КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р. Справа№ 910/22544/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Шевченка Е.О.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Борзенкова Ю.М.;

від відповідача: Васютін А.Г.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова

компанія "НОВА"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.11.2015р.

у справі №910/22544/15 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова

компанія "Альфа-Гарант"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія

"НОВА"

про стягнення 44 213,26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "НОВА" (далі - відповідач) заборгованості за договором №91-017/06-03 від 27.12.2005р. облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум у загальній сумі 44 213,26 грн. (з них: 19 657,67 грн. - основний борг, 3 577,70 грн. - пеня, 17 828,89 грн. - інфляційні втрати, 3 149,00 грн. - 3% річних), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про безпідставність та непідтвердженість позовних вимог належними доказами. При цьому відповідач наголошував на наступному:

- позивачем не підтверджено виплату страхового відшкодування за вказаними в позові страховими випадками;

- надана позивачем копія картки рахунку: 68.5.3 не є підтвердженням виплати страхових відшкодувань;

- в даному випадку відсутні правові підстави для сплати частини страхового відшкодування, оскільки з 2010 року позивач жодного разу не звертався до відповідача з вимогою про сплату боргу;

- з листа вих.№09/977 від 01.04.2010 не вбачається, що всі документи відповідно до п.п.3.2.3.2, 3.2.3.3 договору №91-017/06-03 від 27.12.2005р. були направлені на адресу відповідача;

- просив суд застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення пені відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/22544/15 від 16.11.2015р. позовні вимоги задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 19 657,67 грн. заборгованості, 3 149,00 грн. 3% річних, 17 528,99 грн. інфляційних втрат та 1 666,77 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/22544/15 від 16.11.2015р. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися відповідачем під час розгляду справи місцевим господарським судом. Однак, зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- відповідач не отримував лист позивача №09/977 від 01.04.2010р. вих.09/734 від 17.03.2010р., про що свідчить надана відповідачем копія витягу з журналу вхідної кореспонденції. У вказаний період відповідач лише отримав лист позивача вих.№09/638/1 від 02.03.2010р. про зміну фактичної адреси позивача;

- відповідачем ставиться під сумнів дійсність листа позивача №09/977 від 01.04.2010р. вих.09/734 від 17.03.2010р., оскільки він оформлений не на бланку позивача, не містить відбитку печатки підприємства та підписаний не генеральним директором (підпис на листі відрізняється від підпису вказаної особи а інших документах);

- в нумерації відповідачем вхідної реєстрації листів позивача №09/977 від 01.04.2010р. та вих.№09/976 від 01.04.2010р. різниця в 11 відправлень, оскільки лист №09/977 від 01.04.2010р. має вхідний №1528/0/1-10, а лист №09/976 від 01.04.2010р. має вхідний №1539/0/1-10, тоді як, за твердженням відповідача, ці листи повинні були реєструватися один за одним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.01.2016р.

25.01.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість та непідтвердженість належними доказами доводів апеляційної скарги, просив суд в задоволенні скарги відмовити.

В судовому засіданні 25.01.2016р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/22544/15 від 16.11.2015р. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 25.01.2016р. представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 25.01.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

27.12.2005р. між позивачем, як перестрахувальником, та відповідачем, як перестраховиком, укладено договір №91-017/06-03 облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 17-22).

За умовами Договору (п.п.1.1-1.3) останній встановлює умови взаємовідносин при здійсненні сторонами облігаторного (обов'язкового) перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум. Предметом цього Договору є облігаторне (обов'язкове) пропорційне перестрахування перестраховиком на засаді ексцеденту сум частини відповідальності перестрахувальника, прийнятої ним за договорами добровільного страхування засобів наземного транспорту (КАСКО транспортних засобів) на умовах "Правил страхування наземного транспорту (крім залізничного) № 06" та змін та доповнень до Правил страхування (далі - Правила страхування) (Додаток №5 до цього Договору). Дія цього Договору розповсюджується на всі договори добровільного страхування засобів наземного транспорту (КАСКО транспортних засобів), які укладені перестрахувальником зі страхувальниками (юридичними та фізичними особами).

Умови перестрахування наведені в розділі 2 Договору, згідно з п.п.2.1-2.3, 2.13, 2.14 якого перестрахування здійснюється на облігаторній пропорційній основі на засаді ексцеденту сум з пропорційним розподілом суми ексцеденту між перестраховиками. Ліміт власного утримання перестрахувальника за кожним договором страхування наземних транспортних засобів зі страховою сумою менше або дорівнює 50 000,00 грн. складає 100%. Розмір ексцеденту за цим Договором становить 350 000,00 грн. Основний документообіг між сторонами здійснюється шляхом оформлення перестрахувальником щомісячних рахунків-бордеро премій (Додаток 2 до цього Договору), рахунків-бордеро збитків (Додаток №3 до цього Договору) та щоквартального Переліку збитків, які заявлені, але не сплачені (Додаток № 4 до цього Договору). Відповідальність перестраховика за кожним договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, який підпадає під дію цього Договору, починається та закінчується одночасно з відповідальністю перестрахувальника.

Права та обов'язки сторін визначені в розділі 3 Договору. Так, згідно з п.п.3.2.1-3.2.3 Договору перестрахувальник зобов'язаний:

- на умовах, викладених у розділі 2 цього Договору, передавати перестраховику в перестрахування частину відповідальності за Договорами страхування наземних транспортних засобів, які підпадають під дію цього Договору. Один раз на місяць, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, надає перестраховику рахунки-бордеро премій та рахунки-бордеро збитків;

- один раз в квартал, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним кварталом, надавати перестраховику бордеро заявлених, але не сплачених збитків. Під звітним кварталом розуміємо календарні квартали 2006р. Рахунки-бордеро та бордеро заявлених, але несплачених збитків оформлюються та надаються перестраховику в письмовому вигляді в двох примірниках;

- один з двох примірників рахунку-бордеро премій та рахунку-бордеро збитків та бордеро заявлених, але не сплачених збитків, після їх підписання та скріплення печаткою, повертається перестрахувальнику протягом 3-х робочих днів. Рахунки-бордеро та бордеро, після їх підписання, є невід'ємними частинами цього Договору;

- направляти перестраховику разом з рахунком-бордеро збитків копії документів, перелічених у п.п.3.2.3.1-3.2.3.3 цього Договору.

Відповідно до п.п.3.4.1-3.4.3 Договору перестраховик зобов'язаний:

- на умовах, викладених у розділі 2 цього Договору, приймати від перестрахувальника в перестрахування частину відповідальності за договорами добровільного страхування наземних транспортних засобів, які підпадають під дію цього Договору;

- протягом 5-х робочих днів з дня отримання від перестрахувальника рахунку-бордеро премій та рахунку-бордеро збитків, підписати ці рахунки, скріпити печаткою та направити по одному з примірників на адресу перестрахувальника;

- протягом 10-ти робочих днів з дня отримання від перестрахувальника рахунку-бордеро збитків та пакетів документів на виплату страхових відшкодувань (перелік зазначений в п.3.2.3) сплатити перестрахувальнику свою частку у сумі страхового відшкодування, зазначену в такому рахунку-бордеро збитків.

Перестраховик, в межах свого обсягу відповідальності, приймає участь у відшкодуванні всіх збитків за договорами страхування наземних транспортних засобів, які підпадають під дію цього Договору. Відшкодування перестраховиком своєї частки збитків перестрахувальнику здійснюється шляхом оплати складеного перестрахувальником Рахунку-бордеро збитків (за умови надання перестрахувальником документів, передбачених в п.3.2.3 цього Договору), в який включаються всі збитки, що врегульовані перестрахувальником за звітний період (місяць) і в яких перестраховик, згідно умов даного договору, зобов'язаний прийняти участь (п.п.4.1, 4.2 Договору).

В п.п.9.1, 9.2 Договору передбачено, що останній набирає чинності з 01.01.2006р. і діє 31.12.2006р. (з урахуванням положень п.9.3 Договору). Перестраховик несе відповідальність за всіма договорами добровільного страхування наземних транспортних засобів, що прийняті на страхування перестрахувальником починаючи з 01.02.2005р., підпадають під дію цього договору, відповідно до умов, викладених в п.1.3 та п.2.7 цього договору, та зазначені у щомісячних рахунках-бордеро премій.

Протягом 2006-2007 року між сторонами були укладені додаткові угоди до Договору №№1, 2, 4 (том справи - 1, аркуші справи - 26-27), згідно з якими внесено зміни до п.п.2.5, 2.6, п.3.2.2 Договору.

Так, сторони досягли згоди змінити перший абзац п.3.2.2 Договору, виклавши його в наступній редакції: «Один раз на місяць, не пізніше 17 числа місяця, наступного за звітним, надавати перестраховику рахунок-бордеро премій та рахунок-бордеро збитків. Один раз на квартал, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним кварталом, надавати перестраховику бордеро заявлених, але не сплачених збитків. Під звітним кварталом розуміється календарні квартали 2006 та 2007 років».

На виконання умов Договору відповідач прийняв на перестрахування транспортні засоби за укладеними договорами добровільного страхування, що підтверджується підписаними сторонами рахунками-бордеро премій за січень, березень, квітень, червень-серпень 2006 року (том справи - 1, аркуші справи - 28-75).

Окрім того, сторони підписали рахунки-бордеро збитків за квітень, червень, жовтень, листопад 2006 року, квітень та липень 2007 року (том справи - 1, аркуші справи - 76-100).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що деякі збитки не було включено до щомісячних рахунків-бордеро збитків.

Позивач звернувся до відповідача з листом №09/977 від 01.04.2010р., в якому просив підписати оригінали бордеро-збитків та здійснити виплату частки суми страхового відшкодування (том справи - 1, аркуш справи - 101).

