ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа № 917/1933/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю № 14-135 від 13.05.2014 р.

відповідача - не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Кременчукгаз" (вх.№ 5606П/3-11) на рішення господарського суду Полтавської області від 03.11.2015 р. у справі № 917/1933/15

за позовом ПАТ "НАК "Нафтогаз"

до ПАТ "Кременчукгаз"

про стягнення 15 296 826,54 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2015 р. ПАТ "НАК "Нафтогаз" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з ПАТ ""Кременчукгаз" (з урахуванням заяви про зміну предмету позову та про збільшення розміру позовних вимог) 15296826,54 грн. в т.ч. 5837020, 71 грн. заборгованості за газ, поставлений у 2015 році, 4636688, 43 грн. пені, 4352151, 90 грн. інфляційних, 470965,50 грн. 3% річних за прострочку оплати газу поставленого у 2013-2015 роках.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 04.01.2013р. між публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (позивачем) та публічним акціонерним товариством Кременчукгаз (відповідачем) був укладений договір №05-03-Н купівлі-продажу природного газу, за умовами якого позивач за період з січня 2013р. по червень 2015р. поставив відповідачу природний газ на суму 188729010грн. 02коп. Позивач вказує, що відповідач за поставлений газ розрахувався частково та несвоєчасно у звязку з чим утворилася заборгованість.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 03.11.2015 р. (суддя Тимошенко К.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Кременчукгаз" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 2516625,35грн. пені, 436324,21грн. річних, 2886883,76грн. інфляційних, 69629,27грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Відповідач не погодившись з зазначеним рішенням, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 244329, 95 грн. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Так в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивач під час здійснення розрахунків інфляційних нарахованих за зобов'язаннями січня, лютого, березня, квітня, травня 2014 року нарахував інфляційні на суму боргу вже обраховану з інфляційним збільшенням. При цьому, судом першої інстанції при винесені рішення не надано належної правової оцінки даному розрахунку позивача, в звязку з цим, неправомірно стягнуто суму інфляційних в розмірі 244329,95 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.12.2015 року апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження і призначено її до розгляду на 11.01.2016 року.

В судовому засіданні колегією суддів оголошено про перерву у розгляді справи до 20.01.2016 р.

Відповідачем 18.01.2016 р. за вх. № 455 надано доповнення до апеляційної скарги.

В судове засідання, призначене на 20.01.2016 р. представник відповідача не зявився, натомість, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість явки у звязку з погодними умовами.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання, колегія суддів вирішила у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи відмовити, зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноваженого представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно п. 1.1 договору купівлі-продажу природного газу №05-03-Н від 04.01.2013р. (далі - договір) (т.1, а.с.8-13) (з врахуванням додаткових угод №1 - №9) (т.1 а.с.14-24, т. 3 а.с. 186-189) продавець (позивач) зобовязався передати у власність покупцю (відповідачу) у період з січня 2013р. по червень 2015р. природний газ, а відповідач зобовязався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Факт поставки позивачем природного газу відповідачу підтверджується наданими позивачем копіями актів приймання-передачі природного газу (т.1 а.с.25-50, т.3 а.с.190-195) і не заперечується відповідачем.

Відповідно до п. 6.1 договору (в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014р.) оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Так, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за газ, поставлений у червні 2015р., в сумі 5837020грн. 71коп., при цьому сума боргу позивачем визначена з врахуванням оплат, здійснених відповідачем до 03.08.2015р. включно.

Згідно наданих відповідачем доказів, які позивачем не спростовані, відповідачем у період з 07.08.2015р. до 12.10.2015р. сплачена сума, що перевищує стягувану позивачем за заявою від 12.10.2015р. суму основного боргу (т.8, а.с.130-178). Позивачем сплата вказаної суми у доданому до заяви від 12.10.2015р. розрахунку стягуваної суми боргу не врахована.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на день подання позивачем заяви від 12.10.2015р. про зміну предмету позову вказаний у цій заяві та доданому до неї розрахунку позивача борг в сум 5837020грн. 71коп. був відсутній, отже вимога про стягнення цього боргу позивачем 12.10.2015р. заявлена безпідставно, оскільки на день заявлення позивачем цієї вимоги борг був відсутній.

Згідно статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не навів обґрунтування вимоги про стягнення 5837020грн. 71коп. основного боргу, яка на день подання позивачем заяви про стягнення цієї суми - 12.10.2015р. - була відповідачем сплачена.

В зв'язку з вищенаведеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов в частині стягнення 5837020грн. 71коп. боргу задоволенню не підлягає, як необґрунтований.

