КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа№ 905/2803/14-908/5482/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Сітайло Л.Г.

Баранця О.М.

Від позивача - Куренний С.В. ( довір. №796/19 від 08.12.15);

Від відповідача - Русскіна О.В. ( довір. від 04.01.16);

Від третьої особи - не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод"

на рішення господарського суду міста Києва від 05.10.2015 року

у справі № 905/2803/14-908/5482/14 (суддя - Цюкало Ю.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод"

до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю "Електросталь"

про визнання недійсним пункту 3.4. договору застави

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.10.2015р. у справі №905/2803/14-908/5482/14 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що договірне списання, як операція пов'язана з реалізацією майнових прав на суму вкладу (депозиту), передбачена чинним законодавством України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2015р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США не могли складати предмет застави за договором застави №2005-110/22 від 19.06.2013ор., оскільки на момент його укладення не належали позивачу, як заставодавцю, на праві власності в силу переходу цього права до відповідача на підставі депозитного договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2016р. прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод" та розгляд призначено на 26.01.2016р.

В судове засідання апеляційного господарського суду 26.01.2016р. не з'явилась третя особа.

Враховуючи те, що третя особа по час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить витяг з офіційного сайту http://court.gov.ua/, на якому розміщено судом оголошення про розгляд справи №905/2803/14-908/5482/14 в Київському апеляційному господарському суді 26.01.2016р., з урахуванням думки представників сторін судова колегія ухвалила розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін судова колегія встановила.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Електросталь", як позичальником, та Відкритим акціонерним товариством "Кредитпромбанк" 27.04.2005 року укладено кредитний договір №2005-110, права кредитора за яким перейшли до АТ "Дельта Банк" на підставі договору про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) від 19.06.2013 року.

Між Публічним акціонерним товариством "Донецький металопрокатний завод" , як вкладником, та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" 19.06.2013 року укладено договір строкового банківського вкладу № 11/ДЛ_33ДС/09, згідно з умовами якого позивач, як вкладник передав, а відповідач прийняв на строковий депозитний рахунок №7310 строком до 20.01.2015 року грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США.

Між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк", як заставодержателем, та Публічним акціонерним товариством "Донецький металопрокатний завод", як заставодавцем, 19.06.2013 року укладено договір застави № 2005-110/, згідно з яким в рахунок забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Електросталь" грошових зобов'язань перед відповідачем за кредитним договором № 2005-110 від 27.04.2005 року позивач передав відповідачу в заставу майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 100 000,00 доларів США, що знаходяться на депозитному рахунку № 7310 згідно з договором № 11/ДЛ_33ДС/09 від 19.06.2013 року.

Згідно з п.3.4. договору застави (з урахуванням положень розділу "Терміни і визначення") у разі набуття підстав для звернення стягнення на майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 100 000,00 доларів США, що знаходяться на депозитному рахунку № 7310 згідно з договором №11/ДЛ_33ДС/09 від 19.06.2013 року заставодавець доручає заставодержателю перерахувати з депозитного рахунку № 7310 у АТ "Дельта банк", МФО 300236 грошові кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості ТОВ "Електросталь" перед ПАТ "Дельта банк" за кредитним договором № 2005-110 від 27.04.2005 року на погашення цієї заборгованості.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США не могли складати предмет застави за договором застави №2005-110/22 від 19.06.2013ор., оскільки на момент його укладення не належали позивачу, як заставодавцю, на праві власності в силу переходу цього права до відповідача на підставі депозитного договору, не можуть бути покладені в основу рішення з огляду на наступне.

Відповідно до п.2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до приписів ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Отже, дійсність правочину це визнання за ним властивостей юридичного факту, що породжує правовий наслідок, до якого прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Таке можливе лише у випадку, коли правочин відповідає сукупності вимог, визначених законом, які йменуються умовами дійсності правочинів. Сукупність таких вимог закріплено у ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк) що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з ч.2 ст.1066 Цивільного кодексу України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

За ч.2 ст.1060 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Пунктом 5.1.3. договору № 11ДЛ_33ДС/09 строкового банківського вкладу (депозитної лінії) в іноземній валюті юридичної особи - резидента від 19.06.2013 року встановлений обов'язок відповідача забезпечити повернення грошових коштів шляхом перерахування їх на поточний рахунок позивача відповідно до умов договору.

Отже, об'єктом договору банківського вкладу (депозиту) є грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку під процент або дохід в іншій формі і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Договір банківського вкладу вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми. Вклад в готівковій або у безготівковій формі, що переданий вкладником або для нього третьою особою стає власністю банку, який його використовує для здійсненні інших банківських операцій. Зазначена обставина зумовлюється особливістю об'єкту договору - грошових коштів, що мають родовий та споживний характер, повернення яких можливе лише шляхом виплати такої ж самої суми коштів. Крім повернення вкладу, банк після закінчення строку дії договору чи достроково на вимогу вкладника зобов'язаний виплатити вкладнику нараховані на суму вкладу відсотки або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

При цьому, майнові права це права вимоги особи за зобов'язаннями, за якими вона є кредитором (Національний банк, Постанова "Про затвердження Положення про валютний контроль" від 08.02.2000 року №49).

Отже, прийнявши від вкладника грошові кошти у власність, банк за договором банківського вкладу в обмін передає вкладникові майнові права вимагати в якості кредитора таку саму суму, яку останній передав банку, і яку ця фінансова установа обліковує на банківському рахунку вкладника (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 04.03.2010 року у справі № 8/43пн).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про заставу" та ст. 572 Цивільного кодексу України застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

За ч.1 ст. 21 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" до забезпечувальних обтяжень належить, зокрема, застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 Цивільного кодексу України, що виникає на підставі договору.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" рухоме майно - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки. Звернення стягнення на предмет обтяження - вжиття обтяжувачем передбачених законом заходів щодо предмета обтяження для задоволення своїх прав чи вимог, які випливають із змісту обтяження.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про заставу" предметом застави можуть бути майно та майнові права.

За ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Таким чином, як обґрунтовано зазначає місцевий господарський суд, предметом застави може бути не тільки майно як таке, а й майнові права.

Зі змісту п. 3.4. договору застави вбачається, що позивач у разі набуття підстав для звернення стягнення на майнові права, доручив відповідачу перерахувати з рахунку у АТ "Дельта банк" грошові кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості ТОВ "Електросталь" перед відповідачем за Кредитним договором № 2005-110 від 27.04.2005 року.

В силу частини 3 статті 1 Закону України "Про заставу" кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно пунктів 26.3., 26.4. статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком. У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Відповідно до п. 3.1 Глави 3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затверджених постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 p. № 516, проведення розрахункових операцій за вкладними (депозитними) рахунками юридичної особи забороняється, крім операцій, пов'язаних з реалізацією майнових прав на суму вкладу (депозиту) відповідно до укладених договорів застави та законодавства України.

Враховуючи викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2015р. не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод" залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2015р. у справі №905/2803/14-908/5482/14 залишити без змін.

3.Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №905/2803/14-908/5482/14.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді Л.Г. Сітайло

О.М. Баранець