номер провадження справи 19/146/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2016 Справа № 908/5965/15

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до відповідачів:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК ТЕТА» (69006, м. Запоріжжя, вул. Рекордна, 2)

2. Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 206)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

фізична особа ОСОБА_2 (АДРЕСА_2)

про визнання недійсними Договорів

Суддя Давиденко І.В.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача-1: не з'явився

Від відповідача-2: Луцик Т.В. - представник а довіреністю № 01/02-17/05208 від 18.12.15.

Від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Запорізької області 07.12.15. звернулась Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК ТЕТА» та Запорізької міської ради про визнання недійсними Договорів оренди землі № б/н від 18.09.09. та № 00146 від 13.09.13., укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТК ТЕТА» та Запорізькою міською радою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача спірні Договори оренди землі укладені з перевищенням повноважень відповідача, в зв'язку з чим підлягають визнанню недійсними.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 09.12.15. порушено провадження у справі № 908/5965/15, справі присвоєно номер провадження 19/146/15, судове засідання призначено на 16.12.15. о 11-40, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - фізичну особу ОСОБА_2.

Представник відповідача-1 в судове засідання 16.12.15. не з'явився, але від нього через Відділ документального забезпечення господарського суду 16.12.15. надійшов письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1 не заперечує проти позову та зазначає, що не має змоги забезпечити в судове засідання представника відповідача-1.

Представник відповідача-2 в судове засідання 16.12.15. не з'явився, письмового відзиву на позов не надав, вимоги ухвали суду не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи в судове засідання 16.12.15. не з'явився, але від неї через Відділ документального забезпечення господарського суду 16.12.15. надійшла письмова заява, відповідно до якої третя особа проти позову не заперечує та просить суд здійснювати розгляд справи без її участі.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 16.12.15. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 22.12.15. о 12-00.

Від позивача через Відділ документального забезпечення господарського суду 21.12.15. надійшли письмові пояснення у справі, відповідно до яких позивач зазначає, що позивач, який зареєстрований у встановленому законом порядку як підприємець та здійснює свою підприємницьку діяльність спільно з іншими громадянами шляхом його участі в господарському товаристві, може звернутися до господарського суду з позовом про визнання недійсними правочинів, вчинених тією юридичною особою, в якій він приймає участь як засновник.

Представник позивача в судовому засіданні 22.12.15. підтримав позовні вимоги, просив суд позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Від відповідача-2 через Відділ документального забезпечення господарського суду 22.12.15. надійшов письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 проти позову заперечує та зазначає, що сам факт не затвердження Договору оренди після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним. Крім того, відповідач-2 зазначає, що в статуті Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК ТЕТА» не встановлені обмеження щодо права директора укладати договори від імені товариства, які стосуються прийняття у власність або користування об'єктів нерухомого майна на загальну суму, що перевищує 30000,00 грн., без попереднього узгодження таких правочинів загальними зборами учасників товариства.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.12.15. заперечив проти задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Від відповідача-2 через Відділ документального забезпечення господарського суду 22.12.15. на підставі ст. 38 Господарського процесуального кодексу України надійшло клопотання про витребування доказів, відповідно до якого відповідач-2 просить суд витребувати в Реєстраційній службі Запорізького міського управління юстиції реєстраційну справу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК ТЕТА».

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 22.12.15. відмовлено відповідачу-2 в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі, задоволено клопотання відповідача-2 про витребування доказів та на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 14.01.16. о 11-30.

Від відповідача-2 через Відділ документального забезпечення господарського суду 13.01.16. на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України надійшло клопотання про припинення провадження у справі, відповідно до якого відповідач-2 просить суд припинити провадження у справі, в зв'язку відсутністю предмету спору.

В обґрунтування зазначеного вище клопотання відповідач-2 зазначає, що позовна заява в порушення вимог чинного законодавства України подана фізичною особою-підприємцем, а не фізичною особою.

