ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.01.16 Справа № 904/10721/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фабрика нетканих матеріалів", м. Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ", м. Павлоград, Дніпропетровська область

про стягнення 45780, 20 грн.

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. № 06 від 10.12.15

від відповідача: ОСОБА_2 - представник за дов. № 289/ВП/15 від 18.12.15

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фабрика нетканих матеріалів" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення 39888, 24 грн. основного боргу, 3766, 97 грн. пені, 409, 81 грн. трьох відсотків річних та 1715, 18 грн. інфляційних втрат. Також, у позовній заяві позивач, з метою забезпечення позову, просив суд накласти арешт на майно та банківські рахунки.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 1173-ПУ-УМТС від 12.05.2015 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.12.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 18.01.2016.

18.01.2016 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату та зобов'язання позивача направити на адресу відповідача копії документів, доданих до позовної заяви.

У судовому засіданні 18.01.2016, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 25.01.2016 та зобов'язано представника позивача надіслати на адресу відповідача додатки до позовної заяви, докази надсилання надати до суду. Представника відповідача зобов'язано до наступного судового засідання надати відзив на позовну заяву та повідомлено, що він не позбавлений права ознайомитись з матеріалами справи.

21.01.2016 позивачем надано до суду клопотання про залучення до матеріалів справи доказів надсилання на адресу відповідача позивної заяви з додатками.

25.01.2016 відповідач надав до суду відзив на заяву про забезпечення позову, в якому він заперечив проти задоволення даної заяви, у зв'язку з тим, що позивачем не надано до суду доказів дій ухилення відповідача від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду, а тому відповідача вважає заяву позивача про забезпечення позову необґрунтованою.

25.01.2016 відповідач подав до суду клопотання, в просить суд витребувати у ТОВ "ДФНМ" документи, які підтверджують обсяг повноважень та право підпису комерційного директора на таких документах як видаткова накладна.

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено:1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Господарський суд відмовив у задоволенні даного клопотання у зв'язку з його необґрунтованістю.

25.01.2016 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на позов, в яких він зазначив, що відповідно до умов п. 4.7 договору, строк розрахунку за отриману продукцію згідно спірної видаткової накладної є таким, що не настав, оскільки строк оплати товару не пов'язаний з датою оформлення видаткової накладної, а пов'язаний з датою вказаною представником покупця в момент передачі продукції, однак остання на видатковій накладній № 0000476 від 04.06.2015 відсутня.

Відповідач у запереченнях від 22.01.2016, що надійшли до суду 25.01.2016, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та зазначає, що позивач, в порушення умов розділу 5 договору, не надав відповідачеві рахунок на оплату поставленої продукції. У зв'язку з тим, що позивач не надав відповідачу рахунок на оплату поставленого товару, останній скористався своїм правом, передбаченим п. 4.5 договору, та затримав оплату поставленого товару.

25.01.2016 відповідач подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі, у зв'язку із вирішенням пов'язаної з нею справи іншим судом.

Також, у даному клопотанні відповідач зазначив, що на момент настання строку розрахунку з позивачем за отриману продукцію згідно договору поставки № 1173-ПУ-УМТС від 12.05.2015 по специфікації від 19.05.2015, у відповідача була відсутня фінансова можливість вчасно проводити розрахунки, у зв'язку із скрутним фінансовим становищем, обумовленим проведення АТО на сході України. На думку відповідача, сталася істотна зміна обставин, що унеможливлює виконання договору на умовах, які досягнуто сторонами при його укладанні, в зв'язку з чим, на підставі ст. 652 ЦК України, виникли підстави для внесення змін до договору в частині відстрочення оплати за отриману продукцію. Дана обставина зумовила звернення відповідача до суду із позовом про внесення змін до договору поставки № 1173-ПУ-УМТС від 12.05.2015.

У судовому засіданні 25.01.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.05.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фабрика нетканих матеріалів" (далі - позивач, постачальник) та Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (далі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 1173-ПУ-УМТС (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору у порядку та на умовах, передбачених цим договором, постачальник зобов'язується поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення, код ГК (далі - продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами у цьому договорі та специфікаціях, що є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору покупець зобов'язується прийняти та оплатити продукцію, що йому поставляється, у відповідності до умов цього договору.

Пунктом 4.1 договору сторони погодили, що поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними показниками та у строки, узгоджені сторонами у специфікаціях до цього договору.

Відповідно до п. 5.2 договору ціни на продукцію, що поставляється постачальником, встановлюються сторонами у специфікаціях до договору.

