КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа№ 910/25166/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АТП-1"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2015 року по справі №910/25166/15 (суддя Пукшин Л.Г.) повний текст якого складено 19.11.15року.

за позовом Публічного акціонерного товариства "АТП-1"

до Київської міської ради

про тлумачення змісту правочину

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "АТП-1" до Київської міської ради про тлумачення умов договору на право тимчасового користування земельною ділянкою реєстраційний № 79-5-00067, що був укладений між сторонами 13 грудня 2001 року, а саме: що згідно пункту 1.1. договору на право тимчасового користування земельною ділянкою № 79-5-00067 від 13 грудня 2001 року, предметом Договору є користування земельною ділянкою в розумінні використовує та вилучає з неї корисливі властивості, а не орендує її в розумінні положення статті 1 Закону України "Про оренду землі".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.15р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що позивачем було безпідставно заявлено зазначений позов, з огляду на надання бажаного позивачу тлумачення спірного договору в іншому судовому процесі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "АТП-1", звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2015 року та прийняти нове рішення, позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АТП-1" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2015р. у справі №910/25166/15 передано на розгляд колегії суддів головуючий суддя Тищенко О.В., судді Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

На підставі апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства " АТП-1" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2015р. у справі №910/25166/15, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 14.12.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд скарги на 26.01.16р.

Апелянт в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду м. Києва від 18.11.2015р. у справі №910/25166/15скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20 Господарського суду України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2 Господарського процесуального кодексу України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 148 Господарського кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною державою. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до Земельного кодексу України та інших законів.

Відносини землекористування врегульовані Земельним кодексом України (далі -ЗК України), Законом України «Про оренду землі»від 06.10.1998 року № 161-ХІУ, зі змінами (далі вживається скорочено ЗУ «Про оренду землі»), який є спеціальним законом стосовно відносин, пов'язаних з орендою землі, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

За статтею 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні паї (частки).

Статтею 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Орендою землі у відповідності до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» (редакція чинна на момент виникнення спірних правовідносин) є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Як встановлено ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Договір оренди землі, відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно положень Господарського кодексу України підставами виникнення господарських зобов'язань, зокрема, є господарський договір (частина 1 статті 174); господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (частина 1 статті 180).

В силу частини 7 статті 179 названого кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним тоді, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, при цьому згідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи 13 грудня 2001 року між Київською міською радою (надалі - відповідач) та Відкритим акціонерним товариством "АТП-1", назва якого змінена на Публічне акціонерне товариство "АТП-1", (надалі - позивач) було укладено договір на право тимчасового користування землею (надалі - договір). Вказаний договір зареєстровано за № 79-5-00067 від 13.12.2001.

У відповідності до п. 1.1. договору Київська міська рада на підставі рішення від 30.11.2000 р. № 90/1067 надає, а відкрите акціонерне товариство "АТП-1" приймає в тимчасове довгострокове користування земельну ділянку загальною площею 82 997 кв.м. згідно з планом землекористування, що додається.

Згідно з п.1.2. договору земельна ділянка площею 82997 кв.м. надається в тимчасове довгострокове користування строком на 24 роки, в тому числі 1048 кв.м. в межах червоних ліній без права будівництва капітальних споруд та 1563 кв.м. без права будівництва капітальних споруд, для експлуатації та обслуговування комплексу будівель і споруд на вул. Промисловій, 1 у Голосіївському районі м. Києва.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що плата за землю вноситься землекористувачем згідно Закону України "Про плату за землю" у вигляді земельного податку у розмірі 1% у рік від грошової оцінки земельної ділянки.

У відповідності до пояснень позивача, ПАТ "АТП-1" дізналося 30.03.2015 р., що відповідач трактує вказаний договір на право тимчасового користування земельною ділянкою як договір оренди, внаслідок чого своїм рішенням № 89/9146 від 28.02.2013 р. намагається внести зміни до п. 2.1. договору, зазначивши, що орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки. За переконаннями позивача, між сторонами був укладений договір користування земельною ділянкою, а не договір оренди, оскільки він не посвідчений нотаріально за місцем знаходженням земельної ділянки, та не містить істотних умов договору оренди.

Предметом розгляду даного господарського спору є тлумачення умов договору, а саме: що згідно з п. 1.1. договору на право тимчасового користування земельною ділянкою № 79-5-00067 від 13 грудня 2001 року, предметом Договору є користування земельною ділянкою в розумінні використовує та вилучає з неї корисливі властивості, а не орендує її в розумінні положення статті 1 Закону України "Про оренду землі".

Згідно ч. 2,3 ст. 213 Цивільного кодексу України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Проаналізувавши укладений між сторонами по справі договір, колегія суддів відхиляє твердження позивача з приводу того, що спірний договір не відноситься до договору оренди земельної ділянки, а позивач за спірним договором являється лише землекористувачем та сплачує податок на землю у відповідності до норм ПКУ, оскільки зі змісту укладеного між сторонами по справі договору на право тимчасового довгострокового користування землею вбачається, що за своїм змістом він повністю відповідає договору оренди та підпадає під регулювання норм ЦК України, Закону України «Про оренду» , в той час як землекористування відповідною земельною ділянкою у розумінні норм ПКУ підтверджується наявністю у користувача акту на тимчасове/довгострокове користування земельною ділянкою, виданого на підставі відповідного нормативно-правового акту органу місцевого самоврядування або державного органу (рішення, розпорядження тощо).

Таким чином, укладений між сторонами договір є договором оренди земельної ділянки і не встановлює іншого виду зобов'язальних відносин між сторонами, окрім правовідносин оренди землі на умовах платності та строковості користування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов ґрунтовного висновку з приводу того, що спірні питання які увійшли до предмету даного господарського спору вже досліджувався в іншому судовому процесі, а саме у справі № 910/5402/15-г за позовом заступника прокурора Голосіївського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради з вимогами до Публічного акціонерного товариства "АТП-1" про внесення змін договору оренди земельної ділянки від 13.12.2001, у ході розгляду якої було встановлено, що «……Договір на право тимчасового довгострокового користування землею визначає права та обов'язки сторін стосовно платного строкового користування земельною ділянкою, тобто правовідносини, які виникли внаслідок його укладення між сторонами - є правовідносинами оренди, а отже, укладений між сторонами договір є договором оренди земельної ділянки …..», а отже з огляду на положення ст. 35 ГПК України у суду були відсутні підстави для повторного встановлення наведеної підстави.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АТП-1» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 18.11.2015 року по справі № 910/25166/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/25166/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова