ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.01.16р. Справа № 904/11189/15

За позовом комунального підприємства "АДМІНІСТРАТИВНО-ТЕХНІЧНЕ УПРАВЛІННЯ" Дніпропетровської міської ради, м.Дніпропетровськ

до приватного підприємства "СТС", м.Дніпропетровськ

про відшкодування збитків

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1 - довіреність № 2305/2-04 від 25.12.15р.;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство "Адміністративно-технічне управління" Дніпропетровської міської ради, м.Дніпропетровськ (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до приватного підприємства "СТС", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач) про стягнення 170772,37грн. збитків.

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви від 28.12.2015р. за вих.№2319/2-04 ухвалою суду від 31.12.2015р. порушено провадження по справі та призначено слухання на 27.01.2016р.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 14.01.2016р. з відміткою представника позивача про отримання ухвали суду 11.01.2016р. та явкою представника в судове засідання.

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується ухвалою суду, яка повернулася на адресу господарського суду 15.01.2016р. з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

27.01.2016р. повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі, крім того, подав власне письмове підтвердження того, що в провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, а також не має рішення цих органів з такого спору та заяву про розгляд справи без участі представника відповідача.

Повноважний представник відповідача в судове засідання не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи не надав, відзив на позов не заявляв, витребуванні судом документи не представив, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Абзацом 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. за №18 визначено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Пунктом 3.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, якщо їх явку судом визнано обов'язковою, також може розцінюватися судом як зловживання процесуальними правами.

Відповідна практика, спрямована на умисне затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

На думку суду неявка у судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 27.01.2016р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2012р. між комунальним підприємством "Адміністративно-технічне управління" Дніпропетровської міської ради (далі по тексту - позивач, орендар) та приватним підприємством "СТС" (далі по тексту - відповідач, орендодавець) укладено договір оренди нежитлових приміщень №01А (далі по тексту - договір оренди), відповідно до пункту 1.1 умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування (оренду) нерухоме майно, яке розташовано за адресою: Україна, м.Дніпропетровськ, Лоцманський узвіз, буд.3-Б, а саме:

- нежитлове приміщення загальною площею 229,4кв.м., в будівлі складів (літ. Л-1),

- нежитлове приміщення загальною площею 206,6кв.м., 1 поверх, в Виробничому корпусі №3;

- навіс загальною площею 119,7кв.м. (літ.П);

- частина відкритого складського майданчика загальною площею 430,0кв.м. (частина літ.№17),

та позначені на Плані, що додаються (Додаток №1 до даного договору), (далі по тексту - об'єкт оренди), з метою розміщення складу - зберігання рекламних засобів (металеві, пластмасові, карбонові тощо) та транспортного засобу (автомобіля з причепом).

Пунктом 1.2 договору визначено, що об'єкт оренди належить орендодавцеві на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна від 27.12.2011р. (ВРН №798354, реєстр 10566).

Термін оренди за даним договором складає з 01.02.2012р. по 31.12.2012р. включно (пункт 1.8 договору).

Між сторонами укладено додаткові угоди, згідно яких площа орендованого приміщення змінювалося, а саме:

14.06.2012р. між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1, в якому за взаємною згодою сторін вирішено змінити пункт 1.1 договору, а саме:

"1.1. Орендодавець передає, а орендар приймає в термінове платне користування (оренду) нерухоме майно, яке розташовано за адресою: Україна, м.Дніпропетровськ, Лоцманський узвіз, буд.3-Б, а саме:

- нежитлове приміщення загальною площею 229,4кв.м., в будівлі складів (літ. Л-1),

- нежитлове приміщення загальною площею 206,6кв.м., 1 поверх, в Виробничому корпусі №3;

- нежитлове приміщення загальною площею 79,2кв.м., цокольний поверх, в Великому адміністративно-виробничому корпусі;

- навіс загальною площею 119,7кв.м. (літ.П);

- частина відкритого складського майданчика загальною площею 430,0кв.м. (частина літ.№17),

та позначені на Плані, що додаються (Додаток №1 до даного договору), (далі по тексту - об'єкт оренди), з метою розміщення складу - зберігання рекламних засобів (металеві, пластмасові, карбонові тощо) та транспортного засобу (автомобіля з причепом)."

