ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р. Справа № 911/5137/15

За позовом Заступника прокурора Обухівського району Київської області

до відповідачів: Козинської селищної ради Обухівського району Київської області

Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк

треті особи: Управління Держгеокадастру у Обухівському районі Київської області,

Дніпровське басейнове управління водних ресурсів.

про визнання незаконним і скасувати рішення та визнання недійсним державного акту серії І-КВ №000581 та скасування його державної реєстрації

Суддя С.І. Чонгова

Представники:

від прокурора: Івашин О.Є. (службове посвідчення №031867 від 02.02.2015);

від відповідача 1: не зявився;

від відповідача 2: ОСОБА_1 (довіреність №09-32/94 від 11.02.2014);

від третьої особи 1: не зявився;

від третьої особи 2: ОСОБА_2 А.(довіреність № АС/01-15/862 від 22.07.2015);

ОСОБА_3 (довіреність №АС/01-15/863 від 22.07.2015).

СУТЬ СПОРУ: Заступник прокурора Обухівського району Київської області (далі - прокурор) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Козинської селищної ради Київської області та до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (далі ПАТ Промінвестбанк)та просить суд:

- визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 23.04.1998 №2/2;

- визнати недійсним державний акт серії І-КВ №000581 на право постійного користування землею, виданий ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк на земельну ділянку площею 4,6га з кадастровим номером :03:018:0030 для організації спортивно-оздоровчого комплексу вартістю 3036000грн, який зареєстровано 28.05.1998 в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №167 та скасувати його державну реєстрацію.

В обґрунтування заявлених вимог, прокурор посилається на те, що спірне рішення є незаконним, оскільки прийнято в порушення чинного законодавства, а тому акт серії І-КВ №000581 на право постійного користування землею, виданий відповідачу 2, повинен бути визнаний недійсним.

Відповідач 1 у справі Козинська селищна рада Обухівського району Київської області документально обгрунтованого відзиву на позов не надала.

Відповідач 2 у справі ПАТ Промінвестбанк у своєму відзиві просить суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на те що:

- прокурором неправильно визначено орган державної влади, за захистом охоронюваних прав та інтересів якого цей позов подано;

- прокурор не надав належних та допустимих доказів на підтвердження підстав предявленого позову;

- фактичні обставини справи свідчать про те, що при прийнятті рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 23.04.1998 № 2/2 та при видачі відповідного державного акту серії І-КВ №000581 на право постійного користування землею було повністю дотримано вимоги чинного законодавство України;

- обраний спосіб захисту права не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме виходячи зі змісту ст. 12 ГПК України спори про визнання недійсним державних актів на право постійного користування земельною ділянкою непідвідомчі господарським судам України, а тому провадження у справі в цій частині позовних вимог підлягає припиненню на підставі п.1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.12.2015 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено Управління Дежгеокадастру у Обухівському районі Київської області та Дніпровське басейнове управління водних ресурсів.

Третя особа 1 Управління Дежгеокадастру у Обухівському районі Київської області документально обґрунтованого пояснення чи заперечення щодо позовних вимог не надало.

Третя особа 2 Дніпровське басейнове управління водних ресурсів у своєму запереченні просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити, вказуючи на те, що Козинська селищна рада діяла в межах своєї компетенції, надавши земельну ділянку 4,6га із земель, що перебували в її межах ПАТ Промінвестбанк шляхом вилучення.

Крім того, 14.12.2015 відповідачем 2 ПАТ «Промінвестбанк» подано заяву про застосування строку позовної давності

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

13 березня 1998 року рішенням №3/2 відповідач 1 Козинська селищна рада попередньо погодила матеріали по відведенню земельної ділянки площею 4,6 га за рахунок земель Дніпровського басейнового водогосподарського обєднання (намиті грунти-піски заросші чагарником і очеретом в межах Козинської селищної ради) відповідачу 2 Акціонерному комерційному промисловому банку «Промінвестбанк» та дозволила останньому провести проектно-вишукувальні роботи для організації спортивно-оздоровчого комплексу (а.с.35).

18 березня 1998 року комісією у складі: першого заступника Обухівської райдержадміністрації ОСОБА_4, начальника відділу земельних ресурсів ОСОБА_5, головного архітектора району ОСОБА_6, начальника СДЛЧ-ЗЗ м. Обухів В.П. ОСОБА_6, головного лікаря санепідемстанції ОСОБА_7, начальника Обухівської районної регіональної екологічної інспекції ОСОБА_8, начальника ДБВО ОСОБА_9, голови Козинської селищної ради ОСОБА_10, представника замовника ОСОБА_11 був проведений вибір і обстеження земельної ділянки для відведення правлінню Промінвестбанку України про що і складено вказаний акт комісії (а.с.36).

Як зазначено вказаним актом вибрана ділянка розташована в північній частині адміністративної території Козинської селищної ради на землях Дніпровського Басейнового водогосподарчого обєднання. Орієнтовно площа ділянки становить 4.6 га, рельєф рівний, ґрунти намивний пісок, понижені місця зарослі очеретом і чагарниковою рослинністю. Північно-східною частиною стороною межує із вільними землями ДВВО водоймище, західною прилягає безпосередньо території існуючої бази відпочинку Промінвестбанку, північною межує із захисною дамбою масиву Конче-Заспа. Підїзд до ділянки здійснюється із території бази відпочинку Промінвестбанку.

Відповідачем 2 були отримані позитивні висновки про попереднє погодження місця розташування земельної ділянки від Обухівського районного відділу земельних ресурсів №72 від 23.03.1998 (а.с.38), Відділу містобудування і архітектури Обухівської районної державної адміністрації №21 від 23.03.1998 (а.с.39), Управління державної пожежної охорони ГУ МВС України в Київській області №94 від 26.03.1998 (а.с.47) та погоджено з Дніпровським басейновим водогосподарським обєднанням передачу спірної земельної ділянки Промінвестбанку України (а.с.37). Тобто, Дніпровське басейнове водогосподарське обєднання фактично відмовились від вказаної земельної ділянки.

Рішенням №2/2 від 23.04.1998 Козинської селищної ради затверджено технічну документацію щодо спірної земельної ділянки, а також вилучено вказану земельну ділянку із земель Дніпровського басейнового водогосподарського обєднання та надано її в постійне користування відповідачу 2 Промінвестбанку України для організації спортивно-оздоровчого комплексу. Також вказаним рішенням доручено Київському відділенню інституту землеустрою перенести проект відведення в натуру та виготовити Державний акт на право постійного користування землею.

Проект відведення земельної ділянки був погоджений Обухівською районною радою (а.с.48), Дніпровським басейновим водогосподарським обєднанням (а.с.50) та Відділом земельних ресурсів Обухівського району Київської області (а.с.51).

На право постійного користування спірною земельною ділянкою відповідачу 2 виданий Державний акт (а.с.25, 28) серії 1-КВ № 000581, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №167.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) всі землі України поділяються на: 1) землі сільськогосподарського призначення; 2) землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; 4) землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; 5) землі лісового фонду; 6) землі водного фонду; 7) землі запасу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність; суб'єктами права державної власності на землю виступають, зокрема, обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

Як визначено ст. 7 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності у т.ч. промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям.

Статтею 9 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Згідно ч. 3 вказаної статті районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів із земель лісового і водного фонду у випадках, передбачених статтями 77 і 79 цього Кодексу.

Як встановлено ст. 78 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення), до земель водного фонду належать землі, зайняті ріками, озерами, водоймами, болотами, гідротехнічними та іншими водогосподарськими спорудами, а також землі, виділені по берегах водойм під смуги відведення.

Землі в смугах відведення надаються органам водного господарства та іншим організаціям для спеціальних потреб і використовуються ними для лісопосадок, ремонту споруд, будівництва переправ, виробничих приміщень, складів тощо.

Зони охорони встановлюються навколо водойм, водних джерел і гідротехнічних споруд для виконання комплексу санітарних, протиерозійних заходів і створення захисних лісонасаджень з метою збереження і поліпшення водних ресурсів.

Відповідно до ст. 79 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) на землях водного фонду забороняється будь-яка діяльність, що суперечить їх цільовому призначенню.

Землі водного фонду, що є в користуванні водогосподарських підприємств і організацій, можуть надаватися за рішенням районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів у тимчасове користування для сінокосіння і риборозведення.

Порядок використання земель водного фонду визначається законодавством України.

Як визначено ст. 85 Водного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

У постійне користування землі водного фонду надаються водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим підприємствам, установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за водними об'єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані.

У тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об'єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним та фізичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Таким чином, надання відповідачу 2 Промінвестбанку України у користування спірної земельної ділянки проведено відповідачем 1 Козинською селищною радою з порушенням норм діючого, на момент спірних правовідносин, земельного та водного законодавства.

Крім того, судом не приймаються до уваги заперечення відповідача 2 щодо того, що провадження у даній справі в частині визнання недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою та скасування його державної реєстрації не відповідає обраному способу захисту, а провадження у вказаній частині позову підлягає припиненню з огляду на таке.

Як зазначено п. 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Окрім того, відповідач 2 просить суд застосувати строк позовної давності (а.с.87).

Прокурор, заперечуючи щодо пропущення ним строку позовної давності, посилається на те, що виявлення правопорушення сталося у 2014 році і до цього часу перевірка законності надання у постійне користування земельної ділянки не проводилась.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами, державними комітетами, відомствами, іншими органами державного і господарського управління та контролю, Урядом Автономної Республіки Крим, місцевими Радами народних депутатів, їх виконавчими і розпорядчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про прокуратуру» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) основними функціями прокуратури є нагляд за додержанням законів усіма органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами.

Як визначено п.1 ч.1 ст. 19 вказаного закону (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), предметом загального нагляду є, зокрема, відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

В силу частини другої вказаної статті перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора.

У відповідності до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про прокуратуру» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) при здійсненні загального нагляду прокурор має право безперешкодно за посвідченням, що підтверджує займану посаду, входити у приміщення державних органів, органів місцевого та регіонального самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, підпорядкованості чи приналежності, до військових частин, установ без особливих перепусток, де такі запроваджено; мати доступ до документів і матеріалів, необхідних для проведення перевірки, в тому числі за письмовою вимогою, і таких, що містять комерційну чи банківську таємницю або конфіденційну інформацію. Письмово вимагати подання в прокуратуру для перевірки зазначених документів та матеріалів, видачі необхідних довідок, в тому числі щодо операцій і рахунків юридичних осіб та інших організацій, для вирішення питань, пов'язаних з перевіркою; вимагати для перевірки рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи, одержувати інформацію про стан законності і заходи щодо її забезпечення.

Відповідно до ст. 121 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Статтею 36-1 ЗУ «Про прокуратуру», підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу УРСР (у редакції чинній на час прийняття спірного рішення) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Стаття 256 ЦК України (чинного на момент подачі позовної заяви) визначає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як визначено п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України (у редакції до 15.01.2012) було передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Тобто зазначене положення вказаної статті спрямовувалось на захист прав власників та інших осіб від незаконних дій держави.

Зазначене положення статті було виключено Законом України від 20.12.2011 року №4176-VI та п. 5 Прикінцевих та перехідних положень встановлено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутись до суду з позовом про визнання незаконним правового акту.

Верховний Суд України у постанові №3-374 від 30.09.2015 на підставі аналізу норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини зазначає, що держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Таким чином, на позови прокурора, що заявляються в інтересах держави, від імені держави та спрямовуються на захист державної власності, що порушено незаконними правовими актами органу державної влади, поширюється загальний строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд не має підстав, прийняти до уваги пояснення прокурора щодо його необізнаності до 2014 року про прийняття спірного рішення та Державного акту на право постійного користування спірною земельною ділянкою.

Спірне рішення відповідача 1 Козинської селищної ради приймалось на підставі документів, узгоджених з відповідними державними органами, Дніпровське басейнове водогосподарське обєднання надало згоду на вилучення та передачу спірної земельної ділянки.

Видачею Державного акту на право постійного користування землею держава легалізувала факт передачі земельної ділянки відповідачу 2 на підставі спірного рішення, один з примірників якого зберігається у Обухівській районній раді народних депутатів.

Відповідно до ст. 11 ЗК України (що діяв на момент спірних правовідносин) до відання районної ради народних депутатів у галузі земельних відносин на їх території належить здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, додержанням земельного законодавства.

Відповідач 2 ПАТ Промінвестбанк відкрито користувався спірною земельною ділянкою. Суд також зазначає, що прокурор також не був позбавлений можливості перевірки законності спірного рішення на підставі норм ЗУ «Про прокуратуру», що діяв у період прийняття спірного рішення

Таким чином, суд дійшов висновку, що строк позовної давності має обчислюватись з дня остаточної легалізації державною спірного рішення, а саме видачею Державного акту на право постійного користування землею, тобто з 28.05.1998 року.

Отже на день подачі даної позовної заяви строк позовної давності щодо спірних правовідносин сплив.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин суд, відмовляє прокурору в задоволенні позовних вимог у даній справі.

Відповідно до ст. 44 ГПК України, Судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на момент звернення до суду з даним позовом 23.11.2015) органи прокуратури не звільнені від сплати судового збору (норма набрала чинності з 01.09.2015).

Проте, при зверненні до суду з даним позовом прокурор клопотав про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі, у звязку з відсутністю передбачених Законом України «Про державний бюджет України на 2015 рік» видатків на сплату судового збору.

Проте, відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається при відмові в позові - на позивача, яким у даному позові є прокурор.

Відповідно до заявлених позовних вимог прокурором у даному позові заявлено дві вимоги не майнового характеру, а саме визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним та скасування акту на права постійного користування.

Відповідно до п.п. 2.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» розмір ставок судового збору за подання до господарського суду позовної заяви не майнового характеру встановлено в розмірі 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Розмір мінімальної заробітної плати встановленої на 01.01.2015 року встановлено Законом України «Про державний бюджет України на 2015 рік» та складає 1218,00грн.

За таких обставин, з прокуратури Київської області в особі прокуратури Обухівського району Київської області в доход Державного бюджету України підлягає стягнення 2436,00грн судового збору (1218*2).

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Стягнути з прокуратури Київської області в особі прокуратури Обухівського району Київської області в доход Державного бюджету України 2436,00грн судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 29.01.2016.

Суддя С.І. Чонгова