РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016Справа №910/28957/15

За позовомДержавного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гільдія Права"
пророзірвання договору та повернення майна
Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін:

від позивача: Семенаш А.В. (за довіреністю);

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 27.01.2016 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Державне підприємство Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гільдія Права" про розірвання договору № 1-Л відповідального зберігання від 15.12.2014 та повернення майна відповідно до акту приймання-передачі до договору № 1-Л відповідального зберігання від 15.12.2014.

Підставою для звернення з даним позовом стало не виконання відповідач умов договору відповідального зберігання №1-Л від 15.12.2014 в частині повернення майна на вимогу позивача, тому з посиланням на положення ч. 2 ст. 651, ч. 1 ст. 953, ч. 2 ст. 977 ЦК України, ст. 188 ГК України, позивач просить розірвати договір та зобов'язати відповідача повернути майно, що йому належить на праві власності.

Ухвалою суду від 13.11.2015 порушено провадження у справі № 910/28957/15, розгляд останньої призначено на 02.12.2015.

Ухвалою суду від 02.12.2015 розгляд справи відкладено на 14.12.2015.

14.12.2015 від відповідача надійшов відзив на позов в якому заперечує проти позовних вимог з посиланням на те, що позивач не звертався з вимогою про повернення майна, не надавав правовстановлюючих документів на сільськогосподарську техніку та має перед відповідачем заборгованість у розмірі 96 000,00 грн. за послуги зберігання, тому останній має право притримати техніку згідно умов договору.

14.12.2015 в судовому засіданні оголошено перерву на 28.12.2015.

28.12.2015 в судовому засіданні оголошено перерву на 20.01.2015 та оголошено ухвалу про продовження строків розгляду справи на 15 днів в порядку ст.ст. 77, 69 ГПК України.

Клопотання відповідача про припинення провадження у справі в порядку п. 1-1 ч. 1 ст.80 ГПК України, з підстав закінчення строку дії спірного договору, судом визнано необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. При цьому господарському суду слід мати на увазі, що оскільки відповідний орган не має права скасовувати та вносити зміни до раніше прийнятих ним індивідуальних правових рішень, тобто ненормативних правових актів, що є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їхнього виконання (стосовно відповідних актів органів місцевого самоврядування про це зазначено також у Рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 N 7-рп/2009 у справі N 1-9/2009), то такі дії не свідчать про припинення існування предмета спору. Водночас юридична оцінка актів державних та інших органів, прийнятих з питань скасування та внесення змін до згаданих індивідуальних правових рішень, має здійснюватися господарським судом з урахуванням частини другої статті 4 ГПК (п. 4.4 постанови пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011).

Таким чином, обставини на які посилається відповідач не свідчать про необхідність припинення провадження у справі, адже спір між сторонами не врегульований.

Відповідач в судове засідання 20.01.2016 не з'явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про день та час судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, однак подав пояснення в яких повторно просив відмовити в задоволенні позову та припинити провадження по справі та клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державну інспекцію сільського господарства у Київській області.

При з'ясуванні думки з приводу вищевказаного клопотання представник позивача заперечував проти його задоволення.

Суд відмовив в задоволенні клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державну інспекцію сільського господарства у Київській області, з підстав викладених в ухвалі від 20.01.2016.

Через відділ діловодства суду від відповідача надійшли письмові пояснення в яких відповідач наполягає на тому, що не користувався технікою переданою йому на відповідальне зберігання та листом №15/64-15 від 25.12.2015 повідомив ДП МОУ "Білоцерківський військовий торг" про те, що не користується майном, тому у останнього є обов'язок сплатити кошти у відповідності до умов договору.

Відповідач також посилається на відсутність та не надання йому позивачем правовстановлюючих документів на спірне майно, тому згідно умов договору у відповідача є право притримання цієї техніки та володіння нею в рахунок погашення заборгованості, що виникла по договору.

