РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016Справа №910/29459/15

За позовомКомунального підприємства "Лисичанськтепломережа"
до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
провизнання договору укладеним
Cуддя Усатенко І.В.

Представники сторін:

Від позивача Дядько Г.П., Глушкова Г.В. (за довіреністю);

Від відповідача Гриньок О.А. (за довіреністю).

На підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 27.01.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Комунальне підприємство "Лисичанськтепломережа" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання договору купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями між ПАТ Національної акціонерними компанії "Нафтогаз України" та Комунальним підприємством "Лисичанськтепломережа" укладеним на умовах, які запропоновані позивачем в проекті договору надісланом в грудні 2014 року на адресу відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що в грудні 2014 року позивач надіслав на адресу відповідача проект договору купівлі-продажу теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями, який відповідач повернув в січні 2015 року та відмовився підписувати.

19.09.2015 року позивач знову підготував та направив на адресу відповідача проект договору. Відповідач зазначений договір не повернув та на лист позивача не відповів.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач, посилається на те, що наданий відповідачу в грудні 2014 року проект договору купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями у редакції позивача конкретизує умови Типового договору, а не істотно їх змінює та відповідає вимогам ЗУ "Про засади функціонування ринку природного газу", постанови Кабінету Міністрів України №1729 від 27.12.2001 "Про забезпечення споживачів природним газом", Правил користування природним газом для юридичних осіб, Типового договору на постачання природного газу за регульованим тарифом, Цивільному кодексу України та Господарському кодексу України і не порушує прав відповідача.

З урахуванням зазначеного, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу природного газу з виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями обсягом до 5342,0 тис. куб. м з 01.01.2015р. по 31.12.2015 в редакції запропонованої позивачем в проекті договору укладеним.

Ухвалою суду від 19.11.2015 порушено провадження у справі № 910/29459/15, розгляд останньої призначено на 14.12.2015.

14.12.2015 в судовому засіданні оголошено перерву на 18.01.2015.

18.01.2016 представником позивача подано клопотання про продовження строку вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Клопотання судом задоволено.

18.01.2016 відповідач надав суду письмові заперечення на позов з тих підстав, що позивач безпідставно посилається на положення Закон України "Про засади функціонування ринку природного газу" та постанову НКРЕ від 22.09.2011 №1580, які втратили чинність. Крім цього, відповідач повідомив суду, що на момент виникнення спору він не мав ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом. Крім того умови проекту договору надісланого на адресу відповідача не відповідають умовам Типового договору. Також за позивачем рахується заборгованість в розмірі 65220150,18 грн.

Ухвалою від 18.01.2016 в порядку ст. 69 ГПК України, продовжено строк вирішення спору на 15 днів. В судовому засіданні 18.01.2016, відповідно до положень ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 27.01.2016 з метою витребування у позивача додаткових документів необхідних для вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору.

Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (с.16 ЦК України).

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, якою визначені межі здійснення цивільних прав. Ч.1 ст.13 визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Вимоги до письмової форми правочину встановлені ст.207 ЦК України, згідно із якою правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України), та є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ст.640 ЦК України). Стаття 641 Цивільного кодексу України встановлює, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, відповідно до статі 642 Цивільного кодексу України, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше (ст.180 ГК України).

Статтею 181 Господарського кодексу України визначений загальний порядок укладання господарських договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Частиною 3 ст. 181 Господарського кодексу України встановлено, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини 1 цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Згідно з ч. 4 -7 ст. 181 Господарського кодексу України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у 20-ти денний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору (ст.184 ГК України).

Ст.187 ГК України встановлено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" (в редакції, чинній на дату надіслання позивачем проекту договору) постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов'язується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобов'язується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Обов'язкові умови договору між гарантованим постачальником та споживачем природного газу за регульованим тарифом встановлюються в типовому договорі про постачання природного газу. Відповідно до ч. 5 ст. 10 вказаного Закону реалізація природного газу для задоволення потреб населення здійснюється гарантованими постачальниками. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" (в редакції, чинній на дату надіслання позивачем проекту договору) гарантований постачальник - це визначене у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, газопостачальне підприємство, яке не має права відмовити споживачу в укладенні договору на постачання природного газу. Закон діяв на час виникнення спірних відносин і втратив чинність з 01.10.2015 року з прийняттям Закону України «Про ринок природного газу» № 329-VIII.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2012р. №705 "Про визначення гарантованих постачальників" Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" визначено гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів річний обсяг споживання природного газу який перевищує 3 млн. куб.м., та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії.

