РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2016Справа №910/26624/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»
провизнання зобов'язань припиненими

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Гогітідзе В.Ф. - представник за довіреністю № 48/3 від 28.07.2015.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

09.10.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» про визнання зобов'язань припиненими.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що укладений між позивачем та відповідачем Договір на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012 був розірваний рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі № 910/24984/14. При цьому, позивач вказав на те, що вказаним рішенням було встановлено, що внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановило заборону Товариству з обмеженою відповідальністю «Рада 2» укладати з мешканцями, власниками і орендарями (споживачами послуг) договори на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води без наявності відповідної ліцензії, яка у позивача відсутня; вказану неможливість виконання зобов'язань слід розглядати як підставу припинення зобов'язань з огляду на настання обставин, за які не відповідає жодна із сторін, оскільки позивач не може виступати виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання і не в праві надавати послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення і гарячого водопостачання. Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати припиненими зобов'язання за Договором на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція», з 26.04.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 порушено провадження у справі № 910/26624/15; розгляд справи призначено на 30.10.2015.

У судовому засіданні 30.10.2015 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що зобов'язання сторін за Договором № 450413 від 02.07.2012 припинились з дати набрання рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі № 910/24984/14 про розірвання вказаного договору законної сили, а саме з 06.02.2015.

Крім того, відповідач зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту суперечить ст. 16 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні 30.10.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 13.11.2015.

У судовому засіданні 13.11.2015 представник позивача подав письмові уточнення до позовної заяви, в яких зазначив, що він не є споживачем послуг, які надаються відповідачем, йому не належить на праві власності жодного житлового чи нежитлового приміщення у будинку № 9 по вул. Ревуцького у м. Києві. Крім того, у вказаних додаткових поясненнях позивач просив суд визнати припиненими зобов'язання за Договором на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція», які виникли з 26.04.2014.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 визначено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Дослідивши подані позивачем уточнення, суд дійшов висновку, що вони по суті є заявою про зміну предмету позову.

Так, звертаючись з позовом до суду, позивач у позовній заяві просив визнати припиненими зобов'язання за Договором на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція», з 26.04.2014.

Наразі, позивач просить суд визнати припиненими відповідні зобов'язання за вказаним договором, які виникли з 26.04.2014

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

В пункті 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК

Дослідивши подану представником позивача заяву про зміну предмету позову суд дійшов висновку, що вона не змінює підстави позову, подана в передбаченому законодавством порядку до початку розгляду справи по суті та підписана представником позивача, який відповідно до довіреності не обмежений у праві змінювати предмет позову, у зв'язку з чим суд прийняв до розгляду заяву представника про зміну предмету позову.

У судовому засіданні 24.11.2015 представник позивача подав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що за період з 26.04.2014 по 30.09.2014 позивачем на рахунок відповідача були сплачені грошові кошти у розмірі 74296 грн. 87 коп., які, відповідно до листа № 02-0778 від 11.09.2014, позивач попросив відповідача зарахувати в погашення заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 16.08.2013 у справі № 910/11433/13, та які, відповідно до умов Договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012 (без вказівки року та місяцю, за який здійснюється платіж), повинні були бути зараховані в оплату вартості теплової енергії, оплата з якої прострочена позивачем найдовше (найдавніша заборгованість). Таким чином, на думку позивача, твердження відповідача про те, що позивачем було здійснено оплату заборгованості за теплову енергію, яка постачалась з 26.04.2015, є необгрунтованими.

У судовому засіданні 24.11.2015 представник відповідача подав додаткові письмові пояснення на відзив, в яких зазначив, що у платіжних дорученнях позивачем не було зазначено місяць та рік, в якому була поставлена теплова енергія. А також зазначено підставу оплати - договір реструктуризації, у зв'язку з чим відповідач повинен був зараховувати сплачені позивачем грошові кошти в рахунок погашення боргу, який прострочений найдавніше, тобто в рахунок погашення найдавнішої заборгованості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2015 зупинено провадження у справі № 910/26624/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» про визнання зобов'язання припиненими до набрання законної сили рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі № 910/3424/15-г за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» про припинення дії, яка порушує право.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 поновлено провадження у справі № 910/26624/15; розгляд справи призначено на 29.01.2016.

27.01.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові доповнення до відзиву на позовну заяву, які суд долучив до матеріалів справи.

