ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 рокуСправа № 912/4365/15
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Вавренюк Л.С. розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 912/4365/15

за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Кіровоград

до відповідача: товариства з додатковою відповідальністю "Кіровоградський завод будівельних матеріалів №2 - Синтез", м. Кіровоград

про стягнення 219 716,66 грн.

Представники сторін:

від позивача - ОСОБА_2, договір від 03.11.2015 року;

від відповідача - участі не брали.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 219 716,66 грн., з яких: 127 901,82 грн. - основний борг, 3 406,04 грн. - 3% річних, 50 521,22 грн. - інфляційні втрати.

При цьому, хоча прохальна частина позову не містить в собі вимоги про стягнення з відповідача пені, у пред'явлену до стягнення з відповідача загальну заборгованість в розмірі 219 716,66 грн., крім основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат, входить сума пені в розмірі 37 887,58 грн.., обґрунтування пред'явлення та розрахунок якої міститься в тексті позовної заяви (а.с. 5).

25.01.2016 р. позивачем подано до суду заяву про уточнення до позовної заяви, згідно якої просить стягнути з відповідача на користь позивача 202 514,95 грн., з яких: 127 901,82 грн. - основний борг, 20 685,87 грн. - пеня, 3 406,04 грн. - 3% річних та 50 521,22 грн. - інфляційні втрати.

Подана позивачем заява про уточнення до позовної заяви фактично є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи те, що зменшення розміру позовних вимог відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України належить до процесуальних прав позивача, а також враховуючи те, що позивачем дотримано вимог процесуального закону щодо направлення заяви про уточнення позовних вимог відповідачу (а.с. 54-55), господарський суд розглядає вимоги позивача в редакції заяви, що надійшла до суду 25.10.2016 р. (а.с. 48-49).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 25.01.2016 р. представник відповідача участі не брав, письмових заперечень або будь-яких пояснень по суті спору суду не надав.

Конверти, якими на адресу відповідача, зазначену позивачем у позові, а саме: 25013, м. Кіровоград, вул. Соціалістична, 76, направлялись ухвали суду про порушення провадження у справі від 13.11.2015 р. та про відкладення розгляду справи від 16.12.2015 р., повернулись з поштовими відмітками про невручення, у зв'язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 34-35, 40-41), а поштовий конверт, яким відповідачу направлялась копія ухвали суду про відкладення розгляду справи від 12.01.2016 р., повернувся з поштовою відміткою: "Адресат не проживає" (46-47).

Як вбачається з п.п. 3.9.1., 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (зі змінами та доповненнями), за змістом ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Оскільки господарським судом дотримано вимог процесуального закону щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявка відповідача не перешкоджає розгляду даного спору по суті, господарський суд вважає за можливе розглядати справу без участі представника товариства з додатковою відповідальністю "Кіровоградський завод будівельних матеріалів №2 - Синтез".

На підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, оцінивши подані докази, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд встановив наступні обставини та факти.

19.04.2013 р. між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - Постачальник) та товариством з додатковою відповідальністю "Кіровоградський завод будівельних матеріалів № 2 - Синтез" (далі - Покупець) укладено договір № 12 (далі - Договір № 12, а.с. 9), у відповідності до якого Постачальник зобов'язався поставити, а Споживач - прийняти вугілля марки ДГ 0200 в кількості 500 т. (п.п. 1.1., 2.1. Договору № 12).

Крім того, 10.05.2014 р. між Постачальником та Покупцем укладено договір купівлі-продажу № 4 (далі - Договір № 4, а.с. 10).

Пунктами 1.1., 1.2. Договору № 4 визначено, що предметом договору є купівля-продаж вугілля марки ДГР, ГР в кількості 1 000 т. за ціною 720,00 грн. за одну тону.

Договір № 12 та Договір № 4 підписані сторонами та скріплені круглими печатками Постачальника та Покупця.

