ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р.Справа № 922/6258/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", м. Харків
до Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" в особі Харківської дирекції, м. Харків
про внесення змін до договору
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № 768 від 16.12.2015 року; ОСОБА_2, за довіреністю № 864 від 03.12.2015 року;

відповідача - ОСОБА_3, за довіреністю № 12-204 від 14.12.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" в особі Харківської дирекції про внесення змін до договору № 27/433 від 20.07.2015 року шляхом укладення додаткової угоди щодо встановлення комісійної винагороди за приймання платежів в розмірі 0,3% від загальної суми коштів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07 грудня 2015 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 21 грудня 2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 21.12.2015 року від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 50881/15) про уточнення назви відповідача, в якій позивач зазначає, що вірною є назва відповідача - Українське державне підприємство поштового зв`язку "Укрпошта" в особі Харківської дирекції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.12.2015 року розгляд справи було відкладено на 25.01.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 21.01.2016 року від позивача надійшли пояснення (вх. № 1860) по справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 25.01.2016 року від представника відповідача надійшли пояснення (вх. № 2227/16) по справі. У своїх поясненнях відповідач вказує на те, що застосування позивачем норми Постанови КМУ відносно змінення ставки винагороди та внесення змін в договір є неправомірним, тому що в договорі сторони не вказували та не керувались при його укладенні, встановленні ціни договору (винагороди відповідача) Постановою КМУ і ціна була встановлена виключно на договірних, тобто погоджених та влаштовуючих сторони умовах. Також відповідач вказує на те, що застосування в договорі, а саме в проекті додаткової угоди, норм Постанови КМУ суперечить як умовам договору, так і нормам ЦК України. Саме з підстав недосягнення домовленості про суму винагороди відповідачу, договір було розірвано достроково з 01.11.2015 року на підставі додаткової угоди від 04.11.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 25.01.2016 року від представника відповідача супровідним листом (вх. № 2235/16) надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 25.01.2016 року від представника відповідача надійшло клопотання (вх. № 2238/16) про долучення до матеріалів справи документів.

Представники позивача в судовому засіданні 25.01.2016 року підтримали позовні вимоги, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.01.2016 року проти позовних вимог заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

20.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (позивач) та Українським державним підприємством поштового зв`язку "Укрпошта" (відповідач) було укладено договір № 27/433.

Відповідно до п. 1.1. договору надання відповідачем послуг позивачу з приймання об'єктами поштового звязку платежів у національній валюті від платників для перерахування їх на користь позивача у строки, в порядку та на умовах, визначених цим договором, а позивач зобовязується оплатити послуги відповідача у порядку визначеному договором.

Згідно п. 3.1. плата за послуги відповідача, які є предметом договору, становить 0,8 % від суми перерахованих платежів. Послуги з приймання платежів згідно п. 196.1.5 Податкового кодексу України не є обєктом оподаткування ПДВ.

Як зазначає позивач, 30.09.2015 р. Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 792 «Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ».

Даною постановою затверджено Порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ та Порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ.

Відповідно до п. 9 Порядку проведення розрахунків за спожитий природний газ.

Також позивач вказує на те, що оплата послуг щодо приймання платежів від побутових споживачів банківськими установами та підприємствами поштового звязку здійснюється газопостачальними підприємствами виключно з їх поточних рахунків, які не є поточними рахунками із спеціальним режимом використання, у розмірі, що не перевищує 0,3 відсотка загальної суми коштів, що надійшли від побутових споживачів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті газопостачальними підприємствами.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України № 792 від 30.09.2015 р., та керуючись п. 8.1 Договору позивачем було направлено на адресу відповідача додаткову угоду до договору № 27/433 від 20.07.2015 р. про встановлення комісійної винагороди за приймання платежів у розмірі 0,3% від загальної суми коштів, що надійшли від побутових споживачів (лист № 424 від 13.10.2015 р.)

Як вбачається з матеріалів справи та стверджує позивач, відповідач відмовився від внесення зазначених змін до договору у звязку з тим, що розмір 0,3 % є недоцільним та листом № 27-502 від 30.10.2015 р. надав для підписання проект додаткової угоди про розірвання договору № 27/433 від 20.07.2015 р.

Позивач вважає, що такі дії відповідача порушують його права та звернувся до суду з даним позовом про зобов`язання відповідача внести зміни до договору № 27/433 від 20.07.2015 р. в редакції додаткової угоди до договору, щодо встановлення комісійної винагороди за приймання платежів в розмірі 0,3% від загальної суми коштів.

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що договір № 27/433 від 20.07.2015 р. було розірвано за згодою сторін відповідно до додаткової угоди від 04.11.2015 року, яка підписана обома сторонами та неможливістю застосування Постанови КМУ № 729 від 30.09.2015 року "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ", оскільки її застосування суперечить умовам договору та нормам законодавства.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Позивач просить суд зобов'язати відповідача укласти додаткову угоду до договору, який, як зазначає відповідач, на момент розгляду справи є розірваним за згодою сторін відповідно до додаткової угоди.

Частиною 1 ст.598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За приписами ч.ч.1, 3 ст.653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Судом встановлено, що пунктом 7.3 договору, сторони передбачили дострокове розірвання договору за ініціативою однієї із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.11.2015 року сторонами було укладено додаткову угоду, якою припинено дію договору № 27/433 від 20.07.2015 року.

Відповідно до п. 2 даної додаткової угоди дія договору припиняється 01.11.2015 року.

Зазначена додаткова угода про розрізання договору № 27/433 від 20.07.2015 року підписана обома сторонами та скріплена печатками.

За твердженням відповідача, спірний договір було розірвано саме з підстав недосягнення домовленості про суму винагороди відповідачу.

Таким чином, зобов'язання між сторонами за договором № 27/433 від 20.07.2015 року припинились з моменту підписання даної угоди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 01.10.2015 року по справі № 910/29621/14.

Згідно зі ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач факт розірвання договору не спростував.

Враховуючи те, що договір № 27/433 від 20.07.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" та Українським державним підприємством поштового зв`язку "Укрпошта" на момент розгляду справи є розірваним, зобов'язання між сторонами за цим договором припинились, а тому внесення змін до такого договору, є неможливим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1, 4, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 27.01.2016 р.

Суддя ОСОБА_4

922/6258/15