29.01.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що представник позивача перебуває на лікарняному, розглянувши яку в судовому засіданні суд не знайшов підстав для її задоволення зважаючи на те, що чинним законодавством України не обмежено коло осіб, які можуть бути представниками сторін при розгляді справи.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду міста Києва «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Крім того, будь-яких інших поважних причин відкладення розгляду справи, зокрема, необхідність подання додаткових доказів, ознайомлення з матеріалами справи позивачем зазначено та обґрунтовано не було.

При цьому, стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Представник позивача у судове засідання 29.01.2016 не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 449.

Представник відповідача у судовому засіданні 29.01.2016 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 29.01.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

02.07.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» (покупець) укладено Договір на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413, відповідно до умов якого енергопостачальна організація зобов'язується виробляти, систематично поставляти та передавати у власність покупцю - Товариству з обмеженою відповідальністю «Рада 2» теплову енергію у вигляді гарячої води у період з 01.07.2012 по 30.06.2013 у кількості 3967,384 Гкал, з максимальним тепловим навантаженням 1,808 Гкал/год, в т.ч. для потреб опалення 0,826 Гкал/год; гарячого водопостачання 0,960 Гкал/год; вентиляції 0,022 Гкал/год.

Відповідно до п. 1.2 Договору № 450413 від 02.07.2012 покупець зобов'язується прийняти товар та своєчасно здійснити оплату за нього на умовах даного договору.

Відповідно до п. 3.1.1 Договору № 450413 від 02.07.2012 енергопостачальна організація зобов'язана забезпечувати поставку теплової енергії покупцю в кількості згідно з п. 1.1. договору та з наступною розбивкою на кварталах: 1 квартал - 1691,166 Гкал; 2 квартал - 644,218 Гкал; 3 квартал - 471,744 Гкал; 4 квартал - 1160,256 Гкал.

Відповідно до п. 4.1.1 Договору № 450413 від 02.07.2012 покупець зобов'язаний в додатку № 3 та 3-А до Договору вказати всіх субабонентів та орендарів, які підключені до теплових мереж покупця (найменування, адреса, максимальне годинне навантаження, група споживання та інші дані). Покупець зобов'язується щоквартально надавати оновлені додатки 3 та 3-А, підписані Покупцем, до енергопостачальної організації.

Згідно з п. 4.1.2 Договору № 450413 від 02.07.2012, якщо покупець або його субабоненти використовують для збереження матеріальних цінностей підвальні приміщення, в які може потрапити мережна вода в разі пошкодження теплових мереж або систем, то він вживає заходів щодо герметизації цих приміщень та їх обладнання попереджувальною сигналізацією.

Відповідно до п. 4.1.3 Договору № 450413 від 02.07.2012 покупець зобов'язаний забезпечити споживання теплової енергії в обсягах, що не перевищують максимальних договірних значень по кожному параметру, витримувати максимальну годинну витрату мережної води не більше 28,178 т/год, не перевищувати температуру зворотньої води більш ніж на 3°С понад встановлену в температурному графіку.

Згідно з п. 4.1.4 Договору № 450413 від 02.07.2012 покупець зобов'язаний забезпечити безперешкодний доступ в будь-який час представникам енергопостачальної організації до приладів обліку та тепловикористовуючих установок покупця.

Згідно з п. 4.1.5 Договору № 450413 від 02.07.2012 покупець зобов'язаний ослуговувати теплове обладнання персоналом, який пройшов навчання за програмою «Теплові мережі» та має відповідне посвідчення.

Відповідно до п. 4.1.6 Договору № 450413 від 02.07.2012 покупець зобов'язаний не пізніше ніж у 10-денний термін з часу настання відповідної події сповіщати письмово енергопостачальну організацію про банкрутство покупця, зміну призначення об'єкта теплоспоживання; передачу об'єкта або його частини на баланс іншому споживачу з оформленням належним чином двостороннього акту приймання-передачі об'єкта та за умови погашення заборгованості; зміну назви покупця, його юридичної адреси, банківських реквізитів, керівника або особи, відповідальної за теплове господарство, зміну орендарів та субабонентів; несправності приладів обліку або необхідності їх ремонту чи заміни.

Відповідно до п. 4.1.7 Договору № 450413 від 02.07.2012 покупець повинен передбачити резервне джерело тепла для об'єктів, які вимагають безперервного теплопостачання; установку приладів обліку та автоматичного регулювання споживання теплової енергії; повний залив місцевих систем теплоспоживання, якщо тиск у зворотньому трубопроводі нижче необхідного.