На підтвердження виконання взятих на себе за Договорами зобов'язань щодо поставки товару Постачальником надано до суду:

- за Договором № 12: накладні № 37 від 30.10.2013 р. на суму 1178,02 грн., № 44 від 29.11.2013 р. на суму 36668,70 грн., № 45а від 25.11.2013 р. на суму 5281,20 грн., № 45 від 24.12.2013 р. на суму 55687,50 грн., а також відповідні податкові накладні (12-16);

- за Договором № 4 : накладні № 9 від 29.05.2014 р. на суму 32234,40 грн. та № 11 від 19.09.2014 р. на суму 50580,00 грн. та відповідні податкові накладні (а.с. 17-19).

За твердженням позивача, відповідачем частково оплачено отриманий товар, а саме: 04.07.2014 р. - 5000,00 грн., 14.07.2014 р. - 5000,00 грн., 16.07.2014 р. - 5000,00 грн., 25.07.2014 р. - 5000,00 грн., 11.08.2014 р. - 5000,00 грн., 15.10.2014 р. - 3000,00 грн., 20.10.2014 р. - 5000,00 грн., 28.10.2014 р. - 5000,00 грн., 31.10.2014 р. - 5000,00 грн., 05.11.2014 р. - 5000,00 грн., 11.02.2015 р. - 5000,00 грн., всього в розмірі 58000,00 грн. (а.с. 20-26).

Крім того, відповідачем не оплачено надані позивачем послуги з оренди залізничної колії, надані Постачальником Покупцю на підставі акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 16.06.2014 р. на суму 4 272,00 грн. (а.с. 11).

Оскільки загальна вартість товару, поставленого позивачем відповідачу за Договорами та послуг, наданих згідно акту від 16.06.2014 р., складає 185901,82 грн., що позивач підтверджує також підписаним сторонами актом звірки між Постачальником та Покупцем станом на 01.07.2014 р. (а.с. 27), позивач зазначає, що залишок заборгованості Покупця перед Постачальником складає 127 901,82 грн. (185901,82 грн. - 58000,00 грн.).

Оскільки зазначена заборгованість відповідачем не сплачена, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи даний спір по суті, господарський суд виходив з наступного.

Як з'ясовано господарським судом, накладні № 37 від 30.10.2013 р. на суму 1178,02 грн., № 44 від 29.11.2013 р. на суму 36668,70 грн., № 45а від 25.11.2013 р. на суму 5281,20 грн., № 45 від 24.12.2013 р. на суму 55687,50 грн., які надані позивачем як доказ здійснення Постачальником поставки товару відповідачу за договором № 12 та накладні № 9 від 29.05.2014 р. на суму 32234,40 грн. та № 11 від 19.09.2014 р. на суму 50580,00 грн., надані позивачем як доказ здійснення Постачальником поставки товару відповідачу за договором № 12, а також наявні в матеріалах справи податкові накладні не містять жодного посилання на Договір № 12 та на Договір № 4.

Не містить також посилання на Договори № 12 та № 4 акт звірки між позивачем та відповідачем, підписаний сторонами станом на 01.07.2014 р.

Більш того, у графі податкових накладних "Вид цивільно-правового договору" зазначено договір купівлі-продажу б/н від 29.07.2013 р., що відсутній в матеріалах справи.

За твердженням позивача, послання на договір купівлі-продажу б/н від 29.07.2013 р. в податкових накладних є технічною помилкою.

Однак, господарським судом звернуто увагу на те, що за видатковими накладними Постачальником поставлялось Покупцю вугілля марок, поставка яких Договором № 12 та Договором № 4 не передбачена.

Так, за Договором № 12 погоджено поставку вугілля марки ДГ 0200, за Договором № 4 погоджено поставку вугілля марки ДГР, ГР, тоді як за видатковими накладними фактично поставлялось, крім марки ДГ0200, вугілля марки ГО100, поставка якого Договорами не передбачалась.

