ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2016 р.Справа № 922/5911/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Косма К.І.

розглянувши справу

за позовом Приватного АТ "Інститут Донбасреконструкція"
до ТОВ "Впроваджувальне підприємство Мост-1"
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2,дов.№ б/н від 17.09.2015р.

відповідача - ОСОБА_1, дов.б/н від 22.12.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Приватне Акціонерне товариство „Проектно-виробниче підприємство „Донбасреконструкція, м. Донецьк звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство Мост-1" м. Харків про стягнення 311 642,94грн. основного боргу, 3% річних в сумі 6041,08 грн., інфляційних нарахувань в сумі 69644,86грн., пеню в сумі 64773,69грн., яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору оренди нежитлових приміщень № 01/01/14-2а від 01.01.2014р., укладеного між позивачем та відповідачем. Також позивач просить суд покласти на відповідача сплачені позивачем судові витрати в сумі 6781,54 грн.

Ухвалою господарського суду від 05.11.2015 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 24.11.2015р. об 10:00 год.

Ухвалою господарського суду від 24.11.2015року, розгляд справи відкладено до 15.12.2015року.

В судовому засіданні 15.12.2015року оголошено перерву до 22.12.2015року .

Представник позивача , через канцелярію господарського суду (вх.№49765 від 14.12.2015року) надав до суду детальний розрахунок пені, та вказував на те, що наведений в тексті позовної заяви, містить помилки, зазначає, що загальний розмір пені за прострочення сплати орендних платежів становить 68807,60грн., згідно з позовною заявою позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 64773,69грн., оскільки дана сума є не більшою, ніж загальна сума пені відповідно до наведеного розрахунку, то заявлена сума є обґрунтованою.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх.№50032 від 15.12.2015року) вказує на те, що він дійсно має заборгованість перед позивачем по орендній платі, але не в тому розмірі, в якому нарахував позивач, вважає, що прострочення відповідача починається з 26.07.2014року, у наданих через канцелярію суду поясненнях (вх.№50994 від 22.12.2015року), зазначає, що сума боргу відповідача за договором оренди станом на 06.10.2015 року складає 285 283,80грн., тобто на думку відповідачем позивачем неправомірно враховується платіж за листопад 2015року, оскільки проплата за листопад здійснюється до 25 жовтня 2015року, а розрахунок позивачем був зроблений 06.10.2015року , тому обов'язок відповідача проплати, на думку відповідача, ще не настав. Також, відповідач заперечував проти нарахуванням позивачем пені, вважаючи, що нарахування пені повинно бути в межах строку позовної давності, а саме з 06.10.2014року по 06.10.2015року, у зв'язку із вищенаведеним відповідач визнає наявність суми основного боргу в сумі 285 283,80грн., пені в сумі 8043,0грн., інфляційних нарахувань в сумі 69012,24грн.

Крім того, представники сторін звернулись до суду клопотання (вх. № 50992 від 22.12.2015 р.) про продовження строку розгляду спору поза межами 2-х місячного терміну вирішення спорів, встановленого ч. 3 ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду від 22.12.2015року , розгляд справи відкладено до 14.01.2016року , з метою виконання сторонами вимог ухвали від 22.12.2015року.

Представник позивача, через канцелярію господарського суду надав пояснення стосовно заявлених позовних(вх.№51476 від 28.12.2015року) вимог та періоду нарахування штрафних санкції, зокрема, в яких вказував на те, що позовна заява була подана до суду 30.10.2015 р., тобто вже після настання строку внесення орендної плати за листопад 2015 р. (до25.10.2015 р.). Відтак, оскільки на момент звернення позивача до суду відповідач вже допустив прострочку сплати оренди за листопад 2015 р., щодо фрази в позовній заяві про те. що розрахунок зроблений станом на 06.10.2015 р. (Вона взагалі стосувалась розрахунку штрафних санкцій, а не основного боргу), та зазначає, що ця дата була зазначена в тексті заяви помилково, оскільки фактично розрахунок був зроблений станом на день подання позовної заяви (30.10.2015 р.)., що слідує, зокрема, із зазначених в розрахунку періодів прострочення за кожним місяцем оренди. Позивачем додатково подавався уточнюючий розрахунок заявленої суми пені, в якому також періодом розрахунку зазначався період по 30.11.2015 р.

Представник відповідача , в судовому засіданні 14.01.2015року частково визнає позовні вимоги, через канцелярію господарського суду (вх.№912) надав контррозрахунок 3% річних.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

Згідно з п. 1.1.,п.1.2. договору орендодавець надає Орендареві за плату у тимчасове користування нежитлові приміщення , які розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: 83015, м. Донецьк, вул. Челюскінців, 167а, загальною площею 82,45 кв. м та на п'ятому поверсі за тією ж адресою загальною площею 204,06 кв.м, разом загальною площею 286,51 кв. м згідно плану - схеми (Додаток № 1 на 2-х аркушах - відповідно на кожен поверх - до цього Договору), що додається, для розміщення офісу та здійснення діяльності відповідно до його Статуту. Приміщення передається в оренду без права передачі в суборенду.

Згідно п.1.2. договору орендар щомісячно, до 25 числа, що передує місяцю оренди, вносить орендну плату за користування орендованим приміщенням упродовж всього терміну дії цього Договору.

Згідно п.2.2.договору сторонами передбачено, що орендна плата на момент укладання договору складає 92,00 грн. за один квадратний метр, у тому, числі ПДВ у розмірі 15,33 грн. Розмір орендної плати за один повний календарний місяць складає 26 358,92 грн., у тому числі ПДВ у розмірі 4 393,15 грн.

Згідно п.3.1. договору сторонами передбачено, що договір набуває чинності після його підписання , з дня складання акта прийому - передачі до нього і діє до 31.12.2014року.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач на підставі акту №1 від 01.01.2014року прийому передачі до договору оренди нежитлового приміщення від 01.01.2014року №01/01/14-2а передав нежитлові приміщення, які розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: 83015, м. Донецьк, вул. Челюскінців, 167а, загальною площею 82,45 кв.м та на п'ятому поверсі за тією ж адресою загальною площею 204,06 кв.м, разом загальною площею 286,51 кв.м згідно плану - схеми, підписаним обома сторонами .

Додатковою угодою №1 від 28.11.2014року сторони продовжили строк дії договору оренди №01/01/14-2а на 2015 рік та встановили, що цей договір діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків.

Позивач - Приватне АТ "Інститут Донбасреконструкція" зазначає, що за відповідачем рахується заборгованість в сумі 311 642,94грн., у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення від 01.01.2014року №01/01/14-2а.

Відповідач заперечував проти наявності заборгованості в сумі 311 642,94грн., вказуючи на наявність заборгованості перед позивачем в сумі 258 283,80грн., на думку, відповідача прострочення заборгованості почалося з серпня 2014року по жовтень 2015року, оскільки на думку відповідача позивачем безпідставно враховано платіж за листопад 2015року, оскільки проплата за листопад згідно договору здійснюється до 25 жовтня, а розрахунок позивачем був зроблений станом 06.10.2015року.

Проте позивач у наданих, через канцелярію господарського суду (вх.№51476 від 28.12.2015року) поясненнях наголошував, що дата - 06.10.2015року стосується лише нарахування штрафних санкцій, та більше того є помилковою , у зв'язку із чим просив суд вважати правильною дату нарахування штрафних санкцій 30.10.2015року, саме дату підписання позовної заяви, у зв'язку із чим позивач просить суд стягнути з відповідача 311 642,94грн. основного боргу, 3% річних в сумі 6041,08 грн., інфляційних нарахувань в сумі 69644,86грн., пеню в сумі 64773,69грн.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Згідно приписів ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення містяться в ст.ст. 173- 175 Господарського кодексу України.

Як встановлено положеннями ч. 1 ст. 2, ч. З ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч. 1 ст. 283, ч. З ст. 285 Господарського кодексу України та ст.ст. 759, 762 Цивільного кодексу України за користування майном на умовах оренди орендар (наймач) має сплачувати орендну плату.

Таким чином, діючий між Позивачем та Відповідачем договір оренди від 01.01.2014року №01/01/14-2а є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених їх умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановленні строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Суд критично сприймає заперечення відповідача стосовно того, що строк оплати за листопад не настав , оскільки згідно з умовами договору оренди, орендна плата сплачується в строк до 25 числа місяця, що передує місяцю оренди, позовна заява була подана до суду 03.11.2015 р., (згідно вхідного штампу канцелярії суду) тобто, вже після настання строку внесення орендної плати за листопад 2015 р. (до -25.10.2015 р.), більше того в матеріалах справи міститься лист відповідача (вих№25 від 25.11.2015року) та графік погашення заборгованості підписаний відповідачем саме на суму 311 642,94грн., яка заявлена позивачем, відтак, оскільки на момент звернення позивача до суду відповідач вже допустив прострочку сплати оренди за листопад 2015 р. то заявлені вимоги про її стягнення є обґрунтованими.

Таким чином, Відповідач не мав жодних підстав для ухилення від виконання обов'язку із оплати щомісячно, до 25 числа, що передує місяцю оренди, за користування орендованим приміщенням упродовж всього терміну дії цього Договору, згідно умов п. 2.1 договору оренди від 01.01.2014року №01/01/14-2а.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України та ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Невиконання Відповідачем грошових зобов'язань є порушенням вимог ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України.

Станом на момент розгляду справи, відповідач не сплатив 311 642,94грн. грн. заборгованості та не надав суду належних доказів, які б спростовували суму заявленого основного боргу. Оскільки заперечення, які надав відповідач, не звільняють його від виконання обов'язку по договору та не є достатніми доказами для відмови в задоволенні позовних вимог, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог в частині основного боргу.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що за порушення умов про своєчасне внесення орендної плати орендарем, орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі 0,5%від суми заборгованості , за кожен день прострочення.

Таким чином, судом встановлено, що вказаним пунктом Договору визначено розмір пені, яка перевищує подвійну облікову ставку НБУ, відтак Договір в цій частині не відповідає змісту вказаного Закону.

Проте, позивачем при обрахуванні пені враховано норми чинного законодавства, зокрема Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та заявлено вимоги про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Представником відповідача в судовому засіданні подано заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені мотивовану пропущенням позивачем строку позовної давності в один рік.

Згідно ст.256, п.1 ч.2 ст.258, ч.1, 5 ст.261, ст.262, ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України, за I півріччя 2012 р." від 01.08.2013 (розділ "Спори щодо виконання господарських зобов'язань", підрозділ "Відповідальність за порушення зобов'язань") визначено, що відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК із вимогою про стягнення штрафних санкцій особа може звернутися до суду протягом одного року з моменту невиконання зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2012 р. у справі N 3-27гс12).

Відповідно до п.п. 4.3 п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 визначено, що в разі якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що прострочення виконання зобов'язання відповідача щодо оплати оренди, починається з 26.07.2014, а відтак, перебіг позовної давності за вимогою про стягнення пені починається з вказаної дати та відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України закінчується 26.07.2015 року.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Перевіривши розрахунок розміру пені, здійснений позивачем, судом встановлено, що нарахування здійснено позивачем, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, однак розрахунок якої є невірним, оскільки не враховано приписів ч. 6 ст. 232 ГК України.

Здійснивши перерахунок пені, обмеживши строк нарахування шестимісячним строком, суд встановив, що вона має складати 12 811,43грн. В іншій частині позовних вимог по пені відмовити , як безпідставно заявленій.

Крім того, позивач на підставі ст. 625 ЦК України заявив про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 6041,08грн. та інфляційних нарахувань в сумі 64 773,69грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що зобов'язання сплатити три процента річних є за своєю правовою природою платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником.

При перерахунку заявлених до стягнення 3% річних судом встановлено, та інфляційних нарахувань що останні обраховані позивачем правомірно в межах максимально можливого розміру за заявлений період, тому позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі 6041,08грн. та інфляційних нарахувань в сумі 64 773,69грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки за договором оренди нежитлових приміщень № 01/01/14-2а від 01.01.2014р., позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області , -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство Мост-1"(61046,м.Харків, просп. Московьский , 273,код 34093999) на користь Приватного акціонерного товариства "Інститут Донбасреконструкція" (83015, Донецька область, м. Донецьк, вул.Челюскінців,буд.167А, код 03328988) - 311 642,94грн. основного боргу, 3% річних в сумі 6041,08 грн., інфляційних нарахувань в сумі 69644,86грн., пеню в сумі 12811,43грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 6002,11грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 19.01.2016 р.

Суддя ОСОБА_3