КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2016 р. Справа№ 925/527/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від позивача: Абісов А. В. - представник за довіреністю № 52/16 від 15.06.2015

від відповідача: Ахмістов О. М. - представник за довіреністю № 500-08/48 від 30.12.2015

від Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот»

на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 21.12.2015 про відмову у задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Азот» на дії Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області

у справі № 925/527/14 (суддя Грачов В. М.)

за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства «Азот»

про стягнення 7 708 046,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Азот» звернулось до Господарського суду Черкаської області зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с. 10-14 т. 3), в якій просило визнати постанову від 25.09.2015 у виконавчому провадженні № 45480544 про стягнення з відповідача виконавчого збору в сумі 778 112,64 грн. незаконною та скасувати її.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 21.12.2015 у справі № 925/527/14 у задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Азот» відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржена постанова не суперечить нормам ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», а інші підстави, зазначені скаржником, сумніву у її законності не викликають.

Так, суд першої інстанції послався на те, що, виходячи зі змісту ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» від 12.02.2015, виконавчий збір стягується у разі невиконання рішення суду боржником у встановлений для добровільного виконання строк, а його стягнення не ставиться у залежність від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, Публічне акціонерне товариство «Азот» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Черкаської області від 21.12.2015 та прийняти постанову про задоволення скарги Публічного акціонерного товариства «Азот».

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи заявника про те, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, само по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника, а виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання рішення (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України № 3-217гс14 від 28.01.2015).

Також апелянт зазначив про те, що постанова про відкриття спірного виконавчого провадження винесена 14.11.2014, боржник її отримав 17.11.2014, а тому 7-денний строк на добровільне виконання закінчився 24.11.2014, а відтак, постанова про стягнення виконавчого збору мала бути винесена державним виконавцем не пізніше 25.11.2014 (п. 3.7.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012). Таким чином, правовідносини між учасниками виконавчого провадження № 45480544 стосовно стягнення виконавчого збору виникли з 25.11.2014, тобто до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» від 12.02.2015, яким внесено зміни до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», а винесення постанови про стягнення виконавчого збору з порушенням встановленого вказаним законом строку не є підставою для застосування редакції закону, яка діяла на момент її винесення, в той час як в редакції Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, відсутня норма про правомірність стягнення виконавчого збору незалежно від вчинення заходів примусового виконання рішення.

Крім того, апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції проігноровано його доводи стосовно того, що оскаржувана постанова винесена державним виконавцем з порушенням встановленого строку та не відповідає вимогам до виконавчого документу, оскільки під час її винесення порушено:

- п. 3.7.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 - оскаржувана постанова винесена з порушенням строку;

- п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» - в оскаржуваній постанові невірно зазначено постанову про відкриття виконавчого провадження, на підставі якої її винесено;

- п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та ухвалу від 01.07.2015 - в оскаржуваній постанові неправильно зазначено найменування боржника.

Ухвалою від 14.01.2016 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області в судове засідання представників не направив, у відзиві, який надійшов до канцелярії суду 25.01.2016, просив залишити ухвалу від 21.12.2015 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення та провести судове засідання, призначене на 27.01.2015, без участі представника Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, те, що згідно з ч. 2 ст. 102 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження, а також поданий Відділом примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області відзив, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області за наявними матеріалами апеляційного провадження.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав повністю, представник позивача проти її задоволення заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорювану ухвалу суду першої інстанції без змін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 01.10.2014, повний текст якого складений 06.10.2014, у справі № 925/527/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 15.01.2015, позовні вимоги задоволено повністю, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 2 149 390,89 грн. інфляційних нарахувань, 5 558 655,53 грн. 3 % річних та 73 080 грн. судового збору.

На виконання вказаного рішення, 10.11.2014 Господарським судом Черкаської області видано наказ № 925/527/14 (далі Наказ) (а.с. 49 т. 2), який 13.11.2014 з відповідною заявою пред'явлено позивачем до виконання до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (далі Відділ ДВС).

На виконання Наказу, постановою про відкриття виконавчого провадження від 14.11.2014 ВП № 45480544 (а.с. 61 т. 3) державним виконавцем Відділу ДВС відкрите виконавче провадження № 45480544 і запропоновано відповідачу в семиденний термін з моменту винесення цієї постанови самостійно виконати рішення суду та надати письмові підтвердження про виконання.

На задоволення клопотання відповідача, ухвалою Вищого господарського суду України від 02.12.2014 у цій справі, виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 01.10.2014 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2014 у цій справі зупинено до закінчення касаційного провадження.

На виконання вказаної ухвали, постановою про зупинення виконавчого провадження від 10.12.2014 (а.с. 63 т. 3) виконавче провадження з примусового виконання Наказу зупинено, а постановою від 10.02.2015 (а.с. 65 зворот т. 3) - поновлено.

