ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа № 914/2713/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

Суддів Матущака О.І.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Довгополові А.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) Мімоза № 22/10-15 від 22.10.2015р (вх. № ЛАГС 01-05/4849/15 від 27.10.2015 року.)

на рішення Господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р.

у справі № 914/2713/15 (суддя Яворський Б.І.)

за позовом: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: ТОВ Мімоза, м. Львів

про: розірвання договору оренди та зобовязання повернути обєкт оренди шляхом виселення

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: ОСОБА_3 - представник (довіреність в матеріалах справи)

За клопотанням позивача запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Оберіг.

Розпорядженням голови та в.о. голови суду від 12.01.2016 р. та 15.12.2015 р. змінено склад суду.

В судовому засіданні оголошувалась перерва.

Новим складом суду розпочато розгляд справи спочатку, про що вівся запис процесу технічними засобами, і завершено прийняттям постанови.

Судом роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22, 28 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України).

Відводів складу суду в порядку ст. 20 ГПК України не заявлялось.

Заслухавши думку представника відповідача, суд відхилив клопотання представника позивача про долучення нового доказу, здобутого після прийняття оскаржуваного рішення місцевим господарським судом акту від 19.01.2016 р. № 39-нп/16 та фотоматеріалів, оскільки законність рішення перевіряється судом апеляційної інстанції станом на день його прийняття.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р. у даній справі позовні вимоги задоволено повністю та розірвано договір оренди нежитлових приміщень № 6686 від 25.06.1998 р., укладений між Управлінням комунального майна та ТОВ Мімоза. Даним рішенням зобовязано ТОВ Мімоза повернути шляхом виселення Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради орендоване майно приміщення, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7, загальною площею 159, 3 кв.м. Крім того, стягнуто з ТОВ Мімоза на користь Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради 2 436,00 грн. судового збору.

Судове рішення мотивоване ст.ст. 2, 17 (в редакції станом на 29.05.2006 р.), ч. 2 ч. 18, ч. 2 ст. 22, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 526, ч. 1 п. 1 ст. 611, ст. 651, ч.1 ст. 759 ЦК України, ст. 193, ст. 283, ч. 3 ст. 285 ГК України і з врахуванням встановленої судом обставини, що відповідач допустив порушення умов договору оренди та передав частину орендованого приміщення в суборенду без згоди орендодавця, зробив висновок про задоволення позовних вимог.

Оскаржуючи зазначене судове рішення, відповідач зазначає в апеляційній скарзі, що висновки місцевого господарського суду не відповідають обставинам справи і прийняте з порушенням норм процесуального права, які визначають належність та допустимість доказів (ст.ст. 32, 34 ГПК України).

Зокрема, апелянт зазначає, що акт від 27.01.2015 р. № 95-нп/15 складений з порушенням встановленого порядку. Також зазначає, що матеріали справи не містять договорів суборенди і актів приймання-передачі в суборенду частини приміщення, судом не залучено до участі в справу господарюючих субєктів, які на момент перевірки перебували в частині орендованих відповідачем приміщень: закладу швидкого харчування «Французькі млинці» та пункту обміну валют «Абсолют фінанс», у першого з яких з відповідачем укладено угоду про співробітництво та організацію взаємовідносин в частині спільної діяльності з виготовлення та реалізації харчової продукції, оскільки орендовані відповідачем приміщення призначені під магазин «Кулінарія». Розміщення пункту обміну валют «Абсолют фінанс» відповідач обґрунтовує правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 29.05.2007 р. по справі № 34/166-06/6/114.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує на тому, що акт від 27.01.2015 р. № 95-нп/15 не є єдиним доказом, що встановлює факт передачі частини орендованих приміщень відповідачем в суборенду без згоди орендодавця, місцевим господарським судом взято до уваги визнання цього факту відповідно до ч. 1 ст. 35 ГПК України відповідачем. Також позивач зазначає, що згідно п.п. 6.2 та 6.3 Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 р. № 897 саме на позивачеві та балансоутримувачеві лежить обовязок обліку та перевірки використання майна орендарями шляхом планових перевірок, про що складається акт. Також позивач зазначає, що під час розгляду справи місцевим господарським судом жодна із сторін не заявляла про залучення до справи третіх осіб.

Заслухавши в судових засіданнях думку представників сторін, оцінивши зібрані докази по справі, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного:

як вірно встановлено місцевим господарським судом і не заперечується сторонами, між ними виникли правовідносини з оренди комунального майна, що регулюються нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна», главою 58 ЦК України, ст. 283 ГК України.

Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов'язаний використовувати та зберігати орендоване майно відповідно до умов договору, запобігати його пошкодженню, псуванню.

Орендар має право передавати в суборенду нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно, якщо інше не передбачено договором оренди (ч.2 ст. 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Відповідно до умов Договору оренди нежитлових приміщень від 25.06.1998 р. № 6686, укладеного між сторонами у справі, відповідач прийняв в оренду під магазин «Кулінарія» нежитлові приміщення терміном на 10 років за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7 загальною площею 159, 3 кв. м.

Умовами договору сторони визначили, що орендар зобовязаний користуватися приміщенням (спорудами, будівлями), згідно з договором оренди за їх призначенням (п. 15.2 договору), не має права без згоди орендодавця передавати договірні зобовязання іншій юридичній або фізичній особі (п. 16.1. договору), здавати приміщення (споруду, будівлю) у суборенду (п. 16.2. договору).

З посиланням на ч. 2 ст. 651, ст. 783 ЦК України, позивач просить розірвати укладений договір і зобовязати відповідача повернути обєкт оренди, стверджуючи про порушення відповідачем п.п. 16.1 та 16.2 договору і в підтвердження цього, як він зазначає, посилається на акт від 27.01.2015 р. № 95-нп/15 та визнання цього факту відповідачем.

Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Вказаний вище акт від 27.01.2015 р. № 95-нп/15, лист відповідача від 20.08.2015 р. з проханням надати дозвіл на передачу частини приміщень в суборенду, відзив на позов дали підстави місцевому господарському суду зробити висновок про доведеність позивачем факту істотного порушення умов договору відповідачем. Про те, суд апеляційної інстанції такі висновки вважає передчасними.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

У письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (п.п. 1,4 ч.1 ст. 208 ЦК України).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст. 759 ЦК України).

Передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (ч.ч. 1, 3 ст. 774 ЦК України).

Таким чином, підставними є заперечення відповідача щодо передачі в суборенду частини нежитлових приміщень третім особам, оскільки правочини з передачі майна в суборенду повинні вчинятись так само як і передача майна в оренду, в письмовій формі.

Обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання (ст. 35 ГПК України).

Відповідач заперечує факт укладення договорів суборенди, а знаходження закладу швидкого харчування «Французькі млинці» в орендованому приміщенні пояснює наявністю договору про співробітництво та організацію взаємовідносин з функціонування закладу громадського харчування від 01.01.2015 р. з ФОП ОСОБА_4, а пункт обміну валют - необхідністю покращення своєї діяльності та з врахуванням інтересів споживачів.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч. 1 ст. 111-28 ГПК України).

Судовою палатою у господарських справах Верховного Суду України у постанові від 29.05.2007 р. по справі № 34/166-06/6/114 зроблено висновок про зловживання орендодавцем своїм правом власності шляхом подання позову про розірвання договору оренди нежитлових приміщень, оскільки відповідач без його згоди передав частину приміщення банку для функціонування пункту обміну валют в інтересах споживачів, в магазині електропобутових приладів і компютерної техніки, що є порушенням ст. 13 ЦК України та ч. 7 ст. 41 Конституції України.

Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 27.06.2013 р. № 2472 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 07.06.2007 р. № 897», додаток № 1 до ухвали № 897 викладено у новій редакції.

Балансоутримувач об'єкта оренди та відповідна районна адміністрація у межах своїх повноважень контролює використання майна, зданого в оренду (користування, суборенду) (п. 6.1. «Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова»).

Управління комунальної власності департаменту економічної політики проводить облік орендних платежів та слідкує за використанням майна спсобом проведення планових перевірок, але не частіше одного разу на рік (п. 6.2. «Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова»).

Контроль за виконанням умов договору оренди комунального майна покладається на орендодавця та балансоутримувача (п. 6.3. «Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова»).

Зазначене дає можливість суду апеляційної інстанції констатувати факт неналежності як доказу акту від 27.01.2015 р. № 95-нп/15, оскільки він складений без участі балансоутримувача майна, в односторонньому порядку позивачем без відома відповідача.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Беручи до уваги викладене апеляційну скаргу слід задоволити, рішення місцевого господарського суду скасувати і прийняти нове рішення про відмову в позові.

Судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись, ст.ст. 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу задоволити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р. у цій справі скасувати і прийняти нове рішення. В позові Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю Мімоза про розірвання договору оренди та зобовязання повернути обєкт оренди шляхом виселення відмовити.

Повний текст постанови підписано 25.01.2016 р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Матущак О.І.

Суддя Скрипчук О.С.