.2016 клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд не знайшов підстав для його задоволення зважаючи на те, що чинним законодавством України не обмежено коло осіб, які можуть бути представниками сторін при розгляді справи.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду міста Києва «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Крім того, будь-яких інших поважних причин відкладення розгляду справи, зокрема, необхідності подання додаткових доказів, ознайомлення з матеріалами справи позивачем зазначено та обґрунтовано не було.

При цьому, стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Відповідно до статті 69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. Спір про стягнення заборгованості за опротестованим векселем має бути вирішено господарським судом у строк не більше одного місяця від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Суд зазначає, що продовження строку розгляду спору є правом, а не обов'язком суду, яке суд може реалізувати зважаючи на особливості розгляду спору, тоді як позивачем не обґрунтовано та не доведено тих обставин у даній справі, які є винятковими та за наявності яких суд може продовжити строк розгляду спору, у зв'язку з чим суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.01.2016 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 26.01.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

18.02.2004 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапром», Дочірнім підприємством «Промінструмент», Дочірнім торгівельно-промисловим підприємством «Комсервіс» (позичальники) укладено Генеральну кредитну угоду № 010/08/1901, відповідно до умов якої кредитор на підставі цієї Угоди зобов'язується надавати позичальникам кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених в додаткових кредитних договорах, що укладатимуться в рамках даної Угоди і які після їх підписання стають її невід'ємною частиною.

Згідно з п. 1.2 Генеральної кредитної угоди № 010/08/1901 від 18.02.2004 загальна сума наданих кредитором кредитних коштів не може перевищувати суми еквівалентної 2500000 дол США.

Відповідно до п. 1.3 Генеральної кредитної угоди № 010/08/1901 від 18.02.2004 термін користування кредитними коштами встановлюється до 18.02.2015. Термін дії Угоди вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо жодна із сторін не повідомить про зміни її умов за тридцять банківських днів до закінчення попереднього терміну. В разі такого повідомлення укладається додаткова угода на узгоджених сторонами умовах.

Відповідно до п. 2.2.1 Генеральної кредитної угоди № 010/08/1901 від 18.02.2004 сторони встановлюють, що в рамках даної Угоди може використовуватися такий вид кредитування як Кредитна лінія у національній валюті України; на підставі додаткових кредитних договорів позичальникам можуть надаватися кредити у національній валюті на наступних умовах: строк надання кредиту - в межах терміну, визначеного п. 1.3 Угоди; сума кредиту - в межах загальної суми, передбаченої п. 1.2 Угоди; відсоткова ставка - 20% річних.

В подальшому між сторонами було укладено ряд Додаткових угод до Генеральної кредитної угоди № 010/08/1901 від 18.02.2004, якими сторони вносили зміни та доповнення до вказаної генеральної угоди, зокрема, змінювали строк дії угоди, розмір кредитних коштів, сторін (до складу позичальників були включені Відкрите акціонерне товариство «Львівський завод штучних алмазів і алмазного інструменту», Закрите акціонерне підприємство «Монтаждлегмаш», Відкрите акціонерне товариство «Вінницький інструментальний завод» та інші).

Судом встановлено, що 20.10.2011 між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор/банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапром» (позичальник) укладено Кредитний договір № 010/42/594 «Відновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів», відповідно до умов якого кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 940000 грн. 00 коп., а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені цим Договором.

Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору № 010/42/594 від 20.10.2011 (в редакції Додаткової угоди № 1 від 12.10.2012) кінцевий термін погашення кредиту позичальником - 04.10.2013.

Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору № 010/42/594 від 20.10.2011 (в редакції Додаткової угоди № 1 від 12.10.2012) плата за користування кредитом розраховується на основі процентної ставки у розмірі 17,7% річних, починаючи з 12.10.2012.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору № 010/42/594 від 20.10.2011 виконання зобов'язань позичальника за цим договором забезпечується заставою/іпотекою/порукою, оформленими в якості забезпечення за угодою.

Відповідно до п. 6.1 Кредитного договору № 010/42/594 від 20.10.2011 (в редакції Додаткової угоди № 1 від 12.10.2012) сторони встановлюють, що позичальник погашає заборгованість за кредитом, починаючи з жовтня 2012 року за наступним графіком: до 31.10.2012 - 4673.00 грн; до 30.11.2012 - 9770,00 грн; до 31.12.2012 - 9770,00 грн.; до 31.01.2013 - 9770,00 грн.; до 28.02.2013 - 9770,00 грн.; до 31.03.2013 - 9770,00 грн.; до 30.04.2013 - 9770,00 грн.; до 31.05.2013 - 9770,00 грн.; до 30.06.2013 - 9770,00 грн.; 31.07.2013 - 69770,00 грн.; до 31.08.2013 - 69770,00 грн.; до 30.09.2013 - 69770,00 грн.; до 04.10.2013 - 647857,00 грн.

Судом встановлено, що 26.11.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапром» (позичальник) укладено Кредитний договір № 010/08/4157 «Відновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів», відповідно до умов якого кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії лімітом 60000 дол США 00 центів, а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором.

Додатковою угодою № 010/08/4157/4 від 02.11.2009 сторони виклали Кредитний договір № 010/08/4157 від 26.11.2008 у новій редакції, зокрема, зазначивши, що розмір не відновлювальної кредитної лінії становить 130000 дол США 00 центів.

Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору № 010/08/4157 від 26.11.2008 (в редакції Додаткової угоди № 010/08/4157/10 від 30.05.2013) сторони встановлюють, що позичальник зобов'язаний здійснити погашення основної заборгованості з 05.09.2013 по 04.10.2013.

Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору № 010/08/4157 від 26.11.2008 (в редакції Додаткової угоди № 010/08/4157/9 від 12.10.2012) плата за користування кредитом розраховується на основі процентної ставки у розмірі 3,63%, починаючи з 12.10.2012.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладених між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапром» Кредитного договору № 010/42/594 від 20.10.2011 та Кредитного договору № 010/08/4157 від 26.11.2008, суд дійшов до висновку, що вказані правочини за своєю правовою природою є кредитними договорами.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відзиві на позовну заяву, подану до відділу діловодства суду 06.01.2016, відповідач зазначив, що він належним чином виконав свої зобов'язання за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та надав Товариству з обмеженою відповідальністю «Мегапром» кредит у розмірі 940000 грн. 00 коп., в той час як Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегапром» не у повному обсязі повернуло банку кредит, у зв'язку з чим заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 становить 635300 грн. 00 коп. (сума основного боргу) та 177144 грн. 26 коп. (проценти за користування кредитом).

При цьому, відповідач зазначив, що прострочення Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» в частині повернення кредиту у розмірі 635300 грн. 00 коп. виникло з 04.10.2013, а прострочення в частині сплати процентів за користування кредитом за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 - з 01.12.2013.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що він належним чином виконав свої зобов'язання за Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008 та надав Товариству з обмеженою відповідальністю «Мегапром» кредит у розмірі 200000 дол США 00 центів, в той час як Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегапром» не у повному обсязі повернуло банку кредит, у зв'язку з чим заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» за Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008 становить 130000 дол США 00 центів (сума основного боргу) та 7427 дол США 14 центи (проценти за користування кредитом).

При цьому, відповідач зазначив, що прострочення Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» в частині повернення кредиту у розмірі 130000 дол США 00 центів та в частині сплати процентів за користування кредитом за Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008 виникло з 04.10.2013.

Судом встановлено, що 17.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юкрейніан Велдінг Компані» (поручитель) укладено Договір поруки № 12/56-4/1075 (з юридичною особою), відповідно до умов якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов кредитних договорів, за умовами якого позичальник/позичальники зобов'язані повернути кредити в розмірі 635300 грн. 00 коп.; 130000 дол США 00 центів та сплатити проценти за користування кредитами: за Кредитним договором № 1 у розмірі 17,7% річних або в будь-якому іншому розмірі, зміненому відповідно до умов кредитного договору 1, у тому числі на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим договором; за Кредитним договором № 2 у розмірі 3,63% річних або в будь-якому іншому розмірі, зміненому відповідно до умов кредитного договору 2, у тому числі на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим договором.

Відповідно до розділу «визначення термінів» Договору поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 Кредитним договором № 1 є Кредитний договір № 010/42/594 від 20.10.2011 «Відновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів» терміном дії до 04.10.2013; Кредитним договором № 2 є Кредитний договір № 010/08/4157 від 26.11.2008 «Відновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів» терміном діє до 04.10.2013.

Відповідно до п. 1.2 Договору поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, в порядку та строки, визначені кредитними договором, у тому числі при виникненні підстав для дострокового повного/часткового виконання забезпечених зобов'язань.

Відповідно до п. 7.2 Договору поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками сторін. Порука, встановлена договором, припиняється через п'ять років від дня закінчення строку/настання терміну виконання забезпеченого зобов'язання.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що Договір поруки № 12/56-4/1075, яким забезпечено виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапром» своїх зобов'язань за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008, було укладено 17.12.2013, тобто станом на дату фактичного існування простроченого зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом за вказаними кредитними договорами.

Позивач стверджує, що поручитель (позивач) не може поручитись за те, що боржник поверне суму кредиту в строк, визначений кредитним договором, оскільки боржник вже допустив відповідне прострочення / невиконання відповідного зобов'язання.

З огляду на вищевикладене, позивач стверджує, що укладення договору поруки з метою забезпечення виконання простроченого зобов'язання за кредитними договорами суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України), що є підставою для визнання Договору поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 недійсним.

