Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "21" січня 2016 р. Справа № 906/1534/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Маріщенко Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. від 15.09.2015

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Ружинський Райагрохім" (смт. Ружин Житомирської області)

до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Ксаверівський" (с.Ксаверів Малинського району Житомирської області)

про визнання договору зберігання зерна №15 від 15 липня 2014 року недійсним

Позивач звернувся з позовом про визнання договору зберігання зерна №15 від 15 липня 2014 року недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 109). Згідно заперечень від 21.10.2015 відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 22-23).

Відповідно до п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011 року № 18, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Оскільки вся поштова кореспонденція надсилалася відповідачу за його юридичною адресою, суд вважає, що останній був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Отже, суд вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача своєчасно та належним чином про час і місце розгляду справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

За таких обставин, господарський суд вважає за необхідне та можливе прийняти рішення у справі за відсутності представників сторін, за наявними в ній матеріалами (відповідно до ст.75 ГПК України).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

15.07.2014 між Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Ксаверівський (орендодавець/відповідач) та Приватним акціонерним товариством "Ружинський Райагрохім" (орендар/позивач) підписано договір зберігання зерна №15, за яким орендар зобов'язується передати зерно жита для зберігання встановленому даним договором асортименті, кількості та якості, а орендодавець зобов'язується прийняти жито на умовах договору згідно акта прийому-передачі (а.с. 8-9).

Відповідно п. 3.1 договору, прийняти товар зерно жита для подальшого зберігання в приміщенні комори в с.Ксаверів Малинського району Житомирської області згідно акта прийому-передачі та нести повну матеріальну та кримінальну відповідальність за прийнятий товар - жито.

Згідно п.4.3, 7.1 договору, договір вступає в дію з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі та діє до повного виконання усіх умов договору.

18.11.2014 за актом № 1, 29.07.2014 за актом № 1 та 25.12.2014 за актом № 2 приймання-передачі сільськогосподарської продукції на відповідальне зберігання до договору № 15 від 15.07.2014 позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання жито на загальну суму 2 108 812,55 грн.

Як свідчать матеріали справи позивачу повернуто жито, договір № 15 від 15.07.2014 відповідачем виконаний.

Однак, приватне акціонерне товариство "Ружинський Райагрохім" звернулося до суду з позовом про визнання недійсним договору зберігання зерна № 15 від 15.07.2014, оскільки при підписанні даного договору у відповідача не було необхідного обсягу прав на підписання такого договору.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши доводи учасників процесу, господарський суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 Цивільного кодексу України).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; о с о б а, я к а в ч и н я є п р а в о ч и н, п о в и н н а м а т и н е о б х і д н и й о б с я г ц и в і л ь н о ї д і є з д а т н о с т і; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Варто зазначити, що спірний договір за своєю правовою природою є договором зберігання.

Відповідно ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Згідно ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Пунктом 1 ст. 938 ЦК України визначено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Відповідно ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є: право особи на річ (манію), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст.319 Цивільного кодексу України).

Отже, згідно із чинним законодавством тільки власник майна має право на свій розсуд розпоряджатися належним йому на праві власності майном, у тому числі, передавати в оренду, або має право уповноважити на вчинення відповідних дій третіх осіб.

Згідно постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 21.12.2015 у справі № 806/5007/15 нежитлове приміщення комори № 1 с.Ксаверів не належить СВК "Ксаверівський".

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст.33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірний договір не відповідає вимогам Цивільного кодексу України. Таким чином, з врахуванням ст.215 Цивільного кодексу України, договір № 15 зберігання зерна від 15.07.2014 є недійсними.

Відповідач позовні вимоги щодо предмету та підстав не спростував.

Отже, враховуючи викладені вище обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, що знаходяться в матеріалах справи, тому підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 32-34, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір зберігання зерна № 15 від 15.07.2014, укладений між Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Ксаверівський" та Приватним акціонерним товариством "Ружинський Райагрохім".

3. Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Ксаверівський" (11612, Житомирська область, Малинський район, с Ксаверів, код 30878898) на користь Приватного акціонерного товариства "Ружинський Райагрохім" (13600, Житомирська область, Малинський район, смт. Ружин, вул. Свердлова, 61, код 05488495): 1218,00 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 26.01.16

Суддя Маріщенко Л.О.

Друк:

1 - у справу,

2 - відповідачу (рек. з повід.)