Згідно п. 6.1 Договору № 450413 від 02.07.2012 розрахунки з покупцем за теплову енергію проводяться згідно з тарифами, по групах споживачів, що затверджені розпорядженнями (рішеннями) Київської міської державної адміністрації (а також органами місцевого самоврядування, актами інших органів, що затверджують (погоджують, встановлюють) тарифи на теплову енергію) для "Енергопостачальної організації" за кожну відпущену Гігакалорію (грн./1Гкал). Тарифи можуть змінюватися у зв'язку зі змінами розмірів складових калькуляцій собівартості теплової енергії (ціни на паливо, тощо а також в інших випадках передбачених діючим законодавством та нормативними актами). У разі зміни тарифів на теплову енергію сторони здійснюють розрахунки за новими тарифами, з дня їх введення в дію згідно умов даного Договору. Діючи на час укладення договору тарифи (без урахування ПДВ) на теплову енергію обумовлені Додатком №4 до Договору

Відповідно до п. 10.1 Договору № 450413 від 02.07.2012 даний договір укладений на термін з 01.07.2012 по 30.06.2013 і вважається подовженим на кожен наступний рік, якщо жодна із сторін даного Договору не заявить іншій стороні протилежне не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії цього Договору. В частині розрахунків дія договору триває до повного їх завершення.

Пунктом 10.2 Договору № 450413 від 02.07.2012 встановлено, що договір може бути розірваний енергопостачальною організацією в односторонньому порядку в разі наявності у покупця заборгованості, недопущення покупцем представників енергопостачальної організації для обстеження та здійснення відключення об'єктів теплоспоживання покупця від мереж теплопостачання. В інших випадках договір може бути розірвано відповідно до норм, передбачених чинним законодавством України. Сторона, яка має намір достроково розірвати договір повинна письмово попередити про це іншу не менш ніж за місяць до визначеної дати припинення дії договору.

Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що укладений між позивачем та відповідачем Договір на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012 був розірваний рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі № 910/24984/14. При цьому, позивач вказав на те, що вказаним рішенням було встановлено, що внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановило заборону Товариству з обмеженою відповідальністю «Рада 2» укладати з мешканцями, власниками і орендарями (споживачами послуг) договори на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води без наявності відповідної ліцензії, яка у позивача відсутня; вказану неможливість виконання зобов'язань слід розглядати як підставу припинення зобов'язань з огляду на настання обставин, за які не відповідає жодна із сторін, оскільки позивач не може виступати виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання і не в праві надавати послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення і гарячого водопостачання.

Позивач зазначив, що він не є споживачем послуг, які надаються відповідачем, йому не належить на праві власності жодного житлового чи нежитлового приміщення у будинку № 9 по вул. Ревуцького у м. Києві.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати припиненими зобов'язання за Договором на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція», які виникли з 26.04.2014 (відповідно до заяви про зміну предмету позову).

Судом встановлено, що 26.04.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, статтю 19 було доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Одночасно було доповнено статтю 29 частиною 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» 42) виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії є видами господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню.

Як встановлено судом, позивач не здійснює діяльність з виробництва і постачання теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання, не має необхідних дозвільних документів на провадження діяльності у сфері теплопостачання та, відповідно, не може бути виконавцем цих послуг з моменту набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії".

Таким чином, враховуючи що Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 2» не є теплопостачальною організацією, у зв'язку із внесенням до законодавства України вище вказаних змін, позивач з 26.04.2014 перестав бути виконавцем послуг з теплопостачання.

Крім того, позивач не є споживачем послуг, які надаються відповідачем, йому не належить на праві власності жодного житлового чи нежитлового приміщення у будинку № 9 по вул. Ревуцького у м. Києві, у зв'язку з чим позивач не є споживачем послуг з теплопостачання, які надаються відповідачем.

Згідно зі статтею 11, частинами 1, 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів.

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 607 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об'єктом виконання). Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна із сторін зобов'язання.

В даному випадку, суд не вбачає правових підстав для застосування положень ст. 607 Цивільного кодексу України, з огляду на наступне.