Розглянувши в судовому засіданні 14.01.16. клопотання відповідача-2 про припинення провадження у справі, суд відмовив в його задоволенні з огляду на наступне:

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Припинення провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, що повністю відкидають можливість судочинства.

Таким чином, з наведеного вбачається, що господарський суд припиняє провадження у справі, в зв'язку з відсутністю предмета спору у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

В зв'язку з тим, що між сторонами існує спір, судом клопотання відповідача-2 про припинення провадження у справі залишено без задоволення.

Представники позивача, відповідача-1 та третьої особи в судове засідання 14.01.16. не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 14.01.16. заперечив проти задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Відповідно до пунктів 3.9.1 та 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.11., в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, позивач, відповідач-1 та третя особа належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи і їх неявка не перешкоджала вирішенню даного спору.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 908/5965/15.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача-2, суд, -

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що 18.09.09. між Запорізькою міською радою (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТК ТЕТА» (Орендар), укладено Договір оренди землі (далі - Договір від 18.09.09.).

Згідно з п. 1 вказаного Договору від 18.09.09. встановлено, що Орендодавець відповідно до рішення тридцять третьої сесії п'ятого скликання Запорізької міської ради № 82/9 від 24.06.09. надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розташування торговельного комплексу з в'їздом та благоустроєм прилеглої території, яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Айвазовського, 9.

Пунктами 2, 5 Договору оренди землі від 18.09.09. зазначено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,5817 га, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 6 560 877,96 грн. (в цінах 2009 року).

Пунктом 8 Договору від 18.09.09. передбачено, що він укладається на дев'ятнадцять років.

Крім того, 13.09.13. між Запорізькою міською радою (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТК ТЕТА» (Орендар), укладено Договір оренди землі № 00146 (далі - Договір від 13.09.13.).

Згідно з п. 1 вказаного Договору від 13.09.13. встановлено, що Орендодавець відповідно до рішення двадцять третьої сесії шостого скликання Запорізької міської ради № 53/123 від 26.06.12. надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розташування будівель магазину та складу, яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Рекордна, 2.

Пунктами 3, 6 Договору оренди землі від 13.09.13. зазначено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,0783 га, у тому числі землі комерційного та іншого використання - 0,0783 га, кадастровий номер: :04:037:0137, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 1533129,66 грн. (в цінах 2012 року).

Пунктом 11 Договору від 13.09.13. передбачено, що строк дії Договору становить до 26.06.2031 р.

Позивач вказує на те, що 30.12.94. було зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК ТЕТА», про що свідчить Свідоцтво про державну реєстрацію юридичною особи.

Відповідно до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК «ТЕТА» (в редакції 2007 року), учасниками товариства є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Пунктом 14.1 ст. 14 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК «ТЕТА» зазначено, що вищим органом товариства є Загальні Збори Учасників (далі - Збори). Вони складаються з Учасників. Учасники мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у статутному фонді, виходячи з квоти одна частка - один голос. Збори обирають Голову Товариства. Збори мають право приймати рішення з усіх питань діяльності Товариства, у тому числі і з тих, що передані Зборами до компетенції виконавчого органу.

Згідно з п.п. 15.1, 15.2 ст. 15 Статуту Товариства, виконавчим органом Товариства є Директор. Директор може бути як Учасник так і особа, яка перебуває з Товариством у трудових відносинах. Директор вирішує усі питання діяльності Товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції Зборів і має право першого підпису.

Позивач посилається на те, що протоколом Зборів Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК «ТЕТА» № 53 від 21.12.07. було прийнято рішення, відповідно до якого було обмежено право директора укладати договори від імені Товариства, які стосуються прийняття у власність або користування об'єктів нерухомого майна на загальну суму, яка перевищує 30000,00 грн.