З метою необхідності витребування у позивача належним чином засвідчену копії постанови Вищого господарського суду м. Києві по справі № Б13/115-12 від 11.11.2015 та письмових пояснень у відповідача щодо місця знаходження вказаного в позовній заяві майна, в порядку ст. 77 ГПК України, ухвалою від 20.01.2015 відкладено розгляд справи на 27.01.2016.

25.01.2016 позивач через відділ діловодства суду подав клопотання про долучення до матеріалів справи витребуваних доказів.

Додатково у поданому клопотанні від 25.01.2016, позивач зазначив, що спірний договір зберігання №1-Л від 15.12.2014 укладений Буличовим С.О. без повідомлення посадових осіб підприємства, виключно в своїх інтересах та в інтересах третіх осіб, передав сільськогосподарську техніку у кількості 4 одиниці нібито на відповідальне зберігання ТОВ "Гільдія Права".

Місцезнаходження техніки, як вказує позивач, протягом всього періоду з дня її вивезення з території підприємства і до цього часу, посадовим особам підприємства не повідомляється, що унеможливлює провести перевірку наявності транспортних засобів та їх технічного огляду.

З урахуванням зазначеного, позивач повідомив суду, що звертався до правоохоронних органів. За результатами звернень позивача, товариство отримало 04.09.2015 від начальника відділення СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України у Київській області повідомлення про початок досудового розслідування. Відомості про кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003569 від 03.09.2015. В подальшому, позивач зазначає, що отримав повідомлення про те, що заява про можливе вчинення арбітражним керуючим Буличовим С.О., кримінального правопорушення передбаченого ст. 364 КК України розглянута та приєднана до матеріалів кримінального провадження №0003569.

Суд розглянув заяву позивача про забезпечення позову, дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Разом з тим, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю на момент виконання рішення. При цьому в заяві про вжиття заходів забезпечення позову має міститись мотивований висновок про те, як невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За таких обставин, проаналізувавши вищезазначене клопотання суд визнав клопотання позивача про забезпечення позову таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не обґрунтовано належним чином те, що невжиття заходів до забезпечення первісного позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідач не забезпечив явку уповноважених представників в судове засідання, що відбулось 27.01.2016, про причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

15.12.2014 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" (депонент за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гільдія Права" (виконавець за договором) укладений договір №1-Л відповідального зберігання (далі - договір), за умовами якого (п. 1.1) депонент передає, а виконавець приймає на відповідальне зберігання колісні транспортні засоби: трактор Беларусь-892, 2010 року, інвентарний номер 1052998, трактор Беларусь-892, 2010 року, інвентарний номер 1052999, трактор Т-150 гусеничний, 1992 року випуску, інвентарний номер 979, трактор Т-150 К, 1998 року випуску, інвентарний номер 75 (далі - майно).

Депонент передає майно виконавцю згідно акту прийому-передачі, який є невід'ємною частиною договору, згідно п. 1.2.

За зберігання майна встановлюється місячна плата в розмірі 2 000,00 грн. за кожну одиницю техніки, що фактично передана на зберігання (п. 1.4).

Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2,.2.1.3 договору, виконавець зобов'язаний: прийняти всі необхідні міри для зберігання майна в належному стані в період дії цього договору; нести відповідальність за втрату або пошкодження депонента, що знаходиться у нього з моменту одержання майна від депонента до закінчення терміну його зберігання; повернути майно депоненту по першій вимозі ліквідатора, але не пізніше 30 календарних днів з дня надходження вимоги.

З порядку п. 3.2 договору, депонент має право у будь-який час вимагати у виконавця повністю або частково повернення майна, яке знаходиться на зберіганні, за умови самостійного вивезення відповідного майна з місця зберігання.

