РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016Справа №910/31773/15

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕФД»

про стягнення 35 311,40 грн.

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕФД» про стягнення 35 311,40 грн. (з яких: 16 000,00 грн. заборгованості, 6 816,42 грн. пені, 538,19 грн. трьох відсотків річних, 7 956,79 грн. інфляційних втрат та 4 000,00 грн. штрафу), у зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за договором про надання бухгалтерських послуг № 26/03-14 від 26.03.2014 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2015 р. за даною позовною заявою було порушено провадження у справі № 910/31773/15 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 27.01.2016 р., зобов'язано сторін надати певні документи та пояснення.

26.01.2016 р. через відділ діловодства господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи , у зв'язку з неможливістю явки представника відповідача в судове засідання.

Розглянувши дане клопотання, суд його відхилив з тих підстав, що нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників відповідача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника. Також відповідачем не виконано вимог ухвал суду у даній справі, оскільки він міг подати витребуваний судом письмовий відзив на позовну заяву через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва, як він це зробив, подавши клопотання про відкладення розгляду цієї справи, оскільки мав достатньо часу, для його підготовки.

Представник позивача в судовому засіданні 27.01.2016 р. надав суду документи на виконання вимог ухвали суду, які залучено до матеріалів справи; надав для огляду в судовому засіданні оригінали документів, копії яких додано до позовної заяви; надав суду усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 27.01.2016 р. не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвали суду в даній справі не виконав.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідачів про час і місце судового засідання та про наслідки ненадання ним витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представників вищезазначених учасників судового процесу.

У судовому засіданні 27.01.2016 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕФД» (надалі - замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - виконавець) було укладено договір про надання бухгалтерських послуг № 26/03-14 від 26.03.2014 р. (надалі - договір), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання, на платній основі, надавати бухгалтерські послуги щодо обліку господарської діяльності замовника та здійснювати захист прав, охоронюваних законом інтересів замовника протягом дії даного договору і на умовах, викладених у ньому.

Умови зазначеного договору свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Обов'язки замовника та виконавця сторони договору обумовили в розділах 2 і 3 даного договору.

Згідно з п. 3.1.6. договору, замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати послуги виконавця.

У відповідності до п. 4. 1. договору, за роботу, передбачену п. 2.1. цього договору незалежно від обсягів, строків та результатів її виконання виконавцем, замовник щомісячно перераховує на користь виконавця місячну абонентську плату у фіксованому розмірі - 4 000,00 грн., без ПДВ.

Пунктом 4.2. договору визначено, що розрахунки, передбачені п. 4.1. цього договору, здійснюються замовником на умовах щомісячної оплати, не пізніше 05 числа місяця. в якому надаються послуги.

Замовник має право здійснювати розрахунки на умовах попередньої оплати (п. 4.2.1. договору).

Оплата (компенсація) витрат, необхідних для виконання обов'язків виконавця здійснюється замовником за фактом таких витрат при умові, що вони були погоджені ним (п. 4.3. договору).

Оплата за додатковими зобов'язаннями, визначеними в п. 2.2. цього договору, здійснюється замовником в розмірах і в строки, передбачені додатковими угодами до цього договору (п. 4.4. договору).

У відповідності до п. п. 6.1. та 6.2. договору, у випадку порушення зобов'язання, що виникає з цього договору (надалі - порушення договору), сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством; порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору.

Згідно з п. 6.5. договору, сторони погодили, що до правовідносин за цим договором порядок нарахування штрафних санкцій, встановлений ч. 6. ст. 232 Господарського Кодексу України, не застосовується, а строк позовної давності щодо стягнення заборгованості, штрафу, пені встановлюється в три роки.

Пунктом 6.8. договору встановлено, що за кожний факт невиконання, неналежного виконання умов п. 2.4. цього договору виконавець сплачує на користь замовника штраф у розмірі 10 % від встановленого п. 4.1. цього договору розміру місячної абонентської плати.

Пунктом 6.9. договору визначено, що при простроченні виконання грошового зобов'язання з оплати послуг за цим договором замовник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за кожен календарний день періоду прострочення платежу, а також пеню, нараховану на суму заборгованості за кожен календарний день періоду прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, без обмеження строків її нарахування та звернення до суду за її стягненням.

За умовами п. 6.10. договору, при простроченні оплати послуг за цим договором більше одного місяця, виконавець має право, крім стягнення передбачених п.6.9. суми боргу та пені, додатково стягнути із замовника штраф у розмірі 20 (двадцять) відсотків від суми заборгованості.

Даний договір укладений на строк з 01.04.2014 р. до 31.08.2014 р. та набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін. Договір може бути розірваний кожною із сторін, з попередженням другої сторони за один місяць (п. 7.1. договору).

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, протягом терміну дії договору позивач належним чином виконував. Взяті на себе зобов'язання, що підтверджується складеними у відповідності до п. 2.4. договору актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000025 від 30.04.2014 р. на суму 4 000,00 грн., № ОУ-0000033 від 30.05.2014 р. на суму 4 000,00 грн., № ОУ-0000042 від 27.06.2014 р. на суму 4 000,00 грн., № ОУ-0000051 від 31.07.2014 р. на суму 4 000,00 грн. та № ОУ-0000066 від 29.08.2014 р. на суму 4 000,00 грн.

