ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2016 р. Справа №922/3371/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В.,

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників:

позивача - Губіна А.О., за довіреністю №03 від 16.01.2016р., Халабурдіна С.В., за довіреністю №4 від 16.01.2015р., Вакули С.В., за довіреністю №05 від 19.01.2016р., Коваленко С.П., за довіренісю №05 від 19.01.2016р.,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - не з'явилась,

відповідача - Момот Є.С., за довіреністю б/н від 04.01.2016р.,

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (вх.№5554Х/2 від 03.12.2015р.), на рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2015р. у справі №922/3371/15,

за позовом Публічного акціонерного товариства "КАТП - 2006" м. Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_6, м. Харків,

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", м. Київ,

3-і особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, м. Харків,

2. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Адамова Людмила Анатоліївна, м. Харків,

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.08.2015р. (суддя Прохоров С.А.) позов задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір №07/001/І01/09-КЛТ, укладений між Публічним акціонерним товариством "Кредитпромбанк", що є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Кредитпромбанк" та Закритим акціонерним товариством "КАТП 2006", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "КАТП 2006", посвідчений 18.05.2009р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л.А. за р.№1189.

Скасовано заборону на нерухоме майно, накладену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л.А. за р.№1190 та обтяження іпотекою (реєстраційний номер обтяження 8725735, контрольна сума 660Г18Г933).

Зобов'язано ПАТ "Дельта Банк" повернути оригінали правоустановчих та технічних документів на предмет іпотеки, переданих попередньому іпотекодержателю на підставі акту прийому-передачі до іпотечного договору №07/001/І01/09-КЛТ від 18.05.2009р., а саме: свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 26.09.2008р. виконавчим комітетом Харківської міської ради; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20481621 від 06.10.2008р., виданий Комунальним підприємством "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", реєстровий №24845387; технічний паспорт на нежитлові приміщення в літ. "И-3", інвентарний №80199; технічний паспорт на нежитлові приміщення в літ. "Б-2", інвентарний №80199; технічний паспорт на нежитлову будівлю літ. "К-1", інвентарний №80199.

Припинено провадження у частині позовних вимог до Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

В задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про застосування правових наслідків недійсності договору в порядку ст.1057-1 ЦК України - відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на користь Публічного акціонерного товариства "КАТП-2006" судовий збір в сумі 1218, 00 грн.

Відповідач з даним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм чинного законодавства та неповне з'ясування обставин справи при прийнятті оскаржуваного рішення, просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2015р. у справі №922/3371/15 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що передання нерухомого майна в іпотеку не є його відчуженням, а тому рішення загальних зборів учасників товариства на передачу майна в іпотеку відповідно до статті 98 Цивільного кодексу України не потрібне; жодних застережень того, що такі рішення приймаються виключно правлінням товариства, а не одноосібно його головою, з подальшим затвердженням загальними зборами та за погодженням з правлінням в Статуті - немає; Статутом не передбачено обмеження голови правління щодо укладання іпотечного договору та заборону передачі майна в заставу; зі сторони позивача перед укладанням іпотечного договору до банку було надано всі необхідні документи, які підтверджували право ОСОБА_8 на укладання іпотечного договору; вказаний правочин є схваленим; позивач або його уповноважені представники знали або могли знати про укладення іпотечного договору, спір по якому ведеться до дати подання позову до суду.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.12.2015р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та її розгляд призначено на 19.01.2016р.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№420 від 18.01.2016р.), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування своєї позиції по справі позивач зазначає, що представники ПАТ "Кредитпромбанк" знали про обмеження правління товариства, але не зважаючи на недостатні повноваження правління та відсутність рішення загальних зборів товариства уклали з ним іпотечний договір; іпотечний договір є значним правочином та для його укладення необхідно було провести загальні збори та прийняти відповідне рішення; питання про схвалення правочину на загальних зборах 23.04.2012р. товариством не розглядалось та рішення з цього приводу не приймалось; колишній голова правління ОСОБА_8 не був наділений відповідними повноваженнями щодо підписання спірного договору, а отже і не був уповноваженим органом на здійснення таких дій, оскільки таким органом є загальні збори; позивач, як юридична особа, дізнався про порушення свого права лише при проведенні загальних зборів, а саме 30.04.2015р.

Позивач надав додаткові письмові пояснення (вх.№544/1 від 25.01.2016р.) в обґрунтування позиції, викладеної у відзиві на апеляційну скаргу, які долучені до матеріалів справи.

