КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа№ 925/1481/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тищенко О.В.

Тарасенко К.В.

секретар Каніковський А.О.

за участю представників:

від позивача: Климчук А.В. (представник за довіреністю)

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду Черкаської області

від 27.10.2015 року

у справі № 925/1481/15 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про стягнення 76301,27 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулося до господарського суду Черкаської області з позовною заявою до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №К-2004070 від 12.04.2011 на загальну суму 76301,27 грн., з яких: 60798,53 грн. заборгованість за кредитом, заборгованість за відсотками 7685,89 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 5,28 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 962,87 грн., штраф 6800,00 грн., 3% річних від суми простроченого кредиту 0,01грн., 3% річних від суми прострочених процентів 48,69 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем станом на 19.08.2015 р. грошових зобов'язань за кредитним договором №К-2004070 від 12.04.2011р.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 27.10.2015 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" 60798,53 грн. заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками 7685,89 грн., пеню за несвоєчасне повернення кредиту 5,28 грн., пеню за несвоєчасне повернення відсотків 962,87 грн., штраф 6800,00 грн., 3% річних від суми простроченого кредиту 0,01грн., 3% річних від суми прострочених процентів 48,69 грн. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в дохід бюджету держави 1827,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Черкаської області від 27.10.2015 р. у справі №925/1481/15, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Черкаської області від 27.10.2015 року у справі № 925/1481/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що строк виконання зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та сплати процентів за користування ним у відповідача за кредитним договором не настав, оскільки відсутні докази направлення відповідачу вимоги про дострокове повернення кредиту. Також скаржник зазначає про те, що справу розглянуто за відсутності позивача, який не був повідомлений належним чином про місце засідання суду, чим був позбавлений надати докази й пояснення в обґрунтування своїх заперечень на позовні вимоги. Крім того, вказує на те, що судом не вірно визначено розмір судового збору, який було стягнуто з відповідача, на думку позивача, розмір судового збору, який підлягає стягненню становить 1218 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду (у складі колегії суддів: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В.) від 27.11.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 15.12.2015 р.

14.12.2015 р. через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповдіач, зокрема зазначив, що надіслання вимоги є правом, а не обов'язком банку, позивач скористався правом на захист своїх порушених прав у спосіб, передбачений законодавством України, звернувшись з позовом до суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду (у складі колегії суддів: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В.) від 15.12.2015 р. відкладено розгляд справи на 20.01.2016 р.

В судове засідання апеляційної інстанції відповідач не з'явився.

Оскільки явка представників позивача, відповідача у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін про місце, дату та час судового розгляду, апеляційний суд визнав можливим розглядати справу у відсутність відповідача.

Представник позивача заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити без змін рішення господарського суду Черкаської області від 27.10.2015 р. у справі №925/1481/15, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

12.04.2011 р. між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №К-2004070, відповідно до п. 1.1 якого кредитор надає у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (надалі - Кредит) із загальним лімітом заборгованості 195000,00грн, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 23%річних, з кінцевим терміном повернення 05 червня 2018 року включно.

Згідно п.3.2 кредитного договору, нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/365) на непогашену суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом),починаючи від дати видачі кредиту до дати його повернення. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Відповідно до п.3.3 кредитного договору, сплата відсотків здійснюється в валюті кредиту щомісячно, не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним.

В пункті 2.4 кредитного договору сторони погодили, що кредитор має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів у випадку, якщо позичальник несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування коштів на погашення заборгованості по кредиту, процентах, відповідно до умов цього договору.

Згідно п.8.2 кредитного договору, у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобов'язань за цим договором, та /або умов іпотечного договору /договору застави, зазначених у п.1.4, та/або у випадку порушення позичальником строків платежів встановлених п.п.1.1,1.3 та 3.3 цього договору, кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а позичальник зобов'язаний виконати зазначені зобов'язання в порядку, передбаченому п.п.8.3, 8.4 цього договору.

Виходячи зі змісту п.9.1 кредитного договору, у випадку прострочення позичальником строків сплати повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку 3% від простроченої суми за кожний день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п.1.1, 1.3, 2.3, 2.5, 3.3, 3.8 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити в повному обсязі проценти і комісії, передбачені цим договором.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, на виконання договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 195000,00 грн., про що свідчить меморіальний ордер №12972735 від 13.04.2011 р.

Позичальником не виконано належним чином взяті на себе зобов'язання по сплаті кредиту, відсотків за користування кредитом та іншої заборгованості, в результаті чого виникла прострочена заборгованість за кредитним договором, яка станом на 19.08.2015 року становить 76301,27 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 60798,53грн., сума заборгованості за відсотками 7685,89грн., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 5,28грн., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 962,87грн., штраф згідно п.4.2 договору за порушення п.3.3п.п.3.3.14.4-6800,00грн., сума 3% річних від суми простроченого кредиту 0,01грн., сума 3% річних від суми прострочених процентів 48,69грн.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частиною 2 ст. 345 ГК України встановлено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 530 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.6 ГПК України, підприємства та організації, що порушують майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії.

Посилання скаржника на те, що строк виконання зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та сплати процентів за користування ним у відповідача за кредитним договором не настав, оскільки відсутні докази надіслання банком в досудовому порядку письмової вимоги позичальнику про дострокове повернення кредиту є безпідставними та такими, що суперечить положенням ч. 2 ст. 124 Конституції України.

Згідно зі ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги позикодавцем, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Отже, ненадіслання позикодавцем в досудовому порядку письмової вимоги позичальнику про дострокове повернення кредиту не є перешкодою для реалізації права позикодавця звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав безпосередньо до суду, оскільки обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до позичальника з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням ч. 2 ст. 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 18.12.2013 р. у справі №922/754-13г.

Невиконання відповідачем належним чином своїх зобов'язань щодо повернення позивачу коштів є порушенням прав позивача на своєчасне і повне отримання сум кредиту. Відтак позивач в порядку захисту своїх порушених прав відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України вправі вимагати від відповідача примусового виконання ним своїх зобов'язань в натурі шляхом стягнення з нього боргів у вигляді суми неповернутого кредиту. Доказів сплати кредиту відповідач суду не подав.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем належним чином виконані зобов'язання за кредитним договором, тоді як відповідачем, в порушення умов кредитного договору, не виконувалось належним чином своїх зобов'язань щодо повернення позивачу коштів, в зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 60798,53 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 7685,89 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу (заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками) позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача пеню за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 5,28грн., пеню за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 962,87грн., штраф згідно п.4.2 договору за порушення п.3.3 п.п.3.3.14.4 в розмірі 6800,00грн., суму 3% річних від суми простроченого кредиту в розмірі 0,01грн., суму 3% річних від суми прострочених процентів в розмірі 48,69грн.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 9.1 кредитного договору, за прострочення строків повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку 3 проценти від простроченої суми за кожний день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п.1.1, 1.3, 2.3, 2.5, 3.3, 3.8 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Судом встановлено, що відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку по поверненню кредитних коштів та сплати процентів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 5,28грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 962,87грн., штрафу в розмірі 6800,00грн., 3% річних від суми простроченого кредиту в розмірі 0,01грн., 3% річних від суми прострочених процентів в розмірі 48,69грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо порушення судом процесуального права, а саме: ст.ст. 22, 69, 77 є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач про час та місце проведення судових засідань був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та відмітками відділу діловодства про направлення поштової кореспонденції, наявними на ухвалах місцевого господарського суду від 02.09.2015 р. та 15.10.2015 р.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом, в судові засідання місцевого господарського не з'являвся, доказів на спростування вимог позовної заяви не надав.

Доводи скаржника про те, що судом не вірно визначено розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, є безпідставними з огляду на наступне.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 3, ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. №3674-VI, в редакції, яка діяла на час звернення позивача з позовом до суду (28.08.2015 р.), судовий збір справляється, зокрема, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідно заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати на 01.01.2015 р. складає 1218,00 грн.

Враховуючи те, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення 76301,27 грн., судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1827 грн. (1218*1,5=1827 грн. (не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати)).

Виходячи зі змісту п.2 ч.1, ч.3 ст.49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача в дохід Державного бюджету 1827,00 грн. судового збору.

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення господарського суду Черкаської області від 27.10.2015 р. у справі №925/1481/15 - без змін.

2. Матеріали справи №925/1481/15 повернути до господарського суду Черкаської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді О.В. Тищенко

К.В. Тарасенко