ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016 р. Справа №917/2575/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про повернення попередньої оплати і захист прав споживачів

Суддя Тимошенко К.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_3

від відповідача: не з"явився

Розглядається позовна заява ОСОБА_1 про повернення попередньої оплати товару та захист прав споживачів в якій позивач просить стягнути з відповідача суму попередньої оплати товару в розмірі 5900 грн. 00 коп.

Будь-якого пояснення та обґрунтування зазначення в назві позовної заяви вимоги про захист прав споживачів позивач та його представник не навели і не надали. В тексті позовної заяви така вимога та її обґрунтування відсутні, в зв'язку з чим суд розглядає вимогу, зазначену в п.1 позовної заяви, а саме: про стягнення з відповідача 5900 грн. 00 коп. попередньої оплати.

Відповідач позов заперечує посилаючись на ухилення позивача від прийняття товару.

В засіданні суду згідно статті 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача та його представника, суд встановив:

Позивач просить стягнути з відповідача 5900 грн. 00 коп. суми попередньої оплати товару, посилаючись на те, що відповідач не передав позивачу товар у встановлений строк, а саме протягом трьох днів з дня внесення попередньої оплати.

Згідно статті 51 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Пунктом 1 ч.1 статті 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Недодержання сторонами письмової форми правочину не має наслідком його недійсність, але позбавляє сторони можливості документально підтвердити зміст умов договору.

Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГК) не передбачена можливість доказування будь-яких обставин у справі показаннями свідків.

Згідно статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Таким чином, Господарським процесуальним кодексом України обов"язок доказування позовних вимог покладається на позивача.

Доказів того, що умовами договору купівлі-продажу товару був встановлений саме трьохденний строк поставки позивач не навів та не надав.

Згідно ч.2 статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець, має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За змістом вказаної норми право вимагати повернення суми попередньої оплати у покупця виникає лише у разі порушення продавцем встановленого строку передачі товару.

Як зазначалось вище, позивач не надав жодних доказів того, що договором між сторонами встановлено саме трьохденний строк поставки товару і посилання позивача на встановлення договором строку поставки товару не дає підстав вважати що зобов'язання мали виконуватись одночасно обома сторонами.

Таким чином, позивач не надав доказів щодо строку поставки товару і, відповідно, порушення цього строку відповідачем.

Згідно статті 197 Господарського кодексу України (далі -ГК) господарське зобов'язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором, або місцем, яке визначено змістом зобов'язання. У разі якщо місце виконання зобов'язання не визначено, зобов'язання повинно бути виконано:

за зобов'язаннями, змістом яких є передача прав на будівлю або земельну ділянку, іншого нерухомого майна - за місцезнаходженням будівлі чи земельної ділянки, іншого нерухомого майна;

за грошовими зобов'язаннями - за місцезнаходженням (місцем проживання) управненої сторони на момент виникнення зобов'язання, або за її новим місцезнаходженням (місцем проживання) за умови, що управнена сторона своєчасно повідомила про нього зобов'язану сторону;

за іншими зобов'язаннями - за місцезнаходженням (місцем проживання) зобов'язаної сторони, якщо інше не передбачено законом.

Згідно статті 532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться:

1) за зобов'язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна;

2) за зобов'язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові;

3) за зобов'язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов'язання;

4) за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов'язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов'язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов'язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов'язаних із зміною місця виконання;

5) за іншим зобов'язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника.

Позивач в засіданні суду 27.01.2016р. повідомив, що сторони домовились про отримання товару позивачем за місцезнаходженням відповідача, і пояснення позивача в засіданні суду свідчать, що місце отримання товару позивачу було відоме.

Таким чином, обов'язок отримання товару покладається на позивача.

Посилаючись у позовній заяві та в засіданні суду на звернення до відповідача з проханням надати товар, позивач не навів та не надав жодних доказів на підтвердження зазначених обставин.

Позивач також не надав жодних доказів щодо зазначених ним у позовній заяві двох прізвищ відповідача.

Доводи відповідача щодо ухилення позивача від прийняття товару також документальне не підтверджені, але як зазначалось вище, стаття 33 ГПК України обов'язок доказування позовних вимог покладає на позивача.

Позивач позовні вимоги не обґрунтував, факт порушення відповідачем зобов'язань не довів.

З врахуванням викладеного позов задоволенню не підлягає.

(Судом також врахована практика Харківського апеляційного господарського суду, зокрема, постанова від 23.11.2011р. у справі № 18/1982/11).

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в позові повністю.

Суддя Тимошенко К.В.

Повне рішення складено 01.02.2016р.