Цей договір вступає в силу з моменту підписання та діє протягом одного року з дати підписання з 15.12.2014 по 14.12.2015. У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за місяць до строку його закінчення, даний договір вважається пролонгованим строком на один рік.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Київської області від 26.09.2012 за заявою ПП "Пітик" порушено провадження у справі про банкрутство ДП МОУ "Білоцерківський військовий торг" за загальною процедурою згідно Закону про банкрутство (в редакції Закону України №2343-ХІІ, до внесення змін Законом України №4212-VІ від 22.12.2011), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою господарського суду Київської області від 05.11.2012 визнано грошові вимоги ініціюючого кредитора в сумі 824 684,79 грн.; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Буличова С.О., якого зобов'язано здійснити дії, пов'язані з процедурою розпорядження майном боржника.

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.04.2013 відсторонено керівника боржника в особі тимчасово виконуючого обов'язки директора ОСОБА_4 від посади та покладено виконання обов'язків директора на розпорядника майна арбітражного керуючого Буличова С. О.

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.04.2013 затверджено реєстр вимог кредиторів боржника.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.08.2013 припинено виконання обов'язків директора Державного підприємства Міністерства оборони "Білоцерківський військовий торг" арбітражним керуючим Буличовим С.О.

Постановою господарського суду Київської області від 22.10.2014 ДП "Білоцерківський військовий торг" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Буличова С.О.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 постанову господарського суду Київської області від 22.10.2014 скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції.

За результатами розгляду клопотання Міністерства оборони України про відсторонення розпорядника майна боржника та клопотання голови комітету кредиторів Міністерства оборони України про призначення нового розпорядника майна, ухвалою Господарського суду Київської області від 18.05.2015 задоволено клопотання Міністерства оборони України про відсторонення розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Буличова Сергія Олександровича та призначення розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Вершиніна Андрія Олександровича.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015, залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 19.01.2016, ухвалу господарського суду Київської області від 18.05.2015 скасовано.

Вказаною постановою суду апеляційної інстанції, усунуто розпорядника майна ДП Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" арбітражного керуючого Буличова С.О. від виконання його обов'язків; призначено розпорядником майна ДП Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" арбітражного керуючого Вершиніна А.О.; справу направлено для подальшого розгляду до Господарського суду Київської області.

На виконання п. 1.1 договору, депонент в порядку та на умовах визначених договором передав виконавцю на відповідальне зберігання транспортні засоби: трактор Беларусь-892, 2010 року, інвентарний номер 1052998, трактор Беларусь-892, 2010 року, інвентарний номер 1052999, трактор Т-150 гусеничний, 1992 року випуску, інвентарний номер 979, трактор Т-150 К, 1998 року випуску, інвентарний номер 75, про що свідчить акт приймання-передачі від 15.12.2014.

З боку ДП Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" договір підписаний ліквідатором Буличовим С.О. на підставі постанови Господарського суду Київської області від 22.10.2014 №Б13/115-12.

Позивач звертає увагу, що постанова Господарського суду Київської області від 22.10.2014 №Б13/115-12, на підставі якої діяв ліквідатор Буличов С.О. при укладенні договору №1-Л від 15.12.2014, скасована.

Керуючись п. 2.1.3 договору, на адресу відповідача (04111, м. Київ, вул. Щербакова, 40/1) позивачем направлена претензія №2 вих. №529 від 22.09.2015 з вимогою про повідомлення про місце зберігання транспортних засобів, видачу цих транспортних засобів з метою їх огляду і вивезення та з пропозицією розірвати договір №1-Л від 15.12.2014.

Вимога надіслана відповідачу 22.09.2015, про що свідчить фіскальний чек №1252 та опис вкладення у цінний лист.