Інші учасники судового процесу відзивів на апеляційну скаргу не надали, своїх представників у судове засідання 19.01.2016р. не направили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про час та місце засідання суду, на те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників третіх осіб.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 19.01.2016р. представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі. Представники позивачів проти вимог апеляційної скарги заперечували, оскаржуване рішення просили залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 18.05.2009р. між Публічним акціонерним товариством "Кредитпромбанк", що є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Кредитпромбанк" та Публічним акціонерним товариством "КАТП-2006", що є правонаступником Закритого акціонерного товариства "КАТП 2006", укладено іпотечний договір №07/001/І01/09-КЛТ, посвідчений 18.05.2009р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л.А. за р. №1189.

Іпотечний договір укладено в забезпечення виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРІАДА-КМБ" по кредитному договору № 07/001/09-КЛТ від 18.05.2009р.

03.10.2012 р. заборгованість за кредитним договором №07/001/09-КЛТ від 18.05.2009р. було переведено на підставі договору про переведення боргу №07/001/П1/09-КЛТ від 03.10.2012р. на фізичну особу ОСОБА_6, а в подальшому право вимоги по наведеному договору про переведення боргу разом з правами по іпотечному договору було відступлено ПАТ "Дельта Банк".

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої, третьої статті 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з частиною 1 статті 32 Закону України "Про акціонерні товариства" (в редакції діючій на момент укладання спірного правочину) загальні збори є вищим органом акціонерного товариства.

Загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності акціонерного товариства (частина 1 статті 33 закону України "Про акціонерні товариства").

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу (частина перша статті 98 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 58 Закону України "Про акціонерні товариства" виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства.

До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради.

Виконавчий орган акціонерного товариства підзвітний загальним зборам і наглядовій раді, організовує виконання їх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом.

Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) або одноосібним (директор, генеральний директор).

Статтею 60 Закону України "Про акціонерні товариства" передбачено, що порядок прийняття рішень особою, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, встановлюється статутом акціонерного товариства. Особа, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, вправі без довіреності діяти від імені акціонерного товариства, в тому числі представляти його інтереси, вчиняти правочини від імені товариства, видавати накази та давати розпорядження, обов'язкові для виконання всіма працівниками товариства.

Так, п. 9.7. статуту позивача встановлено, що виконавчим органом товариства є правління та його голова, які здійснюють керівництво поточної діяльності товариства.

Згідно п. 9.13 статуту голова правління, зокрема, вправі без довіреності, від імені товариства заключати контракти й договори, в тому числі трудові, видавати довіреності, відкривати в банках розрахункові та інші рахунки, розпоряджатися в межах делегованих Загальними зборами акціонерів та Правлінням прав та повноважень майном та коштами товариства.

Як свідчить спірний іпотечний договір, він підписаний колишнім головою правління ОСОБА_8 на підставі протоколу №91 засідання членів правління від 21.04.2009р.

Положеннями статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, за умовами частини 1 статті 70 Закону України "Про акціонерні товариства" рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою.

Частиною 2 статті 70 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом значного правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, рішення про вчинення такого правочину приймається загальними зборами за поданням наглядової ради.

Рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків, але менша ніж 50 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається простою більшістю голосів акціонерів, які зареєструвалися для участі у загальних зборах та є власниками голосуючих з цього питання акцій.

Рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, становить 50 і більше відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається більш як 50 відсотками голосів акціонерів від їх загальної кількості.

У відповідності до частини 4 статті 70 Закону України "Про акціонерні товариства" вимоги до порядку вчинення значного правочину, передбачені цією статтею, застосовуються як додаткові до інших вимог щодо порядку вчинення певних правочинів, передбачених законом або статутом акціонерного товариства.

Колегією суддів встановлено, що за даними фінансової звітності позивача, що складена станом на 01.01.2009р. вартість активів становила 1081000,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, ринкова вартість предмету іпотеки на момент укладення договору, яка визначалась шляхом проведення оцінки відповідним суб'єктом оціночної діяльності та визначена в спірному договорі, становить 7357875,00 грн., що становить 50 і більше відсотків активів товариства.

Як вбачається з матеріалів справи та відзначено судами, будь-якого рішення про вчинення договору, предметом якого є передача в іпотеку нерухомого майна товариства ринковою вартість 7357875,00грн. (тобто більше ніж 50 % від вартості чистих активів товариства за даними останньої річної фінансової звітності товариства), загальні збори акціонерного товариства не приймали.