Погоджена сторонами поставка вугілля марки ДГР, ГР, згідно наявних в матеріалах справи видаткових накладних, взагалі не здійснювалась.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини щодо поставки товару на підставі накладних № 37 від 30.10.2013 р. на суму 1178,02 грн., № 44 від 29.11.2013 р. на суму 36668,70 грн., № 45а від 25.11.2013 р. на суму 5281,20 грн., № 45 від 24.12.2013 р. на суму 55687,50 грн., № 9 від 29.05.2014 р. на суму 32234,40 грн. та № 11 від 19.09.2014 р. на суму 50580,00 грн., всього на суму 181 629,82 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Поставка позивачем товару та отримання його відповідачем згідно зазначених накладних, які підписані Постачальником та Покупцем, господарський суд розцінює як укладення між сторонами договору поставки у спрощений спосіб.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до приписів ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Із вимог ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України вбачається, що обов'язок оплати товару у відповідача виникає одразу після отримання останнього.

Всупереч зазначеному, Покупець здійснив оплату лише частково на суму 58 000,00 грн.

Отже, заборгованість відповідача за отриманий згідно накладних Товар складає 123 629,82 грн. (181 629,82 грн. - 58 000,00 грн.).

Крім того, господарським судом встановлено, що відповідачем не оплачено надані позивачем послуги з оренди залізничної колії, надані позивачем відповідачу на підставі п. 5.1. Договору № 4 та що підтверджуються актом здачі-приймання робіт (надання послуг) від 16.06.2014 р. на суму 4 272,00 грн. (а.с. 11).

Враховуючи вищевикладене, господарський суд дійшов висновку, що укладений між позивачем та відповідачем договір № 4 за своєю правовою природою є змішаним договором, що містить ознаки договору поставки та договору про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, необхідно виходити з приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, за якою, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки згаданою ст. 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Таким чином, виставлений позивачем рахунок № 10 від 16.06.2014 р. на оплату відповідачем послуг в сумі 4 272,00 грн. є вимогою в розумінні ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, отримання якої відповідачем не заперечується та підтверджується підписанням відповідачем акту звірки взаємних розрахунків станом на 01.07.2014 р. № 118 від 03.07.2014 р. (а.с. 27).

Аналогічну правову позицію викладено Вищим господарським судом України в постанові пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Однак, свого обов'язку щодо оплати наданих позивачем послуг відповідач не виконав.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості за отриманий товар в розмірі 123 629,82 грн. та заборгованості за надані позивачем послуги на суму 4272,00 грн., а тому вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 127 901,82 грн. (123629,82 грн.+4272,00 грн.) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 20 685,87 грн. пені, 3 406,04 грн. 3% річних та 50 521,22 грн. інфляційних втрат.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України передбачена обов'язкова письмова форма правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання.

Оскільки укладений сторонами у спрощений спосіб договір поставки товару не містить умов щодо забезпечення виконання зобов'язання у вигляді пені, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за прострочення виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як вбачається з розрахунку пені, наданого позивачем (а.с. 48-49), пеня за невиконання відповідачем зобов'язання щодо оплати наданих позивачем послуг в сумі 4 272,00 грн., хоч і передбачена умовами Договору № 4, однак, позивачем не нарахована.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Як вбачається з розрахунку 3% річних в сумі 3 406,04 грн., виконаного позивачем в позові (а.с. 5), 3% річних нараховано за період з 25.12.2014 р. по 13.11.2015 р. на суму 127901,82 грн., що відповідає фактичним обставинам справи.

Інфляційні втрати в сумі 50 521,22 грн. також обґрунтовано нараховано позивачем за період з січня 2015 р. по жовтень 2015 р. на суму боргу 127901,82 грн.

Отже, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат слід задовольнити в повному обсязі.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю "Кіровоградський завод будівельних матеріалів №2 - Синтез" (25013, м. Кіровоград, вул. Соціалістична, 76, , р/р 6500 АКІБ "Укрсіббанк", МФО 351005) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) заборгованість в сумі 181 829,08 грн., з яких 127 901,82 грн. - основний борг, 3 406,04 грн. - 3 % річних, 50521,22 грн. - інфляційні втрати, а також судовий збір в сумі 2 727,57 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.

Копію рішення направити відповідачу за адресою: 25013, м. Кіровоград, вул. Соціалістична, 76.

Повне рішення складено 29.01.2016 р.

Суддя Л.С. Вавренюк