30.11.2012р. між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №2, в якій за взаємною згодою сторін вирішено змінити пункт 1.1 договору, а саме:

"1.1. Орендодавець передає, а орендар приймає в термінове платне користування (оренду) нерухоме майно, яке розташовано за адресою: Україна, м.Дніпропетровськ, Лоцманський узвіз, буд.3-Б, а саме:

- нежитлове приміщення загальною площею 229,4кв.м., в будівлі складів (літ. Л-1),

- нежитлове приміщення загальною площею 206,6кв.м., 1 поверх, в Виробничому корпусі №3;

- навіс загальною площею 119,7кв.м. (літ.П);

- частина відкритого складського майданчика загальною площею 430,0кв.м. (частина літ.№17),

та позначені на Плані, що додаються (Додаток №1 до даного договору), (далі по тексту - об'єкт оренди), з метою розміщення складу - зберігання рекламних засобів (металеві, пластмасові, карбонові тощо) та транспортного засобу (автомобіля з причепом)."

01.08.2013р. між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №2, в якій за взаємною згодою сторін вирішено змінити пункт 1.1 договору, а саме:

"1.1. Орендодавець передає, а орендар приймає в термінове платне користування (оренду) нерухоме майно, яке розташовано за адресою: Україна, м.Дніпропетровськ, Лоцманський узвіз, буд.3-Б, а саме:

- нежитлове приміщення загальною площею 229,4кв.м., в будівлі складів (літ. Л-1),

- нежитлове приміщення загальною площею 206,6кв.м., 1 поверх, в Виробничому корпусі №3;

- навіс загальною площею 119,7кв.м. (літ.П);

- частина відкритого складського майданчика загальною площею 430,0кв.м. (частина літ.№17),

- загальною площею 100,0кв.м. відкритого Складського майданчика (частина літ.№17),

та позначені на Плані, що додаються (Додаток №1 до даного договору), (далі по тексту - об'єкт оренди), з метою розміщення складу - зберігання рекламних засобів (металеві, пластмасові, карбонові тощо) та транспортного засобу (автомобіля з причепом)."

29.10.2013р. між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №5, в якій за взаємною згодою сторін вирішено змінити пункт 1.1 договору, а саме:

"1.1. Орендодавець передає, а орендар приймає в термінове платне користування (оренду) нерухоме майно, яке розташовано за адресою: Україна, м.Дніпропетровськ, Лоцманський узвіз, буд.3-Б, а саме:

- нежитлове приміщення загальною площею 229,4кв.м., в будівлі складів (літ. Л-1),

- нежитлове приміщення загальною площею 206,6кв.м., 1 поверх, в Виробничому корпусі №3;

- навіс загальною площею 119,7кв.м. (літ.П);

- загальною площею 630,0кв.м. відкритого Складського майданчика (частина літ.№17);

- загальною площею 100,0кв.м. відкритого Складського майданчика (частина літ.№17);

- загальною площею 100,0кв.м. відкритого Складського майданчика (частина літ.№17)

та позначені на Плані, що додаються (Додаток №1 до даного договору), (далі по тексту - об'єкт оренди), з метою розміщення складу - зберігання рекламних засобів (металеві, пластмасові, карбонові тощо) та транспортного засобу (автомобіля з причепом)."

10.11.2014р. між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №8, в якій за взаємною згодою сторін вирішено змінити пункт 1.1 договору, а саме:

"1.1. Орендодавець передає, а орендар приймає в термінове платне користування (оренду) нерухоме майно, яке розташовано за адресою: Україна, м.Дніпропетровськ, Лоцманський узвіз, буд.3-Б, а саме:

- нежитлове приміщення загальною площею 229,4кв.м., в будівлі складів (літ. Л-1),

- нежитлове приміщення загальною площею 206,6кв.м., 1 поверх, в Виробничому корпусі №3;

- навіс загальною площею 119,7кв.м. (літ.П);

та позначені на Плані, що додаються (Додаток №1 до даного договору), (далі по тексту - об'єкт оренди), з метою розміщення складу - зберігання рекламних засобів (металеві, пластмасові, карбонові тощо) та транспортного засобу (автомобіля з причепом)."

Зміни щодо зменшення та збільшення площ орендованого нежитлового приміщення відбувалися шляхом укладання актів приймання-передачі між сторонами за договором.

Актом позапланової ревізії фінансово-господарської діяльності комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" Дніпропетровської міської ради за період з 01.12.2010р. по 30.09.2014р., який складено 10.12.2014р. за №06-21/06 закріплено, що ревізією встановлено, що між позивачем, в особі начальника ОСОБА_2 та відповідачем, в особі директора ОСОБА_3, укладено договір оренди нежитлового приміщення від 01.02.2012р. №01А (далі по тексту - договір №01А), яке знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, Лоцманський узвіз, буд.3Б, згідно якого площа орендованого приміщення склала 985,7кв.м., вартість оренди приміщення становила 9447,00грн. на місяць.