Споживач відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" - це юридична особа або фізична особа-підприємець, яка отримує природний газ відповідно до договору про постачання природного газу та використовує його як паливо або сировину.

Згідно Статуту позивача - КП "Лисичанськтепломережа" предметом його діяльності є, у тому числі, постачання пари та гарячої води. Позивачем отримані ліцензії на транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, виробництво теплової енергії, постачання теплової енергії (ліцензії є в матеріалах справи). Таким чином, враховуючи вищенаведене, позивач у справі є споживачем, а відповідач - гарантованим постачальником природного газу.

Відносини, які виникають між газопостачальними, газорозподільними, газотранспортними підприємствами та споживачами природного газу (крім населення), регулюють Правила користування природним газом для юридичних осіб, затверджені постановою НКРЕ №1181 від 13.09.2012р. (далі за текстом - Правила), дія яких в грудні 2014 року поширювалась на юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (Постанова втратила чинність на підставі Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2494 від 30.09.2015).

Відповідно до п. 1.5. Правил, затверджених Постановою №1181, гарантований постачальник, який здійснює діяльність з постачання природного газу за регульованим тарифом, укладає з усіма споживачами та субспоживачами, для яких відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №705 від 25.07.2012р. цей постачальник визначений гарантованим та об'єкти газоспоживання яких розташовані на території здійснення ліцензованої діяльності даного постачальника, договір на постачання природного газу за регульованим тарифом відповідно до Типового договору на постачання природного газу за регульованим тарифом, затвердженого постановою НКРЕ від 22.09.2011р. №1580, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.10.2011р. за №1155/19893, яка втратила чинність на підставі Постанови НКРЕ №35 від 22.01.2015 з 17.03.2015 року.

З 17.03.2015 року набула чинності Постанова НКРЕ про затвердження Типового договору на постачання природного газу за регульованим тарифом №35 від 22.01.2015р., яка також втратила чинність на підставі Постанови НКРЕ №2494 від 30.09.2015 року.

Гарантовані постачальники на території здійснення ліцензованої діяльності, затвердженій НКРЕ, не мають права відмовити споживачу (субспоживачу), об'єкти якого розташовані на цій території та для яких відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №705 від 25.07.2012р. цей постачальник визначений гарантованим, в укладенні договору на постачання природного газу за умови дотримання споживачем вимог законодавства України, зокрема цих Правил та інших нормативних документів.

Постановою НКРЕ від 22.09.2011р. №1580 затверджений Типовий договір на постачання природного газу за регульованим тарифом, який був чинний станом на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами у справі, в грудні 2014 року - січні 2015 року. Посилання на вказаний Типовий договір міститься і в Правилах користування природним газом для юридичних осіб затверджених постановою НКРЕ №1181 від 13.09.2012р.

Відповідно до вказаного Типового договору, затвердженого постановою НКРЕ №1580 від 22.09.2011р., його суб'єктами є гарантований постачальник та споживач, якими в розумінні наведених вище визначень термінів є сторони у даній справі.

Відповідно до правил користування природним газом для юридичних осіб, затверджених постановою НКРЕ №1181 від 13.09.2012р. (далі за текстом - Правила) договір на постачання природного газу за регульованим тарифом (п.5.1.1. Правил) є документом, який регулює відносини між постачальником природного газу за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на території, затвердженій Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, і споживачем, та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Договір на постачання природного газу за регульованим тарифом укладається відповідно до Типового договору на постачання природного газу за регульованим тарифом, затвердженого постановою НКРЕ від 22 вересня 2011 року № 1580, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 7 жовтня 2011 року за № 1155/19893. Постачання природного газу без укладення договору з гарантованим постачальником не допускається. Договір на постачання природного газу за регульованим тарифом не укладається у разі використання природного газу постачальником за регульованим тарифом на власні потреби з власного підтвердженого обсягу.