Однак лист позивача був залишений відповідачем без належного реагування, у встановлений в п.3.4.3 Договору строк відповідач не здійснив відшкодування на користь позивача частки страхового відшкодування збитків, яка підлягала сплаті, на загальну суму 19 657,67 грн.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку погасити заборгованість, окрім вимог про стягнення основного боргу у сумі 19 657,67 грн., позивач просив суд стягнути з відповідача 3 577,70 грн. пені, 17 828,89 грн. інфляційних втрат та 3 149,00 грн. 3% річних, нарахованих за період з 26.04.2010р. по 26.08.2015р.

Місцевий господарський суд позов задовольнив частково, визнавши нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими вимоги позивача лише в частині стягнення з відповідача 19 657,67 грн. основного боргу, 3 149,00 грн. 3% річних та 17 528,99 грн. інфляційних втрат. В задоволенні позовних вимог про стягнення з 3 577,70 грн. пені було відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є змішаним договором з елементами договору перестрахування та договору страхування.

В ст. 355 Господарського кодексу України визначено, що об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 Цивільного кодексу України).

За договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі відповідно до договору страхування (ст. 987 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору позивач направив відповідачу лист №09/977 від 01.04.2010р., в якому просив підписати оригінали бордеро-збитків та здійснити виплату частки суми страхового відшкодування, що за розрахунком позивача становить 19 657,67 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 101). До вказаного листа позивач додав документи по страховим випадкам.

В своїй апеляційній скарзі відповідач наголошував на тому, що він не отримував лист позивача №09/977 від 01.04.2010р. Однак наявна в матеріалах справи копія листа позивача №09/977 від 01.04.2010р. містить відбиток штампу відповідача для реєстрації вхідної кореспонденції із зазначенням дати отримання - 09.04.2015р. та вхідним реєстраційним №1528/0/1-10. За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що матеріали справи містять належні докази отримання відповідачем листа №09/977 від 01.04.2010р.

За умовами п.п.3.4.2, 3.4.3 Договору відповідач був зобов'язаний протягом 5-х робочих днів з дня отримання від позивача рахунків-бордеро збитків підписати ці рахунки, скріпити печаткою та направити по одному з примірників на адресу позивача, а також протягом 10-ти робочих днів з дня отримання від позивача рахунків-бордеро збитків та пакетів документів на виплату страхових відшкодувань сплатити позивачу свою частку у сумі страхового відшкодування, зазначену в таких рахунках-бордеро збитків.

Однак у визначені сторонами в Договорі порядку і строки відповідач рахунки-бордеро збитків не підписав та не повернув позивачу, виплата позивачу частки страхового відшкодування збитків у загальному розмірі 19 657,67 грн. також не була здійснена відповідачем.

Відповідно до п.3.3.6 Договору відповідач, як перестраховик, має право на відмову у виплаті своєї частки страхового відшкодування або зменшення її розміру, зокрема, у випадку, коли, перестраховик не надав повністю або частково документів, зазначених в п.3.2.3 даного договору. Рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування приймається перестраховиком не пізніше останнього дня, визначеного п.п.3.4.3, 3.4.4, для виплати страхового відшкодування і повідомляється перестрахувальнику в письмовій формі з мотивованим обґрунтуванням причин відмови.

Однак, з вимогою про надання копій документів, які стосуються страхових випадків та/або зауваженнями щодо отриманих документів відповідач до позивача не звертався. Мотивоване рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування не приймалось.

Належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

З огляду на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобов'язання перед позивачем, що призвело до виникнення заборгованості у сумі 19 657,67 грн.

Оскільки відповідач не надав доказів повної або часткової сплати вказаної суми боргу, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 19 657,67 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, стягнення неустойки.

В ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Окрім того, в ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем за Договором, нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованим.

За розрахунком колегії суддів, який збігається з розрахунком місцевого господарського суду, з відповідача підлягає стягненню 3 149,00 грн. 3% річних та 17 528,99 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 26.04.2010р. по 26.08.2015р., і в цій частині вимог позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Судом також перевірено розрахунок пені, здійснений позивачем, який є арифметично правильним. Однак при цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до винесення місцевим господарським судом рішення у даній справі відповідач просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення пені.

Позовна давність, за визначенням ст. 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно з нормами ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Як уже зазначалося вище, в процесі судового розгляду було встановлено факт порушення прав позивача внаслідок прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за Договором. При цьому, прострочення відповідача почалося з 26.04.2010р. Тобто, в даному випадку перебіг позовної давності за вимогою позивача про стягнення пені розпочався з 26.04.2010р. та сплинув 26.04.2011р. Натомість позовна заява, яка є предметом розгляду у даній справі, була подана до Господарського суду міста Києва лише 28.08.2015р., тобто з пропуском законодавчо встановленого строку позовної давності для таких вимог.

В ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки в даному випадку наявне порушене право позивача, однак останнім не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 577,70 грн. пені не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Враховуючи викладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/22544/15 від 16.11.2015р. прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 83, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "НОВА" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/22544/15 від 16.11.2015р. - без змін.

2. Матеріали справи №910/22544/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Е.О. Шевченко

А.І. Мартюк