Однак, відповіді на вказану претензію позивач не отримав, що стало підставою для звернення з даним позовом з посиланням на положення ст. 651 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач)зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною(поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно частини 1 ст. 942 ЦК України зберігач зобов'язаний вжити усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Суд зазначає, що посилання позивача на те, що Буличов С.О. при укладенні спірного договору діяв у власних інтересах та усунення його від виконання обов'язків арбітражного керуючого, не може бути підставою для розірвання договору зберігання, однак дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність визнання договору №1-Л від 15.12.2014 недійсним з огляду на наступні встановлені судом обставини.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 №Б13/115-12, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 19.01.2016, встановлено, що арбітражний керуючий Буличов С.О. уклав договір №1-Л відповідального зберігання від 15.12.2014 та передав ТОВ "Гільдія права" належну боржнику сільськогосподарську техніку у кількості 4 одиниць (два колісних трактори Бєларусь-892, 2010 року, гусеничний трактор Т15, 1992 року та трактор Т-150, 1998 року). Місячна плата за зберігання була обумовлена сторонами в розмірі 2 000,00 грн. за кожну одиницю техніки. При цьому, п. 2.5 договору було передбачено право зберігача (виконавця) на користування майном, у цьому разі плата за зберігання за цим договором не здійснюється.

Постановою Вищого господарського суду України по справі №б13/115-12 від 19.01.2016 року встановлено, що під час процедури розпорядження майном боржника, а також протягом року, що передував справі про банкрутство позивача мала місце необґрунтована передача третім особам спеціальної техніки: два колісних трактори Бєларусь-892, 2010 року, гусеничний трактор Т15, 1992 року та трактор Т-150, 1998 року тощо. Під час виконання обов'язків ліквідатора боржника, арбітражний керуючий Буличов С.О. уклав договір №1-л відповідального зберігання від 15.12.2014 та передав ТОВ «Гільдія права» належну боржнику сільськогосподарську техніку в кількості 4 одиниць.

З урахуванням цього, судом апеляційної інстанції встановлено, що укладений арбітражним керуючим договір зберігання має ознаки удаваного правочину - договору безоплатного користування.

Частиною 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведені обставини не підлягають повторному доказуванню.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» від 18.11.2003 №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу "Брумареску проти Румунії", п. 61).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

В матеріалах справи містяться належним чином засвідчені копії свідоцтв про реєстрацію машин: свідоцтва серія ІС №020040 на трактор колісний Бєларус-892, 2010 року, реєстраційний номер 08807АІ рік випуску 2010, заводський номер 90811105 двигун №509726 та свідоцтво серія ІС №020041 на трактор колісний Бєларус-892, 2010 року, реєстраційний номер 08808АІ, заводський номер 90811006 двигун 502690, що підтверджують право власності на них ДП МОУ "Білоцерківський військторг".

Надані позивачем матеріали інвентаризації, не можуть прийматись судом як належний доказ на підтвердження права власності на сільськогосподарську техніку, оскільки не є правовстановлюючими документами.

Однак, встановлений в судовому порядку факт належності позивачу сільськогосподарської техніки у кількості 4 одиниць (два колісних трактори Бєларусь-892, 2010 року, гусеничний трактор Т15, 1992 року та трактор Т-150, 1998 року), що передана відповідачу за актом приймання-передачі до договору зберігання №1-Л від 15.12.2014, спростовує посилання відповідача на недоведеність права власності позивача на вказану техніку. За актом майно передано на зберігання без документів, що підтверджують право власності. Майно, а саме: передане на зберігання з посиланням на інвентарні номери №75 та №79 інвентарних описів (гусеничний трактор Т15, 1992 року та трактор Т-150, 1998 року) та №1052998 та №1052999 (трактори Бєларусь-892, 2010 року). За таких обставин і повернути відповідач зобов'язаний саме майно визначене та прийняте за умовами договору.

Відповідно до п. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання належить до двосторонніх договорів, тобто при оплатних і безоплатних відносинах зобов'язання зберігання є взаємними, де існують певні права та обов'язки обох сторін. Зберігач, зокрема зобов'язаний забезпечити зберігання майна і повернути його іншій стороні, яка у свою чергу, зобов'язана після закінчення строку, зазначеного охоронцем, взяти назад здане нею на зберігання майно і відшкодувати зберігачеві витрати, необхідні для зберігання майна, та збитки, завдані його властивостями, коли зберігач, приймаючи майно на зберігання, не знав і не повинен був знати про ці властивості.