Відповідно до п.5.1.3. Правил для укладення договору на постачання природного газу за регульованим тарифом споживач має надати постачальнику природного газу за регульованим тарифом такі документи: заяву про укладення відповідного договору; схему підключення об'єкта газоспоживання до газових мереж; відомості щодо комерційних вузлів обліку природного газу (тип, марка, технічні характеристики тощо); паспортні дані та режим роботи основного газоспоживаючого обладнання; заявку на очікуваний обсяг споживання природного газу до кінця поточного року; копію документа, яким визначено право власності чи користування на об'єкт (приміщення), або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об'єкта); копію сертифіката або декларації про готовність об'єкта до експлуатації, виданих відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461; копію належним чином оформленої довіреності на право укладати договори особою, яка уповноважена підписувати договори; довідку про наявність субспоживачів та дані їх комерційних вузлів обліку.

Пунктом 5.1.5. Правил укладення договору на постачання природного газу за регульованим тарифом можливе за умови наявності у споживача комерційного вузла обліку природного газу, що відповідає нормативно-технічним характеристикам для проведення розрахунків.

Додатками до Типового договору на постачання природного газу за регульованим тарифом, затвердженого постановою НКРЕ від 22 вересня 2011 року № 1580, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 7 жовтня 2011 року за № 1155/19893 є: додаток -1: перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживного обладнання та додаток - 2: договірні обсяги постачання газу на певний рік.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що наданий відповідачу в грудні 2014 року проект договору купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями у редакції позивача конкретизує умови Типового договору, а не істотно їх змінює та відповідає вимогам ЗУ "Про засади функціонування ринку природного газу", постанови Кабінету Міністрів України №1729 від 27.12.2001 "Про забезпечення споживачів природним газом", Правил користування природним газом для юридичних осіб, Типового договору на постачання природного газу за регульованим тарифом, Цивільному кодексу України та Господарському кодексу України і не порушує прав відповідача.

З урахуванням зазначеного, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу природного газу з виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями обсягом до 5342,0 тис. куб. м з 01.01.2015р. по 31.12.2015 в редакції запропонованої позивачем в проекті договору укладеним.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2014 року на електрону адресу Комунального підприємства "Лисичанськтепломережа" від ПАТ "НАК "Нафтогаз України" був надісланий електронний вид проекту Договору купівлі-продажу природного газу на 2015 рік для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (далі - договір).

Позивач не розглядав надісланий на його адресу примірник договору надісланий відповідачем з тих підстав, що зазначений договір не містив найменування акцептанта, не був належним чином підписаний та скріплений печаткою оферента.

На екземплярі договору, надісланого на адресу позивача дійсно відсутні найменування покупця (позивача у справі), крім того договір не містить підпису та печатки продавця за договором (відповідача у справі), також проект договору не містив додатків, обов'язковість яких передбачена умовами типового договору: перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживного обладнання та обсягів газу, що будуть передані. В самому проекті договору (п.2.1) зазначені відомості також відсутні.

Сторони не заперечують, що примірник договору, надісланий відповідачем на адресу позивача є в матеріалах справи, та не містив перелічених реквізитів, підпису відповідача та печатки.

Таким чином відповідач, надсилаючи позивачу оферту не дотримався вимог ст.ст.207, 638, 641 ЦК України та ст.181 ГК України тощо, та умов самого проекту договору щодо обов'язкового підписання договору та скріплення його печатками, зазначений проект договору не є офертою в розумінні ст. 181 ГК України а також не дотримався вимог типового договору, затвердженого постановою НКРЕ від 22 вересня 2011 року № 1580. Відповідно у позивача не виникло обов'язку щодо акцепту зазначеного договору.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач, внаслідок недотримання відповідачем процедури укладання договорів, не склав протокол розбіжностей і не надіслав його у 20-ти денний строк відповідачу з підписаним зі свого боку договором.

Натомість, 12 грудня 2014 року (вихідний №3097) Комунальне підприємство "Лисичанськтепломережа" направило директору департаменту реалізації газу ПАТ Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" свій проект договору БО - купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Позивачем наданий до матеріалів справи проект договору №_____-БО_ купівлі-продажу природного газу без дати, за умовами якого продавець зобов'язується надати у власність покупцю природний газ, ввезений на митну територію України НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями обсягом до 5342,0 тис. куб. м з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року (п.п.1.1. - 1.3. договору).