Ревізією встановлено, що позивачем відповідно до актів надання послуг та виписок банку перераховано відповідачу коштів на загальну суму 351500,70грн., в тому числі: за лютий-грудень 2012 року на суму 121883,70грн., за 2013 рік на суму 125424,00грн.; за січень-вересень 2014 року на суму 104193,00грн.

Відповідно до інформації, наданої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що відповідачу належать будівлі та споруди на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2011р. ВРН № 798354, реєстр 10566.

Ревізією встановлено, що земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, Лоцманський узвіз, буд.3Б, належить територіальній громаді м.Дніпропетровська, у користування юридичним та фізичним особам не надавалася.

Враховуючи викладене, позивачем зайво сплачено орендну плату відповідачу за частину відкритого складського майданчика на загальну суму 170772,37грн., в тому числі: за лютий - грудень 2012 року на суму 52800,98грн., за 2013 рік на суму 58812,26грн.; за січень-вересень 2014 року на суму 59159,13грн., що є грубим порушенням вимог пункту 1 статті 9 Закону №996-XIV; пункту 2 Положення №88; пункту 4 П(С)БО №16 "Витрати"; статті 203 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-IV; пункту а, статті 12, пункту 1 статті 82, статей 116, 123, 124 Земельного кодексу України №2768-ІІІ.

В свою чергу, відповідач суду не надав доказів, які б спростовували факти встановлені Актом позапланової ревізії фінансово-господарської діяльності комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" Дніпропетровської міської ради за період з 01.12.2010р. по 30.09.2014р., який складено 10.12.2014р. за №06-21/06, докази мирного врегулювання спору відсутні. Крім того, відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, наведених позивачем обставин не спростував.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Дослідивши матеріали справи, оригінали документів наданих позивачем на вимогу суду в судове засідання та заслухавши повноважного представника позивача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, слід визнати обґрунтованими, документально доведеними, такими, що не суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 761 Цивільного кодексу України визначено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Статтею 762 Цивільного кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Статтею 763 Цивільного кодексу України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 782 Цивільного кодексу України визначено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Стаття 785 Цивільного кодексу України визначає, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Статтею 795 Цивільного кодексу України визначено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Згідно ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

неодержаний прибуток (упущена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Виходячи з вищенаведених норм закону, які визначають поняття та склад збитків, господарський суд вважає, що заявлена позивачем до стягнення сума є збитками у розумінні вищезазначених статей, оскільки вона (сума) є витратами, зробленими позивачем в результаті неправомірних дій відповідача.

Таким чином, із позову та встановлених обставин справи вбачається, що кошти, які позивач просить стягнути, мають правову природу збитків.

Крім того, враховуючи характер позову про стягнення збитків, для відшкодування збитків необхідна наявність складу господарського правопорушення: наявність збитків та встановлення їх розміру, порушення господарського зобов'язання, причинно-наслідковий зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками, вина. Відсутність вини доводиться відповідачем, всі інші складові господарського правопорушення, відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, повинні доводитися позивачем.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, причинно-наслідковий зв'язок між збитками та правопорушенням є залежністю факту настання майнової шкоди (та її розміру) від правопорушення, чи неналежного виконання зобов'язання.

Позивачем були доведені такі складові господарського правопорушення, як наявність збитків та їх розмір, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та збитками, отже позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при задоволенні позову покладається на відповідача.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1218,00грн.

До уваги. Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановами Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, від 23.11.2015р. по справі №904/2640/15, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Згідно пунктом 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Керуючись ст.ст. 11, 22, 202, 509, 525, 526, 530, 536, 549, 610, 612, 623, 625, 629, 759, 761, 762, 763, 782, 795 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 199, 224, 225 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з приватного підприємства "СТС" (49005, м.Дніпропетровськ, узвіз Лоцманський, буд.3Б; ідентифікаційний код 32090891) на користь комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" Дніпропетровської міської ради (49005, м.Дніпропетровськ, проспект Гагаріна, 13/15; ідентифікаційний код 19157017) 170772,37грн. (сто сімдесят тисяч сімсот сімдесят дві грн. 37 коп.) збитків; 2561,59грн. (дві тисячі п'ятсот шістдесят одна грн. 59 коп.) судового збору, видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

01.02.2016 року

Суддя ОСОБА_4