Відповідно до частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Разом з цим, за змістом частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Згідно із статтею 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

З урахуванням вимог частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України суд дійшов висновку, що після 18.05.2009р. до 18.05.2012р. мало бути у наявності рішення загальних зборів членів ПАТ (ЗАТ) "КАТП-2006" про схвалення договору та вчинені дії, що свідчать про прийняття його виконання, але як свідчать дані з розкриття інформації емітентами цінних паперів у Загальнодоступній базі даних Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку, такого схвалення договору загальними зборами зроблено не було.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що відповідач, обґрунтовуючи схвалення правочину посилався на протокол №2012/1 загальних зборів акціонерів від 23.04.2012р., яким згідно пункту 12 вирішили доручити та надати всі необхідні повноваження директору товариства ОСОБА_6 укласти та підписати правочини щодо виконання обов'язків товариства за іпотечним договором №07/001/101/09-КЛТ, посвідченим 18.05.2009р. ПНХМНО Адамовою Л.І. за р. №1189, на загальну суму не більше 4000000,00 грн. на протязі поточного року. Однак, вказаний протокол не може бути належним та допустимим доказом схвалення правочину ринкова вартість предмета іпотеки за яким становила 7357875,00 грн.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що підписання колишнім головою правління ОСОБА_8 додаткових угод до нього не є наступним схваленням такого правочину, оскільки, як вбачається з матеріалів справи він не мав повноважень на підписання спірного договору, а тому, так само, і не мав повноваження на підписання додаткових договорів до нього.

Таким чином, спірний іпотечний договір у наступному схвалений не був.

Більше того, і ревізійна комісія позивача у висновку за результатами діяльності за 2012 рік, і загальні збори акціонерів у протоколі від 30.04.2015 дійшли до висновку про укладання спірного іпотечного договору неповноважною особою.

Вчинення колишнім головою правління незаконних дій, які виходили за межі його компетенції, не може тягнути за собою відповідальність всього товариства. Отже, дії неуповноваженого органу не можуть створювати права юридичної особи.

Враховуючи наведене, зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, зокрема нормам Закону України "Про господарські товариства", "Про акціонерні товариства", які, відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, вважаються загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а також, що волевиявлення учасника правочину ПАТ (ЗАТ) "КАТП-2006" не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, що відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України, також вважаються загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про порушення права позивача укладанням спірного іпотечного договору.

Щодо посилань апелянта на те, що відповідно до змісту протоколу №9 загальних зборів акціонерів позивача від 23.04.2002р. загальні збори постановили надати дозвіл правлінню приймати рішення щодо реалізації будівель, приміщень, автомобілів, обладнання, причепів; про землевідвід території; на оформлення кредитів в банківських установах; про виступлення підприємством поручителем (надання поруки), тобто делегували повноваження щодо розпорядження майном товариства виконавчого органу, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 572 Цивільного кодексу України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 575 Цивільного кодексу України передбачені окремі види застав та визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про іпотеку" (в редакції дійсній на дату укладання спірного правочину) іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

За змістом частини 1 статті 583 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 11 Закону України "Про іпотеку" заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). При цьому, застава (іпотека) завжди є забезпеченням певного узгодженого із заставодавцем (іпотекодавцем) зобов'язання. Законодавством розрізняється застава (іпотека), надана боржником, та застава (іпотека), надана третьою особою (майновим поручителем).

У зв'язку з цим в статті 1 Закону України "Про іпотеку" також визначено, що майновий поручитель це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи боржника за основним зобов'язанням, яке виникає за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

З огляду на приписи вищезазначених норм та, відповідно до положень статті 546 Цивільного кодексу України, порука та застава (іпотека) є окремими самостійними способами забезпечення зобов'язання, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 Цивільного кодексу України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають с кредитних договорів" п.4.1.8 зазначено, що у застосуванні статті 559 Цивільного кодексу України слід враховувати, що ця норма не поширюється на правовідносини майнової поруки (застави), яка є окремим видом забезпечення виконання зобов'язання. Застава регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 -593) глави 49 Цивільного кодексу України та Законами України "Про іпотеку" і "Про заставу". Підстави припинення майнової поруки безпосередньо врегульовано окремими нормами цивільного законодавства, а тому суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання, незалежно від ступеню їх подібності.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 11 Закону України "Про заставу", ст. ст. 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (ст.ст. 553-559 Цивільного кодексу України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

У постановах Верховного суду України від 16.10.2012р. у справах №3-45гс12 та №3-44гс12 зазначено, що статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, а майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника за основним зобов'язанням на підставі договору, закону або рішення суду.

