ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа № 922/5747/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (дов. б/н від 12.01.2015 р.)

відповідача ОСОБА_2 (дов. №1867 від 09.12.2015 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№5797Х/1-8) на рішення господарського суду Харківської області від 07 грудня 2015 року у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пожежно-технічне підприємство "Брандмайстер", м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз", м. Харків

про стягнення коштів у сумі 98 556,92 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "Пожежно-технічне підприємство "Брандмайстер", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив стягнути з ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" борг в сумі 49996,80 грн., інфляційних втрат в сумі 44105,61 грн., 3% річних в сумі 4454,51 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.12.2015 р. у справі №922/5747/15 (суддя Суярко Т.Д.) позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ Укртрансгаз в особі філії Управління магістральних газопроводів Харківтрансгаз на користь ТОВ Пожежно-технічне підприємство Брандмейстер суму боргу в розмірі 49996,80 грн., інфляційні втрати в сумі 38797,52 грн., 3% річних в сумі 4376,43 грн., судовий збір в сумі 1397,553 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи. Просить рішення господарського суду в цій частині скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зокрема, зазначає, що складений, підписаний та скріплений печаткою відповідача акт звірки розрахунків є належним доказом переривання строку позовної давності. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2011 р. між ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України", правонаступником якої є ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз", (покупець) та ТОВ "ПТП "Брандмайстер" (постачальник) укладено договір про закупівлю товарів № 111260958, згідно п. 1.1 якого постачальник зобовязався передати у власність покупця рукава пожежні (товар), а покупець зобовязався прийняти і оплатити даний товар (а.с. 20-26).

Відповідно до п. 1.2 договору, найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором (асортимент, номенклатура), визначаються специфікацією (додаток № 1), що є невідємною частиною даного договору.

Пунктом 3.4 договору сторони обумовили, що ціна за одиницю продукції визначена в специфікації (додаток № 1), яка є невідємною частиною договору.

Специфікацією № 1 до договору про закупівлю сторони погодили асортимент, кількість та ціну товару.

Ціна договору згідно п. 3.1, становить 49996,80 грн., в тому числі ПДВ 8332,80 грн.

Загальна вартість договору є кінцевою і не може бути збільшена (п. 3.2 договору).

Відповідно до п. 4.2 договору про закупівлю форма розрахунку поетапно по факту поставки товару протягом 60 календарних днів з моменту поставки товару після підписання документів, які підтверджують факт поставки товару (видаткові та податкові накладні, акт приймання товару за кількістю та якістю).

Строк поставки, встановлений п. 5.1 договору: з дати укладання по 25.06.2012 р.

За умовами договору поставка товару здійснюється згідно заявки покупця. Отримання заявки постачальником підтверджується письмово (факсом). Товар повинен поставлятися поетапно, взаємно погодженими партіями, автотранспортом постачальника протягом 3 календарних днів з дня отримання заявки замовника. Момент виникнення права власності на товар у покупця настає після підписання документів про отримання товару (видаткових та податкових накладних, актів прийому-передачі товару за кількістю та якістю). Постачальник зобовязаний одночасно з постачанням товару надати покупцю належним чином оформлену накладну та податкову накладну. Накладні надаються на кожну поставлену партію товару.

На виконання умов договору в січні 2012 року ТОВ "ПТП "Брандмайстер" поставило, а покупець прийняв обумовлений договором товар на загальну суму 49 996,80 грн., в тому числі ПДВ 8 332,80 грн., що підтверджується видатковою накладною № БР-0000001 від 20.01.2012 р. та довіреністю № 1122 від 20.01.2012 р., податковою накладною №17 від 20.01.2012 р. (а.с. 27, 28, 32)

Покупець зобовязання щодо здійснення оплати за отриманий товар не виконав, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 49 996,80 грн.

З метою вирішення питання погашення виниклої заборгованості постачальник 20.06.2015 р. звернувся до покупця з вимогою про платіж з досудовим попередженням, в якій зазначається про необхідність невідкладно протягом 3 днів з дня отримання цієї вимоги, сплатити суму заборгованості (а.с. 30).

Покупець вимогу проігнорував, відповіді не надав, оплату за поставлений товар не здійснив, що стало підставою для звернення ТОВ "ПТП "Брандмайстер", до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення боргу в сумі 49 996,80 грн., інфляційних втрат в сумі 44 105,61 грн., 3% річних в сумі 4 454,51 грн.

В обґрунтування позову ТОВ "ПТП "Брандмайстер" посилається на умови договору про закупівлю товарів № 111260958 від 28.12.2011 р. та приписи ст. 625 Цивільного кодексу України.

Господарський суд, частково задовольняючи позовні вимоги, визнав їх обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи в частині стягнення суми боргу в розмірі 49996,80 грн., інфляційних втрат в сумі 38797,52 грн., 3% річних в сумі 4376,43 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду з огляду на таке.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 1.ст. 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Згідно ст. 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вже зазначалось вище, на виконання умов договору поставки 20.01.2012 р. позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 49996,80 грн., в тому числі ПДВ 8332,80 грн. Факт прийняття товару не заперечується сторонами та підтверджується видатковою накладною, довіреністю та податковою накладною.

