РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2016Справа №910/30230/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 2"

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про визнання зобов'язання припиненим

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Лепех Л.Л., Гіневська-Фареник М.О.

від відповідача: Цуперяк І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 2" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про визнання припиненим зобов'язання по договору № 7560212 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.08.2011 р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 2" та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» з 26.04.2014 р. Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю у Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 2" з 26.04.2014 р. правових підстав здійснювати нарахування за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та надавати такі послуги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2015 р. порушено провадження у справі № 910/30230/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 18.10.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», на який посилається позивач в обґрунтування позову, не передбачає автоматичне розірвання договорів у всіх сферах теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до його прийняття та внесення змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не свідчить про неможливість виконання зобов'язання у розумінні ст. 607 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідач зазначає, що нормами чинного законодавства України не передбаченого такого способу захисту порушених прав, як визнання правовідносин припиненими.

Розгляд справи переносився відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 25.01.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 2" та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» укладено договір, за умовами якого відповідач зобов'язався виробити поставити теплову енергію позивачу для потреб опалення вентиляції та гарячого водопостачання, а відповідач - отримати її та оплатити на умовах, викладених у договорі.

За змістом додатків до договору № 7560212 від 01.08.2011 р. адресою постачання є житловий будинок по вул. Срібнокільській, 12 у місті Києві.

Договір, відповідно до п.п. 4.1,, 4.3., набирає чинності з дня його підписання, діє до 01.06.2012 р. та вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін письмово не заявить про його припинення за місць до закінчення терміну його дії.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 2" не є балансоутримувачем будинку вул. Срібнокільській, 12 у місті Києві та договір № 7560212 від 01.08.2011 р. було укладено по аналогії Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у зв'язку з необхідністю забезпечення мешканців житлово-комунальними послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання та відсутністю норми, яка б регулювала правовідносини у житловому будинку, в якому не визначений балансоутримувач.

При цьому, позивач зазначає, що оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та встановлено, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів всіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація), Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 2" з 26.04.2014 р. не має правових підстав здійснювати нарахування за вищевказані послуги

Крім того, позивач вказує, що внесення змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зумовило неможливість виконання зобов'язання внаслідок настання обставин, за які жодна із сторін не відповідає, що відповідно до ст. 607 Цивільного кодексу України є підставою припинення зобов'язання.

Розглядаючи даний спір по суті, судом встановлено, що 12.02.2009 р. між Закритим акціонерним товариством "Позняки-Жил-Буд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 2" укладено договір про передачу на утримання та експлуатаційне обслуговування житлового будинку і прибудинкової за умовами якого позивач прийняв житловий будинок по вул. Срібнокільській, 12 у Дарницькому районі міста Києва (будівельна адреса: вул. Срібнокільська, 14-а) з вбудовано-прибудованими нежилими приміщеннями та прибудинковою територією, з метою забезпечення кваліфікованого утримання, ремонту та експлуатаційного обслуговування жилих і нежилих приміщень, інженерного обладнання, належного санітарного стану будинку та прибудинкової території, надання власникам, співвласникам, наймачам, орендарям окремих житлових і приміщень послуг за відповідну плату.

15.04.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 2" укладено договір доручення № 114/53-15, за умовами якого позивач зобов'язався від імені та за рахунок відповідача здійснювати обслуговування особових рахунків споживачів послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, щомісячно нараховувати плату споживачам за вказані послуги тощо.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За правилами ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент укладення договору) порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент укладення договору) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент укладення договору) договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем.

Тож, виходячи із умов вказаних договорів а також приписів наведених норм Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 2" надає мешканцям будинку житлово-комунальні послуги, забезпечує ведення бухгалтерського обліку доходів та видатків по утриманню і обслуговуванню житлового і нежитлового фонду будинку по вул. Срібнокільській, 12 у Дарницькому районі міста Києва.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», частиною 4 статті 19 якого передбачено, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Також статтею 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» передбачено, що договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Тож, оскільки Публічне акціонерне товариство «Київенерго» є суб'єктом господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальною організацією) та визначене виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 2" вважає що не мало з 26.04.2014 р. правових підстав здійснювати нарахування за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та відповідно надавати такі послуги.

Здійснивши аналіз вищенаведених норм, суд вважає за необхідне відзначити, що за приписами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води може будь-яка організацію, що має відповідну ліцензію на постачання теплової енергії, а відтак - Публічне акціонерне товариство «Київенерго» не є автоматично виконавцем послуг централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Приписами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» не передбачено автоматичне розірвання/припинення договорів у сфері теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до сприяння вказаного закону.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів щодо звернення однієї із сторін із письмовою заявою про припинення договору відповідно до п. 4.3., а також доказів розірвання договору в судовому порядку, суд дійшов висновку, що договір № 7560212 від 01.08.2011 р. неодноразово пролонговувався та на даний час є чинним.

Як встановлено ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 607 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

В той же час, внесення змін до законодавчих актів, що регулюють певні відносини не можуть бути підставою для припинення договірних зобов'язань відповідно до ст. 607 Цивільного кодексу України.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд дійшов висновку що доводи позивача про припинення зобов'язань сторін за договором № 7560212 від 01.08.2011 р. в порядку ст. 607 Цивільного кодексу України внаслідок внесення змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеними обставинами.

В той же час, суд вважає за доцільне спростувати доводи відповідача про неможливість захисту порушеного права шляхом визнання припиненим зобов'язання за договором.

Так, ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, у визначений наведеною нормою спосіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Виходячи із висновків Верховного Суду України, які наведені в Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014 р. виходячи із загальних засад цивільного законодавства й судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав та обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України; 3 - 5, 11, 15, 31 Цивільного процесуального кодексу України) слід дійти висновку про те, що у разі невизнання, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. У зв'язку із цим відмову в задоволенні позову про визнання договору поруки припиненим із тих підстав, що обраний поручителем спосіб захисту не передбачений законом, не можна визнати обґрунтованою.

Враховуючи, що вказані висновки зроблено в розрізі аналізу застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, суд вважає за можливе врахувати вказану позицію при розгляді даної справи та звернути увагу на можливість застосування такого способу захисту порушених прав.

Водночас, судове рішення є правозахисним актом та, відповідно, спрямовано на припинення певних порушень захист прав та інтересів осіб на майбутнє, у зв'язку з чим не вбачається можливим здійснення судовим рішення захисту таких прав та інтересів на дату, що передувала зверненню до суду з відповідним позовом.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, суд дійшов висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 2" та відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 01.02.2016 р. .

Суддя Пригунова А.Б.