Однак, відповідач в порушення зобов'язань щодо оплати послуг, сплатив лише за послуги, надані в квітні 2014 року, здійснивши платіж на суму 4 000,00 грн. 19.05.2014 р., тобто з простроченням строку оплати на місяць. Решту абонентської плати за період з травня до серпня 2014 року відповідач взагалі не сплатив, у зв'язку з чим станом на 23.07.2015 р. в нього існує заборгованість у розмірі - 16 000,00 грн.

23.07.2015 р. позивач направив на адресу відповідача вимогу, з проханням у семиденний строк, з моменту пред'явлення даної вимоги сплатити заборгованість за договором, з урахуванням штрафних санкцій. Однак, дана вимога була залишена відповідачем без відповіді та реагування.

За таких обставин, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕФД» про стягнення 35 311,40 грн. (з яких: 16 000,00 грн. заборгованості, 6 816,42 грн. пені, 538,19 грн. трьох відсотків річних, 7 956,79 грн. інфляційних втрат та 4 000,00 грн. штрафу), у зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за договором про надання бухгалтерських послуг № 26/03-14 від 26.03.2014 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач виконав належним чином свої зобов'язання за договором № 26/03-14 від 26.03.2014 р., тоді як відповідач свої зобов'язання щодо оплати послуг за даним договором не виконав належним чином.

Відповідач жодних обґрунтованих заперечень, належних доказів на спростування обставин, викладених позивачем у позовній заяві суду не надав, розмір позовних вимог не оспорив.

За таких обставин, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача 16 000,00 грн. заборгованості, а відповідач в установленому законом порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та не довів суду належними і допустимими доказами належного виконання ним своїх зобов'язань, то позов ФОП ОСОБА_1 щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕФД» суми заборгованості в розмірі 16 000,00 грн. за договором № 26/03-14 від 26.03.2014 р., визнається судом таким, що підлягає задоволенню.

Позивач просив суд стягнути з відповідача 538,19 грн. трьох відсотків річних та 7 956,79 грн. інфляційних втрат за період з червня 2014 р. до липня 2015 р., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 26/03-14 від 26.03.2014 р.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.3.3. договору визначено, що за порушення строків оплати за поставлений товар покупець на вимогу постачальника сплачує 0,1 % річних від простроченої суми.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосування індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Таким чином за розрахунком позивача, перевіреним судом, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 538,19 грн. трьох відсотків річних та 7 956,79 грн. інфляційних втрат за період з червня 2014 р. до липня 2015 р., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 26/03-14 від 26.03.2014 р.

Позивач просить стягнути з відповідача 4 000,00 грн. штрафу та 6 816,42 грн. пені за період з червня 2014 р. до липня 2015 р. за неналежне виконання грошового зобов'язання щодо оплати за послуги за договором № 26/03-14 від 26.03.2014 р.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з п. 6.5. договору, сторони погодили, що до правовідносин за цим договором порядок нарахування штрафних санкцій, встановлений ч. 6. ст. 232 Господарського Кодексу України, не застосовується, а строк позовної давності щодо стягнення заборгованості, штрафу, пені встановлюється в три роки.

Пунктом 6.8. договору встановлено, що за кожний факт невиконання, неналежного виконання умов п. 2.4. цього договору виконавець сплачує на користь замовника штраф у розмірі 10 % від встановленого п. 4.1. цього договору розміру місячної абонентської плати.

Пунктом 6.9. договору визначено, що при простроченні виконання грошового зобов'язання з оплати послуг за цим договором замовник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за кожен календарний день періоду прострочення платежу, а також пеню, нараховану на суму заборгованості за кожен календарний день періоду прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, без обмеження строків її нарахування та звернення до суду за її стягненням.

За умовами п. 6.10. договору, при простроченні оплати послуг за цим договором більше одного місяця, виконавець має право, крім стягнення передбачених п.6.9. суми боргу та пені, додатково стягнути із замовника штраф у розмірі 20 (двадцять) відсотків від суми заборгованості.

Оскільки відповідачем було допущено невиконання зобов'язань за договором 26/03-14 від 26.03.2014 р., з нього підлягають стягненню 4 000,00 грн. штрафу та 6 816,42 грн. пені за період з червня 2014 р. до липня 2015 р.

За таких обставин, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕФД» підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕФД» (01033, м. Київ, вулиця Саксаганського, 52 ЛІТ. «А», офісне приміщення 7, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 16 000 (шістнадцять тисяч) грн. 00 коп. заборгованості, 6 816 (шість тисяч вісімсот шістнадцять) грн. 42 коп. пені, 538 (п'ятсот тридцять вісім) грн. 19 коп. трьох відсотків річних, 7 956 (сім тисяч дев'ятсот п'ятдесят шість) грн. 79 коп. інфляційних втрат, 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. штрафу та 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. витрат на сплату судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 01.02.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина