ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2016 р. Справа № 911/4945/15

За позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю НІКО

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ФРАМ КО

про стягнення 1 975 342,47грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від позивача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 02.03.2015);

від відповідача ОСОБА_3 (довіреність б/н від 01.12.2015).

СУТЬ СПОРУ: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю НІКО (далі ТОВ НІКО) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ФРАМ КО (далі ТОВ ФРАМ КО) про стягнення 2592294,21грн у т.ч.:

- 2125568,09грн заборгованість;

- 442096,42грн пеня за період з 16.05.2015 по 09.11.2015;

- 24629,70грн 3% річних за період з 16.05.2015 по 09.11.2015.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, відповідачем порушено зобовязання за договором поставки № ОПТ-17 від 16.01.2015 в частині оплати за поставлений товар у встановлений договором строк.

Відповідач у справі ТОВ ФРАМ КО документально обґрунтованого відзиву на позовну заяву не надало.

13.01.2016 від позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог у даній справі, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 1 975 342,47грн у т.ч.:

- 1 741 066,67грн заборгованість;

- 223 119,81грн пеня за період з 15.05.2015 по 20.08.2015;

- 11 155,99грн 3% річних за період з 15.05.2015 по 20.08.2015.

Вказана заява позивача прийнята судом до розгляду, оскільки відповідно до ст. 22 ГПК України, позивачем реалізовано його право на зменшення розміру позовних вимог.

Відповідачем 14.01.2016 подано заяву відповідно до якої останній повністю визнає позовні вимоги у даній справі, з урахуванням заяви від 13.01.2016 про зменшення розміру позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, подані письмові пояснення та докази, заслухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

16.01.2015 між ТОВ НІКО (далі постачальник) та ТОВ ФРАМ КО (далі - покупець) укладено договір поставки №ОПТ-17 (а.с.9-10, зворот, далі - договір).

За умовами такого договору, постачальник зобовязується в порядку та на умовах, визначених вказаним договором, поставляти та передавати у власність покупця лікарські засоби (далі - товар) протягом терміну дії договору, а покупець зобовязується приймати товар та оплачувати його на умовах вказаного договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, постачальник передає покупцю товар в асортименті, кількості та за ціною (узгодженою за заявками, що здійснюються через електронний, факсимільний чи телефонний зв'язок) та зазначених у накладних, які є невідємною частиною вказаного договору.

Згідно п. 2.2 договору, при поставці товару постачальник зобовязаний надати покупцю супровідну документацію: видаткову накладну, податкову та товарно-транспортну накладну, реєстр лікарських засобів, а покупець в свою чергу зобовязаний прийняти товар та підписати супровідну документацію, відповідно до вимог оформлення первинних документів.

Перехід права власності на партію товару відбувається після отримання покупцем даного товару, що наступає після підписання відповідно накладної представниками сторін (п. 4.5 договору).

Відповідно до п. 5.3 договору, покупець здійснює оплату за поставлений товар не пізніше строку, зазначеного в накладній на кожну партію товару окремо, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позичальника, зазначений у вказаному договорі.

Як визначено п. 9.2 договору, вказаний договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до 31.12.2015, а в частині розрахунків до повного виконання умов договору.

Як встановлено під час розгляду справи, у період дії відповідного договору, протягом березня 2015 року вересень 2015 року позивачем здійснювалась поставка товару відповідачу, що підтверджується долученими до справи видатковими накладними та довіреностями на отримання (а.с.18-53).

Частина товару оплачена відповідачем, що не заперечується сторонами у справі.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обовязку оплатити заборгованість за поставлений товар та застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення відповідного зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як визначено ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також встановлено ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, сторонами змінено загальне правило визначено вказаними нормами, та відповідно до п. 5.3 договору, покупець здійснює оплату за поставлений товар не пізніше строку, зазначеного в накладній на кожну партію товару окремо.

Проте всупереч вказаним нормам відповідачем розрахунок за поставлений товар здійснювався не у строки визначені сторонами,а частина товару не сплачена відповідачем.

Як зазначає позивач (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) заборгованість відповідача за поставлений товар становить 1 741 066,67грн, що не оспорюється відповідачем, а визнається відповідно до заяви від 14.01.2016.

Згідно ч. 5 ст. 22 ГПК України, відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Відповідно до ст. 78 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 35 ГПК України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Так, згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За таких обставин, заявлені вимоги в частині стягнення з відповідача основної заборгованості у розмірі 1 741 066,67грн є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 11 155,99грн за період з 15.05.2015 по 20.08.2015.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд вважає його арифметично вірним,а вимоги позивача у відповідній частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 223 119,81грн за період з 15.05.2015 по 20.08.2015.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Штраф та пеня є видами неустойки згідно з ст.549 ЦК України. При цьому, відповідно до вказаної норми, неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що за невчасну або неповну оплату отриманого товару. Покупець сплачує постачальнику штрафні санкціє у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який стягується пеня, від несплаченої суми за кожен день затримки платежу до моменту остаточного розрахунку. Позовна давність про стягнення штрафних санкцій встановлюється в три роки.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає його арифметично вірним, а вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 223 119,81грн за період з 15.05.2015 по 20.08.2015, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

В силу ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, у розмірі 29 630,14грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ФРАМ КО на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю НІКО 1 741 066,67грн основної заборгованості, 11 155,99грн 3% річних, 223 119,81грн пені, 29 630,14грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 19.01.2016

Суддя С.І. Чонгова