Як вказує позивач, відповідачем розрахунки за поставлений природний газ проводились з порушенням визначених договором строків.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК), зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як свідчать матеріали справи, відповідач заперечуючи проти позову, посилається на несвоєчасне підписання актів приймання-передачі газу за січень, березень, грудень 2013р., січень, березень 2014р.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Таким чином, сторони у договорі визначили строк оплати виходячи не з дати підписання актів приймання-передачі газу, а в залежності від періоду (місяця) поставки газу. В договорі також відсутні умови щодо звільнення відповідача від оплати отриманого газу чи від відповідальності за несвоєчасну оплату газу, а також про перенесення (зміну) строку оплати в разі несвоєчасного підписання актів приймання-передачі газу.

Виходячи з викладеного, посилання відповідача на несвоєчасне підписання деяких актів приймання-передачі газу не може бути враховане.

Такі висновки також відповідають правовим позиціям Вищого господарського суду України, викладеним у постановах від 31.03.2015р. у справі №912/3439/14, від 13.11.2014р. у справі № 924/943/14, від 11.07.2013р. у справі №5021/1407/12, від 10.04.2014р. у справі №5021/1407/12. Дані постанови оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Згідно статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 7.2 договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням наведеного, вимога позивача про стягнення пені, річних та інфляційних правомірна, але сума пені, річних та інфляційних позивачем завищена.

Так, згідно частини 5 статті 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як зазначив Вищий господарський суд України в постанові пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Позивачем при розрахунку пені та річних не враховано вимоги частини 5 статті 254 ЦК України, а також нараховано пеню та річні за день здійснення відповідачем оплати за природний газ (день фактичної оплати позивачем включений до періодів, за які позивачем стягується пеня та річні), в результаті чого розмір пені та річних позивачем завищено.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно того, що в розрахунках інфляційних за зобов'язаннями вересня, жовтня, листопада, грудня 2013р., листопада, грудня 2014р. позивачем вказані суми фактичної оплати, при цьому інфляційні нараховані на всю вартість спожитого газу, без врахування суми фактичної оплати, тобто інфляційні нараховані і на сплачену суму, а також, в розрахунку інфляційних допущені інші арифметичні помилки в результаті чого сума інфляційних дійсно безпідставно завищена, але вважає за потрібне зазначити, що судом першої інстанції не враховано того факту, що позивачем нараховано інфляційні втрати на суму боргу вже обраховану з інфляційним збільшенням

Так, колегія суддів вважає за потрібне зазначити стосовно нарахованих позивачем сум інфляційних за зобов'язаннями, що виникли в період січень-травень 2014 року.

Так, як вбачається з наданого позивачем до заяви про збільшення позовних вимог від 12.10.2015 року № 14/2-1235 розрахунку, останнім в період часу січень-травень 2014 року були нараховані суми інфляційних, а саме:

- за зобов'язаннями січня 2014 року в сумі 241 187,60 грн.;

- за зобов'язаннями лютого 2014 року в сумі 350 280,12 грн.;

- за зобов'язаннями березня 2014 року в сумі 227 962,55 грн.;

- за зобов'язаннями квітня 2014 року в сумі 57 267,58 грн.;

- за зобов'язаннями травня 2014 року в сумі 69 786,60 грн.

Як свідчать матеріали справи, позивач, під час здійснення розрахунків, проводив нарахування інфляційних способом загального підсумку тобто, нараховував інфляційні на суму боргу вже обраховану з інфляційним збільшенням.

Перевіривши розрахунок, наданий позивачем, за період з січень-травень 2014 року колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції було неправомірно задоволено позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат у розмірі 16 694,67 грн.

Стосовно інфляційних втрат, нарахованих позивачем за порушення відповідачем грошових зобов'язань за жовтень 2014 та березень 2015 року, колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що листом Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97 встановлено рекомендації відносно застосування індексів інфляції при розгляді справ. В даних рекомендаціях зазначено, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць.

Щодо застосування індексу інфляції, свою правову позицію виклав і Вищий господарський суд України у своїй постанові від 12.06.2013 року № 5002/4081-2012, де зазначено: "Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період становить місяць, а тому прострочення платежу за період менший місяця не тягне за собою нарахування інфляційних втрат".

Як вбачається з матеріалів справи вартість спожитого відповідачем у жовтні 2014 року об'єму природного газу склала 7 375 143,34 грн.

Відповідно до п.6.1. договору на купівлю-продаж природного газу № 05-03-Н від 04.01.2013 року в редакції додаткової угоди № 3 до нього від 28.04.2014 року оплата за газ здійснюється покупцем (відповідачем) виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Тож, враховуючи вищевказані умови договору, відповідач мав здійснити повний розрахунок за отримані у жовтні обсяги природного газу не пізніше ніж 20 листопада 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сума вартості газу в розмірі 7 375 143,34 грн., сплачувалася на користь позивача поступово (не одним платежем) починаючи з 20 листопада 2014 року і до 19.12.2014 року

Так, період прострочення в даному випадку склав 29 днів з 20.11.14 по 19.12.14 тобто менше одного місяця.