Постановою про арешт коштів боржника від 18.02.2015 (а.с. 68-75 т. 3), з огляду на невиконання відповідачем рішення суду у встановлений для добровільного виконання строк, накладено арешт на кошти, які містяться на перелічених у вказаній постанові рахунках.

Крім того, з наданої Відділом ДВС копії матеріалів виконавчого провадження (а.с. 59-94 т. 3) слідує, що Відділом ДВС вчинялись дії щодо примусового виконання Наказу, а саме:

- направлялись відповідні запити до ДПІ і м. Черкасах Головного управління ДЕС, Управління ПФУ у м. Черкасах, ГУС Черкаської області, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, ВДАІ УМВС України в Черкаській області, Укрморрічінспекції для отримання фінансової звітності щодо здійснення господарської діяльності та інформації про здійснення господарської діяльності боржником, здачі відповідної статистичної звітності, наявності отриманого доходу, наявності зареєстрованих цінних паперів, належних на праві власності, зареєстрованого на праві власності майна;

- вчинялись спроби проведення виконавчих дій за місцем виконання рішення суду (місцезнаходження відповідача - примітка суду), проте через перешкоджання невідомих осіб державний виконавець був позбавлений можливості пройти на територію відповідача (акти державного виконавця від 24.03.2015 та від 26.03.2015;

- керівнику відповідача направлено вимоги: № 997/2.1-28 від 24.03.2015 про надання доступу державним виконавцями Відділу ДВС на територію заводу для проведення виконавчих дій, № 998/2.1-28 від 24.03.2015 про надання належним чином засвідченої копії балансу відповідача та № 999/2.1-28 від 24.03.2015 про надання пояснень щодо підстав невиконання рішення суду;

- для отримання можливості доступу на територію відповідача до Придніпровського районного суду міста Черкаси державним виконавцем Відділу ДВС подано відповідне подання про примусове проникнення на територію відповідача: м. Черкаси, вул. Першотравнева, 72, яке ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 05.05.2015 у справі № 711/3857/15-ц задоволено.

17.09.2015 позивач та відповідач звернулись до Господарського суду Черкаської області з заявою про визнання та затвердження мирової угоди (а.с. 258-260 т. 2), за результатами розгляду якої 22.09.2015 винесено ухвалу, якою вказану мирову угоду сторін затверджено.

Платіжними дорученнями №№ 18, 19, 21 від 24.09.2015 (а.с.34-36 т. 3) відповідачем, на виконання мирової угоди, сплачено на користь позивача 73 080 грн. судових витрат, 2 149 390,89 грн. інфляційних нарахувань та 5 558 655,53 грн. 3 % річних.

З огляду на затвердження мирової угоди 24.09.2015, відповідач звернувся до Відділу ДВС з заявою про закінчення виконавчого провадження № 501-06/406 від 23.09.2015 (а.с. 86-90 т. 3), в якій просив винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 54580544 по виконанню Наказу та зняти арешт з рахунків відповідача.

Постановою про стягнення з боржника виконавчого збору від 25.09.2015 (а.с. 31 т. 3), з огляду на невиконання Наказу в добровільному порядку у 7-денний строк, постановлено стягнути з відповідача виконавчий збір у розмірі 778 112,64 грн.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 28.09.2015 виконавче провадження з примусового виконання Наказу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання - примітка суду) закінчено, постанову про стягнення витрат на організацію та проведення виконавчих дій виділено в окреме виконавче провадження.

Платіжними дорученнями №№ 6046 і 6047 від 19.10.2015 (а.с. 93-94 т. 3) відповідачем на користь Відділу ДВС сплачено 778 112,64 грн. виконавчого збору та 90 грн. витрат державного виконавця.

Звертаючись до суду з цією скаргою, відповідач просить визнати постанову від 25.09.2015 у виконавчому провадженні № 45480544 про стягнення з відповідача виконавчого збору в сумі 778 112,64 грн. незаконною та скасувати. В обґрунтування зазначених вимог відповідач послався на те, що з огляду на затвердження мирової угоди та виконання її умов у добровільному порядку, відповідач виконав рішення суду у добровільному порядку, самостійно, без впливу примусових заходів і до винесення постанови про стягнення виконавчого збору, що виключає стягнення з нього виконавчого збору, адже лише сплив строку для добровільного виконання рішення суду само по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника, а виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання. Заявник послався на те, що вказана позиція викладена в постанові Верховного суду України № 3-217гс14 від 28.01.2015.

Щодо вказаних посилань слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» від 12.02.2015, тобто в редакції, яка діяла станом на дату винесення оспорюваної постанови, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Отже, відповідно до приписів чинного на дату спірної постанови законодавства, необхідною умовою для стягнення з боржника виконавчого збору є сам лише факт невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач рішення суду у цій справі в добровільному порядку не виконав, а відтак, стягнення з нього виконавчого збору в даному випадку є законним.