При цьому, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, боржника за кредитними договорами, за якими забезпечено виконання зобов'язань за Договором поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013, - Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром», з огляду на те, що до предмету доказування у даній справі, а отже і до предмету дослідження судом не входять обставини, які пов'язані з безпосереднім виконанням зобов'язань боржником або поручителем за кредитними договорами, тобто, факти, які можуть вплинути на права та обов'язки боржника за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Однак, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами існування обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність правочину, зокрема, позивачем не доведено, що укладений між сторонами Договір поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 є недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов'язання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобов'язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (ст. 546 ЦКУ).

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України, договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частиною 2 статті 553 Цивільного кодексу України, порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Так, у відзиві на позовну заяву, подану до відділу діловодства суду 06.01.2016, відповідач зазначив, що він належним чином виконав свої зобов'язання за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та надав Товариству з обмеженою відповідальністю «Мегапром» кредит у розмірі 940000 грн. 00 коп., в той час як Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегапром» не у повному обсязі повернуло банку кредит, у зв'язку з чим заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 становить 635300 грн. 00 коп. (сума основного боргу) та 177144 грн. 26 коп. (проценти за користування кредитом).

При цьому, відповідач зазначив, що прострочення Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» в частині повернення кредиту у розмірі 635300 грн. 00 коп. виникло з 04.10.2013, а прострочення в частині сплати процентів за користування кредитом за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 - з 01.12.2013.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що він належним чином виконав свої зобов'язання за Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008 та надав Товариству з обмеженою відповідальністю «Мегапром» кредит у розмірі 200000 дол США 00 центів, в той час як Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегапром» не у повному обсязі повернуло банку кредит, у зв'язку з чим заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» за Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008 становить 130000 дол США 00 центів (сума основного боргу) та 7427 дол США 14 центи (проценти за користування кредитом).

При цьому, відповідач зазначив, що прострочення Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» в частині повернення кредиту у розмірі 130000 дол США 00 центів та в частині сплати процентів за користування кредитом за Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008 виникло з 04.10.2013.

Тобто, станом на дату укладення між позивачем та відповідачем Договору поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 строк виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапром» своїх зобов'язань за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008 настав.

Разом з тим, суд зазначає, що порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, в даному випадку зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008 в частині повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та інших платежів. Тобто, порука має акцесорний характер по відношенню до основного зобов'язання та спрямована саме на забезпечення виконання такого зобов'язання.

При цьому, законодавством не встановлено обмеження щодо неможливості укладення договору поруки після прострочення виконання боржником основного зобов'язання, тобто неможливості забезпечення порукою вже простроченого зобов'язання.

Суд зазначає, що враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов'язання), до істотних умов договору поруки слід віднести: визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; відомості про сторони: кредитора і поручителя; відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч. 1 ст. 555 ЦК у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч. 2 ст. 556 ЦК).

Разом з тим, твердження позивача про те, що підставою для визнання недійсним договору поруки є його укладення після настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором (строку виконання основного зобов'язання), суд вважає необгрунтованими, оскільки забезпечення виконання зобов'язання порукою станом на дату вже існування прострочення виконання основного зобов'язання нормами Цивільного кодексу України та будь-якими іншими актами цивільного законодавства - не заборонена.

При цьому, суд зазначає, що, як і інші способи забезпечення виконання зобов'язань, порука має забезпечує дійсне зобов'язання (статті 548 Цивільного кодексу України). Тобто, на момент укладення договору поруки вже має існувати основне зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Суд зазначає, що норми чинного законодавства, якими врегульовано відносини поруки, мають диспозитивний характер, надаючи можливість сторонам врегулювати на свій розсуд переважну частину умов договору, зокрема щодо обсягу зобов'язання поручителя, характеру зобов'язання поручителя, тощо.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що договір поруки повинен забезпечувати дійсне зобов'язання та бути укладений до моменту виконання боржником основного зобов'язання. Так, метою укладення договору поруки є забезпечення виконання зобов'язання і такий договір може бути укладений на будь-який момент існування основного зобов'язання до моменту його виконання, що не суперечить правовій природі поруки та відповідає праву сторін на вільне (на власний розсуд) погодження умов договору.

Суд зазначає, що доказів виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапром» свого обов'язку за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008, зокрема, в частині повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом, станом на дату укладення Договору поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 сторонами суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що станом на дату укладення Договору поруки № 12/56-4/1075 (17.12.2013) існувало основне зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності тих обставин (враховуючи заявлені позивачем підстави позову), з якими закон пов'язує визнання договору поруки недійсним, у зв'язку з чим суд відмовляє у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніан Велдінг Компані» про визнання Договору поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 01.02.2016

Суддя І.М. Отрош