ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" січня 2016 р.Справа № 916/4814/15

Позивач: Приватне підприємство А - КЛАС

Відповідач: Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк Південний

про визнання недійсним кредитного договору

Суддя Рога Н.В.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: ОСОБА_1 довіреність № 154 від 11.06.2015р.

Суть спору: Позивач, Приватне підприємство А - КЛАС (далі- ПП А - КЛАС), звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк Південний (далі- ПАТ Акціонерний Банк Південний) про визнання недійсним кредитного договору № СС2012-00005 від 26.07.2012р., укладеного між ПАТ Акціонерний Банк Південний та ПП А - КЛАС.

Представник позивача в судові засідання не з'явився.

Відповідач проти позову заперечує з мотивів, викладених у запереченнях проти позову.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача , суд встановив:

26 липня 2012р. між ПП А - КЛАС (Позичальник) та ПАТ Акціонерний Банк Південний (Банк) був укладений кредитний договір № СС2012-00005 від 26.07.2012р., згідно умов якого Банк зобовязується відкрити Позичальнику кредитну лінію (далі кредит), а Позичальник зобовязується повернути кредит згідно графіку зниження ліміту кредитної лінії не пізніше 28 червня 2013р. та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 21% річних.

Відповідно до п.2.1. Договору кредит надається шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позичальника, або шляхом оплати наданих Позичальником платіжних документів безпосередньо з позичкового рахунку. Повернення кредиту здійснюється Позичальником відповідно до графіку зниження ліміту кредитної лінії на позичковий рахунок № 8801 в філії Акціонерного банку Південний в м. Донецьк, МФО 3770012. Графік зниження ліміту кредитної лінії може змінюватись за домовленістю сторін шляхом підписання уповноваженими сторін нової редакції графіку. Підтвердженням повернення сум по кредиту є виписка за позичковим рахунком.

Права та обовязки сторін передбачені розділом 3 Договору.

Згідно з Додатковою угодою № 3 від 04.09.2013р. до кредитного договору № СС2012 00005 від 26.07.2012р. кредитна максимальна сума ліміту кредитної лінії становить 3 000 000 грн. 00 коп. Підтвердженням повернення сум по кредиту є виписка.

Позивач у справі зазначає, що відповідно до графіку зниження ліміту кредитної лінії Позичальник зобовязався сплачувати щомісячно починаючи з липня 2012р. суми погашення кредитної лінії до 29 грудня 2015р. кінцевий термін погашення заборгованості.

Позивач у справі вважає, що даний Договір має бути визнаний судом недійсним, посилаючись на Постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168 та зазначає, що Кредитор вказав лише суму погашення кредитної лінії, тим самим не зазначив дану суму у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом.

За таких обставин, позивач вважає, що Кредитор допустив порушення прав Позичальника, а саме: не визначив суми сплати по кредиту з урахуванням сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача. Так, при сплаті лише суми погашення кредиту, визначеної в графіку зниження ліміту кредитної лінії згідно кредитного договору № СС2012 00005 від 26.07.2012р., у Позичальника виникне заборгованість, що призведе до застосування штрафних санкцій, тим самим це призведе до збільшення заборгованості по кредиту.

В обґрунтування позову позивач також зазначає, що відповідно до ч.1 ст.230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що були затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, були розроблені з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбавати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника.

Згідно до п. 23. ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит кошт, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

З огляду на викладене, відповідач звернув увагу на те, що п. 3.2. Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» регулюють відносини між кредитором та споживачем фізичною особою, а також не можуть бути застосовані до правовідносин між двома юридичними особами, якими в даному випадку є позивач та відповідач.

Відповідач у справі вважає, що всі істотні умови кредитного договору, такі як сума кредиту, відсоткова ставка та строк його повернення були погоджені сторонами кредитного договору в момент його укладання, що підтверджується підписами сторін на даному кредитному договорі, скріпленими печатками.

Відповідно до ч. 2 п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Отже, в даному випадку, при укладанні між ПП А - КЛАС та ПАТ Акціонерний Банк Південний кредитного договору № СС2012-00005 від 26.07.2012р. не було порушено жодної норми права, якою регулюються дані відносини, а отже і відсутні будь які підстави вважати умови кредитного договору № СС2012-00005 від 26.07.2012р недійсними.

Розглянув матеріали справи, на підставі норм чинного законодавства України, суд доходить до такого висновку:

Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 Цивільного кодексу України, ними зокрема є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними ( із змінами та доповненнями) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналогічне положення закріплено в ст.265 Господарського кодексу України.

За матеріалами справи, 26 липня 2012р. між ПП А - КЛАС (Позичальник) та ПАТ Акціонерний Банк Південний (Банк) був укладений кредитний договір № СС2012-00005 від 26.07.2012р., згідно умов якого Банк зобовязується відкрити Позичальнику кредитну лінію (далі кредит), а Позичальник зобовязується повернути кредит згідно графіку зниження ліміту кредитної лінії не пізніше 28 червня 2013р. та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 21% річних.

Виходячи з тексту позовної заяви, позивач вважає що при укладанні кредитного договору № СС2012-00005 від 26.07.2012р. Банк ввів в обману позивача щодо обставин які мають істотне значення.

За приписами ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними ( із змінами та доповненнями) у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення право чину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Однак повивачем не надано жодних доказів щодо введення його в оману відповідачем при укладанні кредитного договору № СС2012-00005 від 26.07.2012р.

Крім того, при укладанні між ПП А - КЛАС та ПАТ Акціонерний Банк Південний кредитного Договору № СС2012-00005 від 26.07.2012р. не було порушено жодної норми права, якою регулюються дані відносини, а також відсутні будь які підстави вважати умови кредитного договору недійсними, тобто укладеними всупереч ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, у суду відсутні підстави для визнання кредитного договору № СС2012-00005 від 26.07.2012р. недійсним.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Приватного підприємства А - КЛАС - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02 лютого 2016р.

Суддя Н.В. Рога