РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2016Справа №914/2221/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення"
до 1) Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Львівського головного регіонального відділення ПАТ "Брокбізнесбанк" 2) Публічного акціонерного товариства "Український Інноваційний банк"
про визнання недійсним іпотечного договору із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя

Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача Пилип В.М. (дов. № 7 від 20.07.205 року)
від відповідача -1 Примак К.В (дов. № 307/03 від 07.12.2015 року)
від відповідача -2Дмітрішин Д.М. (дов. № 9 від 05.01.2016 року)

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 21 січня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" звернулося до господарського суду Львівського області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Львівського головного регіонального відділення ПАТ "Брокбізнесбанк" про визнання недійсним іпотечного договору від 23.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Юзефівим О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 420.

07.07.2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії щодо предмету іпотеки за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Юзефівим О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 420.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 02.09.2015 року матеріали справи № 914/2221/15 було скеровано за підсудністю до Господарського суду міста Києва відповідно до вимог статті 17 Господарського процесуального кодексу України.

15.09.2015 року в результаті автоматизованого розподілу справ у Господарському суді міста Києва справу передано судді Стасюку С.В. для розгляду спору по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 року суддя Стасюк С.В. прийняв справу № 914/2221/15 до свого провадження, розгляд справи призначено на 15.10.2015 року.

У судовому засіданні представник позивача подав клопотання про зупинення провадження у справі, письмові доповнення та уточнення до заяви про вжиття заходів забезпечення позову та клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача Публічне акціонерне товариство "Український інноваційний банк".

У судовому засіданні 15.10.2015 року, у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 12.11.2015 року, про що сторони були повідомлені під розписку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2015 року, суддя Стасюк С.В. залучив до участі у справі № 914/2221/15 у якості відповідача-2 Публічне акціонерне товариство "Український Інноваційний банк" (), розгляд справи було відкладено на 03.12.2015 року, у зв'язку з неявкою відповідача та необхідністю подання додаткових доказів у справі.

У судовому засіданні 03.12.2015 року представник позивача підтримав подане клопотання про зупинення провадження у справі, надав документи на виконання вимог ухвали суду, письмові доповнення та уточнення до заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні надав документи на виконання вимог ухвали суду.

Суд, розглянувши клопотання позивача про зупинення провадження у справі дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2015 року, розгляд справи було відкладено на 24.12.2015 року, у зв'язку з необхідністю подання додаткових доказів у справі.

21.12.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшов письмовий відзив.

21.12.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшло повідомлення по справі.

Представник позивача в судове засідання 03.12.2015 року не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином.

У судовому засіданні 24.12.2015 року представники відповідача подали клопотання про продовження строків розгляду спору.

Розглянувши подане відповідачами 24.12.2015 року клопотання про продовження строків розгляду спору, суд приходить до висновку про його задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2015 року продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 21.01.2016 року.

Розглянувши заявлену Товариством з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" Центр реабілітації та оздоровлення заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, суд відмовляє в її задоволені, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до забезпечення позову є правом суду.

Згідно з частиною 1 статті 67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування заходів щодо забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 Господарського процесуального кодексу України). Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (пункт 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування заходів щодо забезпечення позову").

Позивач свою заяву про вжиття заходів до забезпечення позову обґрунтував тим, що у випадку невжиття заходів до забезпечення позову Публічне акціонерне товариство "Український інноваційний банк" матиме можливість провести звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі оспорюваного іпотечного договору.

При цьому доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, позивач суду не надав.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії.

У судовому засіданні 21.01.2016 року представник позивача подав заяву про зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи № 826/27224/15, яка розглядається окружним адміністративним судом м. Києва за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" Центр реабілітації та оздоровлення до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

За змістом статті 79 Господарського процесуального кодексу України для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному конкретному випадку з`ясовує як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом і чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Наявність одночасно двох цих обставин є необхідною процесуальною підставою для застосування частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України.

При вирішенні справи № 914/2221/15 господарський суд має право та зобов`язаний надати правову оцінку укладеним позивачем, відповідачами договорів та самостійно встановити факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги, незалежно від розгляду позовів по вказаних договорах в провадженнях інших судів.

Суд не позбавлений можливості при розгляді справи № 914/2221/15 по суті надати правову оцінку угодам, на підставі яких заявлено цей позов.

Таким чином, клопотання позивача про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.

Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав пояснення по суті спору.

У судовому засіданні 21.01.2016 року представник відповідача -1 заявив усне клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення".

Представник відповідача -2 у судовому засіданні 21.01.2016 року підтримав подане відповідачем -1 усне клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення".

Представники відповідача-1 та відповідача - 2 у судовому засіданні 21.01.2016 року надали усні пояснення по суті спору, в яких заперечили проти позову.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

23.08.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" Центр реабілітації та оздоровлення (позичальник) укладено Кредитний договір № 7/12/Ю (надалі - Кредитний договір), за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 6 238 577,60 грн. строком користування (термін повернення) до 22.08.2017 року з процентною ставкою 19 (дев'ятнадцять) процентів річних.