Частинами 1, 3, 4 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного правочину) визначено, що суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору є виконавцем житлово-комунальних послуг. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Судом встановлено, що 26.04.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, ст. 19 було доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Одночасно, статтю 29 вказаного нормативно-правового акту було доповнено частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Проте, вказане прийняття змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачає ані автоматичного розірвання договорів на теплопостачання, які діяли до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», ані припинення зобов'язань за такими договорами. Даний Закон лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Судом встановлено, що з огляду на внесення змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 2» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» про розірвання Договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі № 910/24984/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» задоволено; розірвано Договір на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 про роз'яснення рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі № 910/24984/14 роз'яснено, що Договір на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води від 02.07.2012 року № 450413, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» слід вважати розірваним з дня набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі № 910/24984/14 законної сили, а саме: з 06.02.2015.

Позивач, подаючи позов про визнання припиненими зобов'язань за Договором з 26.04.2014, вважає що правовідносини за Договором слід визнати припиненими на підставі статті 607 ЦК України із зазначеної дати, оскільки з цієї дати позивач перестав бути виконавцем послуг з теплопостачання та споживачем вказаних послуг, а отже з цієї дати не має можливості виконувати свої зобов'язання за Договором.

Однак, суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 653 ЦК України якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Як встановлено судом, рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі № 910/24984/14 про розірвання Договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012 набрало законної сили 06.02.2015.

Таким чином, зобов'язання за Договором на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012 припинились з 06.02.2015, у зв'язку з набранням законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі № 910/24984/14.

Згідно зі статтею 33 ГПК України обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Позивачем, усупереч вимогам статей 33, 34 ГПК України, належними засобами доказування не доведено суду своїх позовних вимог, а також не спростовано обставин на які посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень на позов.

Так, з урахуванням предмету і підстав позову, позивач повинен довести неможливість виконання зобов'язань за Договором на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012 у період з 26.04.2014 до 06.02.2015, саме, тих, які визначені у розділі 4 вказаного договору.

Однак, позивачем не доведена неможливість виконання ним у період з 26.04.2014 до 06.02.2015 усіх покладених на нього обов'язків, передбачених Договором на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 450413 від 02.07.2012, зокрема, розділом 4 договору (вживати заходів щодо герметизації приміщень та їх обладнання попереджувальною сигналізацією (п. 4.1.2); забезпечувати споживання теплової енергії в обсягах, що не перевищують максимальних договірних значень по кожному параметру, витримувати максимальну годинну витрату мережної води не більше 28,178 т/год, не перевищувати температуру зворотньої води більш ніж на 3°С понад встановлену в температурному графіку (п. 4.1.3); забезпечувати безперешкодний доступ в будь-який час представникам енергопостачальної організації до приладів обліку та тепловикористовуючих установок покупця (п. 4.1.4); обслуговувати теплове обладнання персоналом, який пройшов навчання за програмою «Теплові мережі» та має відповідне посвідчення (п. 4.1.5); передбачити резервне джерело тепла для об'єктів, які вимагають безперервного теплопостачання; установку приладів обліку та автоматичного регулювання споживання теплової енергії; повний залив місцевих систем теплоспоживання, якщо тиск у зворотньому трубопроводі нижче необхідного (п. 4.1.7); тощо).

Виходячи із вищезазначеного, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Що стосується тверджень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, щодо відсутності такого способу захисту як визнання зобов'язань припиненими, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

При цьому, суд погоджується з доводами відповідача, що ані законом, ані договором не передбачений такий спосіб захисту як визнання правовідносин припиненими. Так, спосіб захисту - припинення правовідносин - по суті, зводиться до права особи на звернення до суду з вимогою про розірвання договору, а спосіб захисту - визнання права (його відсутності) - має на меті, перш за все, захист абсолютних прав (наприклад, права власності) у речових правовідносинах, однак у будь-якому випадку такий спосіб захисту не може бути спрямований на визнання відсутності обов'язку у зобов'язальних правовідносинах.

Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав.

Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Отже, можна зробити висновок, що порушені, невизнані або оспорювані права можуть бути захищені і у спосіб, не визначений законом або договором, однак такий спосіб захисту має бути у будь-якому випадку ефективним, тобто спрямованим на реальний захист та відновлення порушеного права (або запобігання його порушенню як превентивний спосіб захисту, передбачений, зокрема, ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Звертаючись з даним позовом, позивач обрав спосіб захисту, який не передбачений законом та договором. Водночас, з огляду на наявність факту оспорення прав позивача відповідачем у зобов'язальних правовідносинах та з метою усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації прав позивача, суд дійшов висновку, що визнання зобов'язань за договором припиненими є, у даному випадку, виправданим та ефективним способом захисту оспорюваного права позивача.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України (в редакції станом на дату подання позову), державне мито покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 03.02.2016

Суддя І.М. Отрош