При цьому щодо посилань відповідача на те, що до спірної постанови має бути застосована редакція Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла на дату, коли мала бути винесена відповідна постанова про стягнення виконавчого збору (25.11.2015), і якою стягнення виконавчого збору обумовлено здійсненням державним виконавцем виконавчих дій, слід зазначити таке.

В обґрунтування вказаної позиції відповідач посилається на постанову Верховного Суду України № 3-52гс12 від 20.11.2012, де Верховний Суд України зазначив про те, що до правовідносин має застосовуватись саме та редакція закону, яка була чинною на момент їх виникнення, оскільки згідно зі статтею 58 Конституції України закон та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Проте, підставою виникнення між сторонами правовідносин щодо сплати виконавчого збору є винесення Відділом ДВС відповідної постанови про стягнення виконавчого збору, а тому до правовідносин з приводу винесення такої постанови має бути застосовано законодавство саме в тій редакції, яка діяла станом на дату її винесення, що не суперечить висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові № 3-52гс12 від 20.11.2012.

До того ж, наявною в матеріалах справи копією матеріалів виконавчого провадження з виконання Наказу підтверджується факт вчинення Відділом ДВС дій з примусового виконання Наказу, зокрема, постановою державного виконавця від 18.02.2015, в зв'язку з невиконанням боржником у встановлений для самостійного виконання строк рішення суду, накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках згідно з переліком та належать божнику.

Щодо посилань відповідача на порушення Відділом ДВС строків винесення постанови про стягнення з відповідач виконавчого збору слід зазначити таке.

Згідно з ч. 3 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред'явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Пунктом 3.7.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, визначено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

З огляду на те, що виконавче провадження з виконання Наказу відкрито 14.11.2014, а строк для його добровільного виконання встановлено на протязі 7 днів з дати отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, з огляду на приписи п. 3.7.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, колегія суддів вважає, що вказана постанова винесена з порушенням, встановленого вказаною інструкцією строку, проте заявником не доведено, що правовим наслідком такого порушення є визнання постанови про стягнення виконавчого збору незаконною та, відповідно, не є підставою для її скасування.

Щодо посилань відповідача на порушення Відділом ДВС при винесенні оспорюваної постанови п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, неправильне зазначення постанови про відкриття виконавчого провадження, на підставі якої її винесено, та найменування боржника, які на думку заявника, полягають в тому, що державним виконавцем Відділу ДВС у оспорюваній постанові зазначено, що її винесено на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.11.2014, проте не зазначено номер вказаної постанови, та замість організаційно-правової форми відповідача «Публічне акціонерне товариство» зазначено «Відкрите акціонерне товариство», слід зазначити таке.

Зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.11.2014 у справі № 925/527/14 слідує, що № 454800544 є номером виконавчого провадження, який вказується у кожній постанові, яка винесена в межах такого виконавчого провадження.

Враховуючи, що виконавче провадження № 454800544 відкрито у справі № 925/527/14, а зі змісту оспорюваної постанови Відділу ДВС від 25.09.2015 слідує, що у виконавчій збір стягується в процесі примусового виконання рішення саме у цій справі, будь-які сумніви, що номером постанови Відділу ДВС від 14.11.2014 є № 454800544, відсутні.

Зазначення ж у постанові про стягнення з відповідача виконавчого збору організаційно-правової форми відповідача «Відкрите акціонерне товариство» викликано тим, що в Наказі зазначено саме таку організаційно-правову форму відповідача, в той час як матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення Відділу ДВС про прийняття 01.07.2015 Господарським судом Черкаської області ухвали, якою до Наказу внесено відповідні зміни.

Крім того, невірне зазначення у постанові державного виконавця організаційно-правової форми учасників виконавчого провадження, так саме, як і не зазначення номеру виконавчого документа, є технічними помилками, які виправляються у встановленому законом порядку і не можуть свідчити про незаконність такої постанови та, відповідно, не є підставою для визнання її незаконною.

Згідно зі ст. 121-2 ГПК України:

- скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена (ч. 1);

- скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги (ч. 2);

- за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку (ч. 3).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Азот» на дії Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Заявником не доведено наявність в діях Відділу ДВС щодо прийняття постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 25.09.2015 порушень, які можуть вважатися підставою для визнання Постанови недійсною.

Правові підстави для скасування ухвали Господарського суду Черкаської області від 21.12.2015 у справі № 925/527/14 відсутні.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Публічне акціонерне товариство «Азот».

На підставі викладеного, керуючись ст. 99, ст. ст. 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 21.12.2015 у справі № 925/527/14 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 21.12.2015 у справі № 925/527/14 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Черкаської області матеріали справи № 925/527/14.

Повний текст постанови складено: 28.01.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха