РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016Справа №910/31247/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Аркона"

до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

про визнання недійсним арбітражного застереження до договору кредиту №355-24/2-042 від 18.10.2006 року

Представники сторін:

від позивача: Карпов В.С. - директор, відповідно до витягу з ЄДРПОУ № 21620705 від 19.01.2016 року;

від відповідача:Ганага А.С. - представник за довіреністю № 02-36/3075 від 24.10.2014 року.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Аркона" до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання недійсним арбітражного застереження до договору кредиту №355-24/2-042 від 18.10.2006 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.10.2006 року між ним та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір про надання кредиту № 355-24/2-042.

Відповідно до п.6.2 договору, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.. 5 Закону України «Про третейські суді», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Проте, позивач вважає, що пункт 6.2 договору кредиту укладений всупереч вимог закону та просить суд визнати його недійсним.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.12.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 22.12.2015 року.

В судове засідання 22.12.2015 року представник позивача не з'явився, вимоги ухвали суду від 11.12.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Представник відповідача виконав вимогу ухвали суду від 11.12.2015 року та подав заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 22.12.2015 року розгляд справи відкладено на 26.01.2016 року.

В судовому засіданні 26.01.2016 року представник позивача подав усне клопотання про витребування доказів.

Представник відповідача заперечував.

Суд відмовив у задоволенні клопотання позивача у зв'язку з його необґрунтованістю.

Представник позивача підтримав позовні вимоги просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував, просив суд в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

18.10.2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Аркона" (позичальник) укладено договір кредиту № 355-24/2-042.

Відповідно до п. 1.1 договору кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання, у сумі 423 062,00 грн. зі сплатою 17,5 процентів річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеними тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку 1 до цього договору, що є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 6.2 договору, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.. 5 Закону України «Про третейські суді», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Свої позовні вимоги щодо визнання недійсним п.6.2 договору кредиту в редакції від 18.102.006р., позивач обґрунтовує тим ,що при укладенні третейської угоди у вигляді застереження в кредитному договорі не було дотримано вимог статті 18 Закону України «Про третейські суди», а також, те, що положення третейської угоди суперечать вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди».

Зокрема, щодо визнання третейської угоди у вигляді третейського застереження в договорі недійсною позивач обґрунтовує тим, що при укладанні договору, зокрема п. 6.2 договору, було відсутнє волевиявлення позивача. Позивач вказує на те, що при укладанні договору останньому не було надано для ознайомлення Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Позивач також наголошує на тому, що в третейській угоді не визначений предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду, не вказані сторони та їх місце знаходження, не зазначено дату та місце укладання третейського застереження, а бо посилання на умови договору, які містять відповідні відомості.

Суд не погоджується із зазначеними доводами позивача із наступних підстав.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладений між сторонами договір кредиту № 355-25/2-042 від 18.10.2006 року, який містить оспорювану третейську угоду, за своєю правовою природою є кредитним договором.

Згідно з ч. 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Приймаючи до уваги той факт, що статтею 1055 ЦК України передбачено обов'язкову письмову форму кредитного договору, то в розумінні ст. ст. 639 та 640 ЦК України моментом укладання кредитного договору є момент підписання його сторонами.

Таким чином, позивач своїм підписом на договорі підтвердив згоду зі всіма умовами договору, як істотними згідно з чинним цивільним та господарським законодавством, так і з визначеними сторонами договору.

Крім того, позивачем не надано доказів про внесення ним пропозицій щодо зміни будь-яких умов договору кредиту.

Щодо тверджень позивача про невідповідність оспорюваної третейської угоди вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди», суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про третейські суди", третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Аналіз зазначеної статті свідчить про те, що регламент третейського суду є частиною угоди, сторони зобов'язані керуватись регламентом третейського суду, незалежно від того, чи він оформлений на паперовому носії як додаток до договору чи ні.

Згідно з ч.1 статті 10 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що положення про постійно діючий третейський суд та регламент третейського суду затверджуються його засновником і публікуються.

Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків створений та діє на основі Закону України "Про третейські суди", Положення про Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків та Регламенту Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків, які є відкритими для доступу та з якими з якими кожна сторона має рівні права на ознайомлення у Третейському суді або на сайті суду (http: tretsud.aub.oru.ua).

Враховуючи вищезазначене, законом не встановлено, а також сторонами кредитного договору не передбачено обов'язок ПАТ «Укрсоцбанк» ознайомлювати позивача з Регламентом третейського суду або додавати його у якості додатку до договору, що містить третейське застереження.

Щодо твердження позивача про те, що в третейській угоді (застереженні) не визначений предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду, не вказані сторони та їх місце знаходження, не зазначено дату та місце укладення третейського застереження, то суд зазначає наступне.

Законом України від 05.03.2009 року №1076-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів на виконання рішень третейських судів» внесено зміни до статті 12 Закону України "Про третейські суди", зокрема статтю 12 частини четвертою доповнено новою частиною такого змісту «Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди».

Відповідно до ч.2 статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Таким чином, на момент укладення третейської угоди (18.10.2006р.) законодавством не було передбачено необхідності обов'язкового значення відомостей про найменування сторін та їх місцезнаходження, інформації про предмет спору, місце і дату укладення угоди, тощо.

Щодо доводів позивача про обмеження конституційного права позивача на судовий захист компетентним судом, уповноваженим здійснювати правосуддя, у зв'язку з включенням до договору третейського застереження, викладеного у пункті 6.2 договору, суд зазначає, що обрання сторонами за взаємною домовленістю у встановленому порядку та визначених законодавством межах позасудового порядку вирішення спору не є порушенням права на судовий захист, якщо така домовленість відповідає внутрішній волі та намірам сторін.

Конституційний Суд України, вирішуючи спір у справі № 1-3/2008 (Рішення від 10.01.2008р. № 1-рп/2008) за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) зазначив, що гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 року № 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 Господарського процесуального кодексу України, стаття 6 Закону).

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з абз. 4 п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину (третейської угоди), були дотримані сторонами під час укладання третейської угоди у вигляді третейського застереження в договорі кредиту №355-24/2-042 від 18.10.2006 року.

Позивачем не доведено наявність законних підстав для визнання недійсною третейської угоди у вигляді третейського застереження в договорі кредиту №355-24/2-042 від 18.10.2006 року, тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача та про відсутність порушення права позивача, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 04.02.2016 року.

Суддя С.М.Мудрий