В п. 4.2 договору сторони передбачили, що оплата товару здійснюється протягом 60 календарних днів з моменту поставки товару після підписання документів, які підтверджують факт поставки товару.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Отже, строк оплати поставленого за спірним договором товару згідно видаткової накладної № БР-0000001 від 20.01.2012 р. настав 20.03.2012 р.

Визнаючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 49996,80 грн. законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, місцевий господарський суд зазначив про відсутність в матеріалах справи доказів оплати вартості поставленого та отриманого покупцем товару.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про наявність боргу за спірним договором, що підтверджується належними доказами здійснення поставки товару за договором № 111260958 від 28.12.2011 р. - видатковою накладною № БР-0000001 від 20.01.2012 р. на суму 49 996,80 грн., довіреністю № 1122 від 20.01.2012 р., податковою накладною №17 від 20.01.2012 р., підписаними та скріплені печатками обох сторін; відсутність доказів на підтвердження оплати за поставлений товар.

Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 49996,80 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачу за період з жовтня 2012 року по вересень 2015 року інфляційні втрати в сумі 44105,61 грн. та за період з 31.10.2012 р. по 30.09.2015 р. 3% річних в сумі 4454,51 грн.

Дослідивши наявні в матеріалах справи надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, а також їх перерахунок, здійснений господарським судом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про їх задоволення в частині стягнення 3% річних за період з 31.10.2012 р. по 30.09.2015 р. - в сумі 4376,43 грн., та інфляційних втрат за період з жовтня 2012 року по вересень 2015 року в сумі 38797,52 грн.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, який відмовив у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності, з огляду на наступне.

В обґрунтування заяви про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності відповідач зазначив: кінцевий строк оплати товару настав 20.03.2012 р., позивач був обізнаний про порушення його прав вже з 21.03.2012 р., тому перебіг позовної давності на предявлення вимоги щодо сплати заборгованості та звернення із відповідними вимогами до суду почався 21.03.2012 р. та сплив, відповідно, 20.03.2015 р.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Зі змісту ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України вбачається, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Приписами ч.ч. 1, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З приводу застосування ст. 264 Цивільного кодексу України Пленум Вищого господарського суду України у п. 4.4.1 Постанови від 29.05.2013 р. за №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, розяснив, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що між сторонами складені акти звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2012 р. по 31.10.2012 р., в якому сторонами встановлено, що за спірним договором сальдо на кінець періоду на користь ТОВ "ПТП "Брандмайстер" становить 49996,80 грн., акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2012 р. по 30.06.2013 р., в якому сторонами встановлено, що за спірним договором сальдо на кінець періоду на користь ТОВ "ПТП "Брандмайстер" становить 49 996,80 грн. (а.с. 29, 51).

Вказані документи підписані та скріплені печатками сторін за договором № 111260958 від 28.12.2011 р.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, який констатував, що 31.10.2012 р. строк позовної давності щодо стягнення з відповідача заборгованості, яка становить предмет спору у даній справі, перервався та почав свій перебіг заново, тому позивач звернувся з позовом (21.10.2015 р.) в межах трирічного строку позовної давності, у звязку з чим заява відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не підлягає задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції правомірно відхилив посилання відповідача на неможливість доведення факту переривання строку позовної давності на підставі вказаного акту звірки, оскільки він не є доказом у даній справі, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, однією з яких є введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером.

Згідно ч. 7 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі - бухгалтер), зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Пунктами 2.1, 2.5, 2.9 Посадової інструкції заступника головного бухгалтера Харківського ЛВУМГ визначено, що заступник головного бухгалтера зобовязаний самостійно і в повному обсязі вести облік розрахунків за виконані роботи та надані послуги; контролювати правильність відображення на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; приймати і контролювати первинну документацію; забезпечувати повне та достовірне відображення інформації, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, на рахунках бухгалтерського обліку.

Суд першої інстанції вірно встановив, що зі змісту вказаних законодавчих положень та наданої позивачем посадової інструкції заступника головного бухгалтера вбачається наявність повноважень у заступника головного бухгалтера на підписання акту звірки взаєморозрахунків.

Крім того, підпис заступника головного бухгалтера на акті звірки взаємних розрахунків засвідчено печаткою відповідача, якою також скріплено договір, заборгованість за яким становить предмет спору у даній справі.

Таким чином, факт здійснення господарської операції, заборгованість з оплати якої становить предмет спору у даній справі позивач підтвердив належними документами первинного бухгалтерського обліку (видатковою накладною, довіреністю), а акт звіряння взаємних розрахунків є документом, що засвідчує факт визнання відповідачем заборгованості за відповідною господарською операцією.

Здійснивши ретельний аналіз апеляційних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що заперечення відповідача на позов та його апеляційна скарга містять тотожні доводи та твердження. В їх обґрунтування фактично покладені ті ж самі доводи.

Отже, апеляційні вимоги зводяться до переоцінки доказів у справі та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апеляційні вимоги не підтверджені належними доказами, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для їх задоволення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2015 р. у справі №922/5747/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в звязку з чим, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 91, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2015 р. у справі №922/5747/15 залишити без змін.

Повна постанова підписана 29.01.2016 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.