Аналогічна ситуація виникла і під час нарахування позивачем інфляційних за зобов'язаннями березня місяця 2015 року.

Так, вартість спожитого відповідачем у березня 2015 року об'єму природного газу склала 9 294 705,83 грн.

Як вже зазначалося вище остаточний розрахунок відповідач мав забезпечити до 20 квітня 2015 року, проте такий розрахунок був здійснений декількома платежами в період часу з 27.04.2015 по 18.05.2015 року.

Таким чином, період прострочення склав 22 дні з 27.04.15 по 18.05.2015 року, тобто менше одного місяця.

Враховуючи зазначене, а також вищевказані правові позиції Верховного Суду України та Вищого господарського суду України прострочка виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань у відповідних періодах не тягне за собою нарахування інфляційних, в звязку з чим колегія суддів доходить до висновку про безпідставність стягнення з відповідача інфляційних, нарахованих за зобов'язаннями жовтня 2014 року в сумі 221 254,30 грн., а за зобов'язаннями березня 2015 року 6 380,98 грн.

Отже, сума нарахованих до стягнення інфляційних має бути зменшена на загальну суму 227 635,28 ((221 254,30+6 380,98) = 227 635,28).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача суму інфляційних в розмірі 244 329,95 грн. (227 635,28 + 16 694,67= 244 329,95)

Крім того, відповідач просив застосувати позовну давність при стягненні на користь позивача пені.

Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 9.2 договору (в редакції від 04.01.2013р.) строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), зокрема, щодо стягнення пені, був встановлений тривалістю у три роки.

28.04.2014р. до вищевказаного договору сторонами була підписана додаткова угода №3 згідно якої, сторони прийшли до згоди викласти умови п. 9.2 договору в іншій редакції. Відповідно до п. 2 додаткової угоди №3 від 28.04.2014р. (т. 1 а.с.19) пункт 9.2 договору викладений у наступній редакції : "9.2. У разі недосягнення сторонами згоди щодо вирішення спорів (розбіжностей) за цим договором спір передається на вирішення в господарські суди України".

Таким чином, нова редакція пункту 9.2 договору не містить умови про збільшення позовної давності, отже договір №05-03-Н від 04.01.2013р. з врахуванням внесених в нього змін, не містить умови про збільшення позовної давності, встановленої законом.

Колегія суддів вважає, що підстави для застосування збільшеної позовної давності відсутні, оскільки на час прийняття рішення діє нова редакція договору №05-03-Н від 04.01.2013р., яка не містить пункту яким строк позовної давності до вимог про стягнення пені встановлюється тривалістю у три роки (колегією суддів в цій частині врахована практика Вищого господарського суду України, зокрема, постанова від 08.05.2014р. у справі №917/2289/13).

Оскільки вимога про стягнення пені позивачем заявлена 12.10.2015р., то з врахуванням наведеного вище, позивачем пропущено строк позовної давності стосовно стягнення пені за період з 20.02.2013р. до 12.10.2014р.

Відповідно до статті 267 ЦК України, слив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З врахуванням цього вимога про стягнення пені за період з 20.02.2013р. до 12.10.2014р. задоволенню не підлягає.

З врахуванням наведеного позов підлягає задоволенню частково, а саме: в сумі 2 516 625, 35 грн. пені, 2 642 553,81 грн. інфляційних та річних в сумі 436 324, 21 грн.

В решті вимог позов необґрунтований і задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню. При прийнятті оскаржуваного рішення господарським судом першої інстанції не вірно визначений розмір інфляційних втрат, тому рішення підлягає частковому скасуванню.

Згідно ст.49 ГПК України, державне мито покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на неї державне мито незалежно від результатів вирішення спору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У даному випадку, як встановлено судом, спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, зокрема - несвоєчасне проведення розрахунків за товар.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ст. 103, п. 1 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "Кременчукгаз" на рішення господарського суду Полтавської області від 03.11.2015 р. у справі № 917/1933/15 задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 03.11.2015 р. у справі № 917/1933/15 скасувати частково в частині стягнення 244329,95 грн. інфляційних втрат та в цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, р/р № 1 в ПАТ "Державний ощадний банк України", МФО 300465, ідентифікаційний код 20077720) на користь публічного акціонерного товариства "Кременчукгаз" (39601, Полтавська область, м. Кременчук, пров. Г.Бресту, 46, р/р № 6501 в філії "Придніпровське РУ" ПАТ "Фінанси та кредит" м. Комсомольськ, МФО 300131, ідентифікаційний код 03351734) 80388,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Істоміна О.А.