Позивач вказує на те, що Загальними Зборами Учасників Товариства питання про узгодження укладення договорів від 18.09.09. та 13.09.13. не розглядалось, з цього приводу нічого не вирішувалось, а тим більше Виконавчий орган на їх підписання не уповноважувався.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що Договори оренди землі оренди землі № б/н від 18.09.09. та № 00146 від 13.09.13. укладені з грубими порушеннями чинного законодавства України, визначеного порядку та укладені з перевищенням повноважень відповідача, в зв'язку з чим підлягають визнанню недійсними.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення зобов`язання (правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Статтею 4 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що акціонерне товариство, товариство з обмеженою і товариство з додатковою відповідальністю створюються і діють на підставі статуту. Згідно статті 58 Закону України «Про господарські товариства», вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю с загальні збори учасників.

В матеріалах справи міститься копія Статуту відповідача, в чинній на момент укладення спірних Договорів редакцій.

Відповідно до п. 14.1 Статуту передбачено, що Вищим оганом товариства є Загальні збори учасників.

Збори скликаються при необхідності, але не менш ніж два рази на рік, Головою Товариства (п. 14.2 Статуту).

Статтею 61 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що загальні збори учасників товариства з обмеженою відповідальністю скликаються не рідше двох разів на рік, якщо інше не передбачено установчими документами.

Пунктом 14.7 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕТА» зазначено, що до виключної компетенції Зборів належить, зокрема, затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує 100000 доларів США, перераховану за офіційних курсом Національного Банку України на момент підписання Договору.

А отже, в зв'язку з тим, що Статутом право виконавчого органу на укладання Договору не обмежено, то Договори оренди від 18.09.09. та від 13.09.13. укладено без порушення наданих повноважень.

Посилання позивача на протокол загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕТА» № 53 від 21.12.07., пунктом 2 якого обмежено повноваження директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕТА», а саме: при прийнятті директором рішення про укладання договорів, стосовно прийняття або передачі у власність підприємства або використання об'єктів нерухомості за умови, що загальна сума операції перевищує суму в розмірі 30000,00 грн. не приймається судом до уваги, оскільки реєстраційна справа № 1_103_006588_49 Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕТА» не містить даного протоколу загальних зборів № 53 від 21.12.07.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що будь-які обмеження щодо підписання Договорів саме директором - Семеновою Я.А. Статутом не встановлені, а тому при укладанні Договорів оренди директор діяв у межах свої повноважень, а отже підстави для визнання недійсними Договорів з цього приводу відсутні.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Приписами постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, що вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.ст. 4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем повинно бути доведено належними та допустимими доказами факт порушення його прав та законних інтересів внаслідок укладення відповідачами Договору застави.

Як на підставу недійсності Договорів позивач вказує на те, що вони укладені з перевищенням повноважень директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК «ТЕТА» та суперечать вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину (ст. 241 Цивільного кодексу України).

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена у п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Судом встановлено, що Договори оренди від 18.09.09. та від 13.09.13. виконувались з боку відповідачів без заперечень та зауважень, а отже є схваленими з боку обох сторін.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що в зв'язку зі схваленням сторонами правочину, визнання такого правочину недійсним є безпідставним.

Обов'язок доказування відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Слід зазначити, що Верховним Судом України у постанові № 6-94цс13 від 25.12.13. зроблено висновок про те, що однією з обов'язкових умов визнання Договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача, якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Отже, підсумовуючи сукупність наведених вище фактів та обставин даного спору, які підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, суд дійшов такого висновку, що оспорюваний правочин вчинено з моменту його підписання сторонами спору, оскільки останніми досягнуто згоди за всіма істотними для оспорюваними договорами умови; фактичні обставини у даному спорі, з якими закон пов'язує недійсність правочину, відсутні, тому, підстав для застосування до Договору правил, визначених ст. 215 Цивільного кодексу України, немає.

Обов'язок доведення покладається законом на позивача.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, з наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі.

Згідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, виходячи з наведених норм та обставин справи, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки права позивача, саме як Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 при укладанні Договорів оренди не зачіпаються та не порушуються відповідачами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 49, 80, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.01.16.

Суддя І.В. Давиденко