З метою забезпечення виконання Кредитного договору, 23.08.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" Центр реабілітації та оздоровлення (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Юзефівим О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 420 (надалі - Іпотечний Договір).

Згідно умов Іпотечного договору зобов'язання позичальника перед кредитодавцем (іпотекодержателем), випливають із умов Кредитного договору, а саме:

-повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 6 238 577,60 грн., шляхом здійснення платежів у строки та на умовах, зазначених у Кредитному договорі;

-сплатити іпотекодержателю проценти за користування кредитом у розмірі 19 % річних та в інших розмірах на умовах, зазначених у Кредитному договорі;

-сплатити на користь іпотекодержателя штрафні санкції у випадку неналежного виконання зобов'язань за Кредитним договором;

-відшкодувати іпотекодержателю збитки в повному обсязі, під якими розуміються витрати, зроблені іпотекодержателем, втрата ним грошових коштів, а також неодержані ним доходи.

Згідно Іпотечного договору предметом іпотеки є: нежитлові будівлі та приміщення, що розташовані за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, с. Модричі, вул. Курортна, 3, а саме:

-будівля лікувального корпусу, позначена на плані літ. "А-2", загальною площею 377,8 кв.м.;

-будівля спального корпусу, позначені на плані літ. "В-3", загальною площею 1 916,0 кв.м.;

-приміщення їдальні, позначене на плані літ. "Б-1", загальною площею 642,9 кв.м.;

-приміщення холу, кінозалу, бювету мінеральних вод, позначене на плані літ. "Б-1", загальною площею 358,7 кв.м.

Предмет іпотеки знаходиться на земельній ділянці площею 2,1462 га (кадастровий № :01:003:0241) яка належить Модрицькій сільській раді. Перебуває в оренді, відповідно до Договору оренди землі № 00461 від 01.08.2012 року.

Згідно з пунктом 1.1. Іпотечного договору іпотекодавець з метою забезпечення виконання основного зобов'язання, що випливає з Кредитного договору, цим передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку предмет іпотеки. Обтяження предмета іпотеки іпотекою, зміни умов обтяження та припинення іпотеки підлягають державній реєстрації в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 1.2. Іпотечного договору іпотекодавець на підставі цього Договору забезпечує як виконання основного зобов'язання за Кредитним договором, так і вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування:

-витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки;

-витрат на утримання і збереження предмета іпотеки;

-витрат на страхування предмета іпотеки, у випадку, передбаченому пунктом 4.5. цього Договору;

-збитків, завданих внаслідок порушення основного зобов'язання та умов цього Договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладені Іпотечного договору сторонами порушено норми матеріального права, а саме, статті 5, 6, 18 Закону України "Про іпотеку" та статті 120 Земельного кодексу України.

На думку позивача, на момент укладення Іпотечного договору об'єкт нерухомості, що був переданий в іпотеку, не існував та, відповідно, не належав іпотекодавцю на праві власності, не був зареєстрований належним чином та на нього не може бути звернуто стягнення, а отже, Іпотечний договір не містить однієї з істотних умов, яку повинен містити договір іпотеки: опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації та/або реєстраційні дані.

Окрім того, в обґрунтування позову позивач зазначає про те, що для чинності Іпотечного договору, банк повинен був витребувати від іпотекодавця інформацію щодо об'єктів нерухомості, які знаходяться на земельній ділянці, кадастровий номер якої вказано в Іпотечному договорі та при встановлені, що на земельній ділянці перебуває інше майно, яке в іпотеку не передається, вимагати виділення частини земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з передачею в іпотеку будівель, в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позивач просить суд визнати недійсним Іпотечний договір від 23.08.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Юзефівим О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 420.

Відповідач - 1 у поданих до суду письмових поясненнях проти позову заперечив. Свої заперечення мотивував тим, що 09.07.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" та Публічним акціонерним товариством "Український Інноваційний Банк" укладено Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідченим Скульською Т.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстраційним № 5114. Відтак, на думку відповідача - 1, Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" не є належним відповідачем у даній справі.

Також, представник відповідача -1 у судовому засіданні 21.01.2016 року заявив усне клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення".

Представник відповідача - 2 подав відзив на позов, за змістом якого заперечив проти позовних вимог, з тих підстав, що іпотечний договір укладено у відповідності до положень законодавства і є дійсним, а позивачем не доведено обставин з якими положення статей 203,215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Іпотечного договору недійсним.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи ( частина 1 статті 575 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань Кредитного договору, 23.08.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" Центр реабілітації та оздоровлення (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Юзефівим О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 420.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У відповідності до статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання право чинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається, на те, що при укладенні Іпотечного договору порушено норми матеріального права, зокрема, статті 120 Земельного кодексу України за змістом якої істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За твердженням позивача, іпотечне застереження, яке міститься в Іпотечному договорі та передбачає позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття майна у власність іпоткодержателя або продажу третій особі, є окремим від Іпотечного договору правочином - договором про задоволення вимог іпотекодержателя, тому на його укладення поширюються всі вимоги, які необхідні для укладення правочину щодо переходу права власності на майно.