Матеріалами справи підтверджується, що загальні збори акціонерів надали дозвіл правлінню приймати рішення з питань оформлення договорів про виступлення підприємством поручителем (надання поруки), однак, іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання, і загальні збори акціонерів не делегували повноважень на укладення договорів застави, а саме договорів іпотеки.

Отже, посилання апелянта є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо визнання причин пропущення строку позовної давності поважними.

Відповідно ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В силу ч. ч. 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Обставини, вказані позивачем у відповідному клопотанні та обставини, на які позивач посилається в судовому засіданні, а саме позивач, як юридична особа - ПАТ (ЗАТ) "КАТП-2006", (а не окрема особа, яка обіймає посаду голови правління) не мав об'єктивної можливості звернутися з позовом про визнання спірного договору недійсним, оскільки особа, яка була уповноважена представляти інтереси позивача діяла всупереч інтересам товариства, та з урахуванням того, що кількісний склад акціонерів (загальна кількість осіб, включених до переліку (реєстру) акціонерів становить більше шістсот фізичних осіб) провести загальні збори з досягненням кворуму на протязі останніх років вдалося лише 23.04.2012р. та 30.04.2015р., та наголошував, що позивач, як юридична особа, дізнавався про порушення свого права лише при проведенні загальних зборів, а саме 30.04.2015р.

Під час розгляду справи встановлено, що моментом з якого позивач дізнався про своє порушене право є момент проведення загальних зборів, та відповідно до прийнятого ними рішення, голову правління ПАТ "КАТП-2006", ОСОБА_6, зобов'язано від імені позивача звернутись до господарського суду з позовом про визнання спірного іпотечного договору недійсним з моменту його укладення для захисту порушеного права.

Враховуючи вищевказане, з урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-48цс15 від 22.04.2015 р., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що причини пропущення строку позовної давності є поважними та враховуючи клопотання строк підлягає поновленню.

Щодо заяви відповідача, в якій він просив суд в порядку ст. 1057-1 Цивільного кодексу України накласти арешт на нерухоме майно нежитлового призначення, а саме: на нежитлові приміщення 1-го поверху №11-:23,33, 2-го поверху №І, 34,35 в літ. "Б-2" загальною пощею 1 593,3 кв.м.; нежитлові приміщення 1-го поверху № І,ІІ,1,2, 2-го поверху № ІІІ,ІV, 54-:-66; 75-:-:78, 3-го поверху №V,VI, 79-:-101 в літ. "И-3" загальною площею 1 701,4 кв.м. та нежитлова будівля літ."К-1" загальною площею 10,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належать іпотекодавцю (ПАТ "КАТП-2006") на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, виданого 26.09.2008 року Виконавчим комітетом Харківської міської ради Харківської області та зареєстрованого Комунальним підприємством "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 06.10.2008 року за реєстраційним номером 24845387, номер запису 1268 в книзі 1.; згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 30.04.2009 року КП "ХМБТІ" за номером 22621080, колегія суддів зазначає наступне.

У частині 5 ст. 1057-1 Цивільного кодексу України визначено, що визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

Однак, вищевказане положення цивільного законодавства стосується забезпечення виконання зобов'язання позичальником за кредитним договором, а позивач, у власності якого перебуває спірне нерухоме майно, не укладав кредитного договору з відповідачем. Отже, підстави для застосування приписів ст. 1057-1 Цивільного кодексу України відсутні і суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволення такої заяви.

Крім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про припинення провадження у справі в частині вимог про зобов'язання державної реєстраційної служби виключити записи на підставі п.1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки з огляду на приписи чинного законодавства Реєстраційна служба Харківського міського управління не є юридичною особою, зобов'язаною вчинити дії зі скасування записів про заборону відчуження та іпотеку.

Дослідивши всі належні докази, які мають відношення до даного спору, з урахуванням приписів ст.ст. 4-3, 32, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом законно та обґрунтовано прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме визнання іпотечного договору недійсним, скасування запису про заборону на нерухоме майно та іпотеку, а також про зобов'язання відповідача повернути оригінали правовстановлюючих документів та технічних паспортів.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2015р. у справі №922/3371/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст. 49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачу.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2015р. у справі №922/3371/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 25 січня 2016 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя О.В. Плахов