19.05.2015 сторонами було складено та підписано специфікацію до договору від 12.05.2015 № 1173-ПУ-УМТС, якою погодили поставку продукції на загальну суму 39888, 24 грн. (арк. с. 17).

Пунктом 5 специфікації встановлено, що розрахунок за продукцію, що поставляється постачальником по даній специфікації до договору, здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 60 календарного дня з дати поставки продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної та документів, передбачених умовами договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунка покупця.

На виконання умов договору та специфікації до нього, позивач поставив, а відповідач, на підставі довіреності від 28.05.2015 № 221875/п (арк. с. 19), прийняв продукцію згідно специфікації на загальну суму 39888, 24 грн., що підтверджується видатковою накладною від 04.06.2015 № РН-0000476 (далі - видаткова накладна), підписаною обома сторонами та скріпленою печатками підприємств (арк. с. 18).

Відповідач вартість поставленої продукції не сплатив, у зв'язку з чим позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про сплату заборгованості у розмірі 39888, 24 грн. (арк. с. 21-27). Дані вимоги були залишені відповідачем без відповіді.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем складає 39888, 24 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем не заперечено факт отримання продукції за представленою видатковою накладною та не надано доказів повної його оплати на суму 39888, 241 грн., а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню у повному обсязі у розмірі 39888, 24 грн.

Господарський суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо того, що відповідно до умов п. 4.7 договору, строк розрахунку за отриману продукцію згідно спірної видаткової накладної є таким, що не настав, оскільки строк оплати товару не пов'язаний з датою оформленням видаткової накладної, а пов'язаний з датою вказаною представником покупця в момент передачі продукції, однак остання на видатковій накладній № 0000476 від 04.06.2015 відсутня, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4.7 договору датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником. При поставці автомобільним транспортом датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на видатковій накладній.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської

- операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" (852-15), або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 вищевказаного Положення первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції.

Згідно ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Зі змісту вищенаведених норм вбачається видаткова накладна є первинним документом, а первинні документи фіксують факт здійснення господарських операцій та складаються саме під час здійснення даної господарської операції.

Крім того, до матеріалів справи залучено товарно-транспортну накладну № НОМЕР_1 від 04.06.2015, згідно якої відповідачем було прийнято продукцію за видатковою накладною № 476 від 04.06.2015.

Враховуючи вищенаведене та оцінюючи існуючі докази в їх сукупності, суд вважає датою поставки продукції за вищевказаною видатковою накладною саме 04.06.2015.

Заперечення відповідача щодо правомірної затримки оплати продукції, поставленої за вказаною видатковою накладною, на підставі п. 4.5 договору, в зв'язку з ненаданням позивачем відповідачу рахунку-фактури, як-то передбачено умовами договору, не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

В договорі не передбачено інший порядок передачі документів, ніж той, що вказаний в п. 4.3 договору, тобто разом з продукцією, що поставляється, та не передбачено складання окремого документу про передачу вказаних документів, або обов'язкове надіслання їх на адресу покупця.

Відповідно до ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Тобто, у разі невиконання з боку позивача зобов'язання щодо передання документів, відповідач має право встановити розумний строк для їх передання або відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Відповідно до п. 2.2 договору приймання продукції здійсняється на підставі фактичних даних якості та кількості у відповідності з звичаями ділового обороту. Під звичаями ділового обороту сторони розуміють перевірку дотримання постачальником умов цього договору у відношенні кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковці продукції у відповідності з "Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю", затвердженої Постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 15.06.1965 № П-6 (із змінами та доповненнями) та "Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю", затвердженої Постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 25.04.1966 № П-7 (далі - Інструкції).

Згідно із п. 12 Інструкції приймання товару за кількістю виконується згідно транспортним та супроводжувальним документам (рахунку-фактурі, специфікації, опису, пакувальним ярликам та ін.) Відсутність зазначених документів або деяких з них не зупиняє приймання товару. У цьому випадку складається акт про фактичну кількість продукції, у якому зазначається які документи відсутні.

Пунктом 2.7 договору встановлено, що якщо за результатами проведеного вхідного контролю при прийманні продукції за кількістю, якістю, асортименту, комплектності покупцем не знайдено невідповідність даним, зазначеним у товаросупровідних документах, сертифікатах якості заводу-виробника, паспорті або додатковим вимогам до даної продукції, обумовленим сторонами у відповідній специфікації до договору, покупець має право оформити за результатами приймання продукції в односторонньому порядку Акт приймання продукції за кількістю та якістю.

Згідно з п. 4.4 договору у випадку поставки продукції без товаросупровідної документації, що потягне за собою неможливість здійснити приймання продукції за кількістю, якістю, асортименту, комплектності, покупець має право відмовитись від приймання продукції, що надійшла. У такому випадку, повернення продукції здійснюється у порядку, передбаченому п. 2.5 цього договору.

Покупець має право затримати оплату за продукцію при ненаданні та/або несвоєчасному наданні оригіналів рахунків, податкових накладних, а також інших документів, надання або передання яких постачальником є обов'язковим в силу договору, при цьому покупець несе відповідальність за таку затримку оплати (п. 4.5 договору).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказів складання відповідачем ОСОБА_4 приймання продукції за кількістю та якістю (п. 2.7 договору) та/або Акту про відсутність необхідних документів, згідно Інструкції, відмови від прийняття продукції або повернення останньої відповідачем позивачу сторонами до суду не надано, що свідчить про виконання продавцем свого обов'язку щодо надання відповідних документів.

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленої продукції, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 3766, 97 грн. за період з 04.03.2015 по 27.08.2015.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 6.8 договору у випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець, за письмовою вимогою постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, в розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочки оплати від вартості своєчасно не сплаченої продукції, однак не більше 5% від вартості своєчасно несплаченої продукції.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування пені, задовольняє дану вимогу частково у розмірі 1994, 41 грн., оскільки сторони п. 6.8 договору погодили обмеження розміру пені на рівні 5% від вартості своєчасно не сплаченої продукції (39888, 24 * 5% = 1994, 41). Крім того, позивачем нарахування пені здійснено починаючи з 04.08.2015, тоді як строк прострочки оплати поставленої продукції настав лише 08.08.2015 (60-й календарний день від дня поставки - 03.08.2015, 5 банківських днів починаючи з 60-го календарного дня - тобто 07.08.2015).

За порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних за період з 04.08.2015 по 10.12.2015 у розмірі 409, 81 грн. та інфляційні втрати за період серпень - листопад 2015 року у сумі 1715, 18 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 (далі Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14) індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивачем для нарахування трьох відсотків річних було обрано невірний період, а саме починаючи з 04.08.2015 по 10.12.2015 (129 днів), тоді як строк прострочки оплати поставленої продукції настав лише 08.08.2015 (60-й календарний день від дня поставки - 03.08.2015, п'ять банківських днів, починаючи з 60-го календарного дня, - 03.08.2015 по 07.08.2015). Тобто, з урахуванням вищевикладеного та у межах заявленого позивачем періоду, нарахування трьох відсотків річних можливо з 08.08.2015 по 10.12.2015 (125 днів). Однак, оскільки позивачем нарахування трьох відсотків річних здійснено саме за 125 днів, суд задовольняє дану вимогу повністю у розмірі 409, 81 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що нарахування інфляційних втрат, відповідно до положеннь пункту 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14, повинно було початися з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, тобто з вересня 2015 року. Однак, оскільки у серпні 2015 року мала місце дефляція, господарський суд задовольняє вимогу про стягнення інфляційних втрат повністю у сумі 1715, 18 грн.

Щодо клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи про внесення змін до договору поставки № 1173-ПУ-УМТС від 12.05.2015, господарський суд зазначає.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Дане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом у іншій справі. В даному випадку, господарський суд виходить з того, що порушення провадження у справі, предметом спору в якій є внесення змін до договору, не перешкоджає з'ясуванню обставин у справі, в якій предметом спору є стягнення заборгованості за поставлений товар та штрафних санкцій.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 1170, 84 грн.

Щодо заяви позивача, викладеній у позовній заяві, про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та банківські рахунки відповідача, господарський суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною 2 п. 3 Постанови пленуму Вищого господарського суд України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 визначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Позивачем до суду не надано жодних доказів в обґрунтування заяви про забезпечення позову. З огляду на вищевикладене, заява про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 66, 67, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Леніна, б. 76; ідентифікаційний код 00178353) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фабрика нетканих матеріалів" (49021, м. Дніпропетровськ, вул. Лісопильна, 8; ідентифікаційний код 05511952) основний борг у розмірі 39888, 24 грн., пеню у сумі 1994, 41 грн. три відсотки річних у розмірі 409, 81 грн., інфляційні втрати у сумі 1715, 18 грн. та 1170, 84 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 01.02.2016

Суддя ОСОБА_5