Також, позивач зазначає про те, що на земельній ділянці, крім будівлі котельні, знаходяться інші об'єкти нерухомого майна, які в іпотеку банку не передавались, а саме: будівля овочесховища, 103,7 м.кв.; будівля овочесховища залізобетонного, 22,7 кв. м.; будівля госпкладової, цегляна.

За твердженням позивача, для чинності Іпотечного договору, банк повинен був витребувати від іпотекодавця інформацію щодо об'єктів нерухомості, які знаходяться на земельній ділянці, кадастровий номер якої вказано в Іпотечному договорі та при встановлені, що на земельній ділянці перебуває інше майно, яке в іпотеку не передається, вимагати виділення частини земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з передачею в іпотеку будівель, в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Проте, суд не погоджується з вищенаведеними твердженнями позивача, з огляду на наступне.

Згідно з умовами Іпотечного договору предмет іпотеки знаходиться на земельній ділянці площею 2,1462 га (кадастровий № :01:003:0241) яка належить Модрицькій сільській раді. Перебуває в оренді відповідно до умов договору оренди землі № 00451 від 01.08.2012 року.

Відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина 2 статті 120 Земельного кодексу України.

Приписи вказаної статті мають диспозитивний характер, оскільки в частині 1 статті 120 Земельного кодексу України зазначається, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

Отже, згідно із Земельним кодексом України право на земельну ділянку переходить до власника нерухомості за умови, якщо у цивільно-правовій угоді на придбання будівлі врегульовані питання набуття прав на землю під об'єктом нерухомості.

Тобто, з аналізу вказаних норм слідує, що у зв'язку із переходом права власності на будівлі (споруди) перехід права власності чи користування на земельну ділянку вимагає самостійної договірно-правової регламентації.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 05 серпня 2103 року у справі № 5023/4025/12.

Окрім того, той факт, що на земельній ділянці перебуває інше майно, яке в іпотеку не передається, не є підставою вимагати виділення частини земельної ділянки, право користування на яку переходить у зв'язку з передачею в іпотеку будівель, в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Також, в обґрунтування позову позивач вказує на те, що на дату укладення Іпотечного договору до приміщення їдальні, позначене на плані літ. "Б-1" загальною площею 642.9 м.кв, було здійснено прибудову басейну та сауни. Банком як іпотекодержателем перед укладенням договору не здійснено належним чином перевірку предмету застави, а саме, не перевірено характеристики предмету іпотеки. Право власності на добудовану сауну та басейн за іпотекодавцем не було зареєстровано на момент укладення Іпотечного договору.

Відтак, на думку позивача, на момент укладення Іпотечного договору об'єкт нерухомості, що був переданий в іпотеку, не існував та, відповідно, не належав іпотекодавцю на праві власності, не був зареєстрований належним чином та на нього не може бути звернуто стягнення, а отже, Іпотечний договір не містить однієї з істотних умов, яку повинен містити договір іпотеки: опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації та/або реєстраційні дані.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 Цивільного кодексу України). Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 18 Закону України "Про іпотеку" однією з істотних умов іпотечного договору є опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення.

Розділом "Терміни та тлумачення" Іпотечного договору сторони погодили, що предметом іпотеки є: нежитлові будівлі та приміщення, що розташовані за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, с. Модричі, вул. Курортна, 3, а саме:

-будівля лікувального корпусу, позначена на плані літ. "А-2", загальною площею 377,8 кв.м.;

-будівля спального корпусу, позначені на плані літ. "В-3", загальною площею 1 916,0 кв.м.;

-приміщення їдальні, позначене на плані літ. "Б-1", загальною площею 642,9 кв.м.;

-приміщення холу, кінозалу, бювету мінеральних вод, позначене на плані літ. "Б-1", загальною площею 358,7 кв.м.

Тобто, опис предмета іпотеки за спірним договором є достатнім для його ідентифікації, а перелік майна, переданого в іпотеку є вичерпним.

Як вбачається зі змісту Іпотечного договору іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення цього Договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Іпотека поширюється на всі зроблені іпотекодавцем поліпшення та зміни в якісних показниках предмета іпотеки. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача-1 у судовому засіданні 21.01.2016 року заявив усне клопотання про сплив позовної давності до вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення".

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання.

Згідно з частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У відповідності до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 Цивільного кодексу України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним іпотечного договору від 23.08.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем - 1, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Юзефівим О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 420.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (пункт 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Суд приходить до висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочинів стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний Договір має бути визнаний недійсним, твердження позивача, якими останній обґрунтовував позов спростовані матеріалами справи. Більше того, судом встановлено та враховано, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочинів є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Суд відзначає, що твердження позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства України за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи, відтак, у суду відсутні підстави для застосування до спірних відносин положення статті 267 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" задоволенню не підлягає.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.02.2016 року

Суддя С.В. Стасюк