П.п. 5.1.-5.5 договору визначають ціну газу (граничний рівень ціни) - 5900 грн. без урахування ПДВ, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природній газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; ПДВ - 20%. Реалізація газу Покупцю за зазначеною ціною здійснюється при умові наявності відповідної ліцензії на виробництво теплової енергії.

Пунктом 11 договору визначений строк його дії: з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2015 і діє в частині реалізації назву до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

09 січня 2015 року позивач отримав від відповідача лист за №26-9559/1.2-14 від 24.12.2014 з відмовою у укладанні договору купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями у редакції позивача, посилаючись на п. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції". Додатком до листа є оригінал договору, надісланий відповідачу 12.12.2014 року.

Зазначений примірник договору залучений позивачем до матеріалів справи. На тих обставинах, що саме примірник договору надісланий на адресу відповідача був поданий позивачем до суду разом з позовною заявою позивач наполягав в судовому засіданні та був підтверджений відповідачем.

Позивачем не дотримано вимоги п.5.1.п.п.5.1.3. Правил користування природним газом для юридичних осіб, затверджених постановою НКРЕ №1181 від 13.09.2012р, яким обумовлений порядок укладання договорів на постачання природного газу за регульованим тарифом.

Жодний із документів, обов'язкових для укладання договору та передбачених Постановою позивач на адресу відповідача не направив.

Крім того, долучений до матеріалів справи договір №_____-БО купівлі-продажу природного газу, який був направлений позивачем відповідачу у грудні 2014, на чому наполягали сторони в судовому засіданні не підписаний та не скріплений печаткою позивача, тобто адресована відповідачу від позивача пропозиція укласти договір не може свідчити про намір останнього вважати себе зобов'язаною за цим договором, у разі його прийняття відповідачем.

Таким чином позивач, надсилаючи відповідачу свій проект договору в грудні 2014 року не дотримався вимог ст.ст.207, 638, 641 ЦК України та ст.181 ГК України тощо, та умов самого проекту договору щодо обов'язкового підписання договору та скріплення його печатками, таким чином зазначений проект договору не є офертою в розумінні ст. 181 ГК України. Відповідно у позивача не виникло обов'язку щодо акцепту зазначеного договору, або надсилання протоколу розбіжностей.

16.09.2015 вих. №1906 (копія листа в матеріалах справи) позивач знов підготував та направив відповідачу проект договору купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями, однак позивач станом на день розгляду спору від відповідача не отримав, ані підписаний договір ані відповідь на договір.

Позивач і відповідач не заперечували щодо тих обставин, що 16.09.2015 року позивач направив на адресу відповідача новий проект договору купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії. На зазначені обставини позивач також посилається в позовній заяві.

Проект договору надісланий позивачем на адресу відповідача 16.09.2015 року сторонами суду не наданий. Враховуючи, що в вересні 2015 року позивачем був підготовлений та надісланий на адресу відповідача новий проект договору, який врегульовував ті ж самі правовідносини (купівлі-продажу газу за регульованим тарифом за 2015 рік), сторони зазначені обставини не заперечували, відповідно відсутні підстави для задоволення позову та визнання укладеним договору, надісланого в грудні 2014 року, оскільки позивач в вересні 2015 року надіслав відповідачу нову оферту, новий проект договору купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами відповідь на яку не отримав.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Пленумом Вищого господарського суду України від 23.02.2012 №6 «Про судове рішення» визначено, що у резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду. У рішенні зі спору, що виник при укладенні або зміні договору, - рішення з кожної спірної умови договору у вигляді конкретного формулювання відповідної умови (розділу, пункту, підпункту) договору. У рішенні про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект цього договору, наприклад: "Вважати договір (найменування договору) укладеним на умовах поданого (найменування позивача) проекту цього договору", а в разі необхідності - з викладенням у рішенні умов (пунктів) договору повністю або в певній частин (п.9 Пленуму). Якщо ж умови (пункти) поданого позивачем проекту договору судом прийнято лише в певній частині, то решта умов (пунктів), до яких вносяться зміни порівняно з проектом, викладається в резолютивній частині судового рішення.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

На підставі викладеного та з урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Комунального підприємства Лисичанськтепломережа" визнані необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 29.01.2016

Суддя І.В.Усатенко