За приписами ст. 944 ЦК України, зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Згідно ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

З положень ст. ст. 759, 936, 944 Цивільного кодексу України слідує, що на відміну від договору оренди, який укладається для надання орендареві права оплатного користування майном для здійснення своєї підприємницької діяльності з метою отримання прибутку від використання майна за його цільовим призначенням, договір зберігання майна укладається в інтересах поклажодавця з метою забезпечення схоронності майна у тому вигляді, в якому його було передано на схов і, за загальним правилом, не допускає користування майном зберігачем.

При цьому слід зазначити, що п. 1 ст. 946 ЦК України визначено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Якщо ж сторони оформлюють договором зберігання відносини оренди, то до даних правовідносин слід застосувати положення про удаваний правочин.

Умовами договору зберігання №1-Л від 15.12.2014 передбачене право зберігача користуватись річчю переданою йому на зберігання.

Ті обставини, що укладений арбітражним керуючим договір зберігання має ознаки удаваного правочину - договору безоплатного користування, встановлений в постанові Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 №Б13/115-12, що залишена без змін Постановою Вищого господарського суду України від 19.01.2016р., та не потребує повторному доказуванню.

Таким чином, посилання відповідача на те, що він не користувався переданим на зберігання майном, суду не доведено належними та допустимим доказами відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України та спростовано вищенаведеними фактами встановленими в судовому порядку.

Відповідач також посилається на лист від 25.12.2015 №15/64-15 про необхідність сплати грошових коштів позивачем за договором зберігання, однак зазначений лист відповідач не надав суду, до пояснень наданий лише опис вкладення з неповною адресою та фіскальний чек №5400 від 25.12.2015. Судом не приймаються зазначені докази, як такі, що не відповідають вимогам ст.ст.32, 36 ГПК України. Крім того зазначені обставини не спростовують факт безоплатного користування майном позивача.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вказаний договір зберігання є удаваним, оскільки за своїм правовим змістом фактично є довгостроковим договором оренди державного майна, виходячи з того, що основною ознакою спірного договору є користування майном безоплатно.

Відповідно до п. 4.2 Статуту ДП Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг", майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання, здійснюючи яке підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству України та цьому статуту.

Згідно із ч. 1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до п. 4.5 Статуту позивача, підприємство має право здавати в оренду відповідно до чинного законодавства України (крім цілісних майнових комплексів, його структурних підрозділів, філій, цехів) підприємствам, організаціям та установам, а також громадянам устаткування, нежилі приміщення, транспортні засоби, інвентар та інші матеріальні цінності, які йому належать, а також списувати їх з балансу.

Отже, судом встановлено, що предметом договору зберігання №1-л від 15.12.2014 є індивідуально визначене державне майно (два колісних трактори Бєларусь-892, 2010 року, гусеничний трактор Т15, 1992 року та трактор Т-150, 1998 року), тому слід застосовувати положення Закон України "Про оренду державного та комунального майна".

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За загальним правилом щодо укладання договорів, встановленим ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 2-4 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до ст. 2 Закон України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Об'єктами оренди за цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Відповідно до ст. 5 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна", орендодавцем є, зокрема, державні підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Орендарями згідно з цим Законом можуть бути господарські товариства, створені членами трудового колективу підприємства, його структурного підрозділу, інші юридичні особи та громадяни України, фізичні та юридичні особи іноземних держав, міжнародні організації та особи без громадянства (ч. 1 ст. 6 Закону).

Положення статті 10 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна" визначають, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

При цьому, судом встановлено, що сторонами не досягнуто істотних умов договору оренди державного майна: не встановлений строк такого користування, страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Між позивачем та відповідачем укладений договір оренди на умовах безоплатного користування майном. Оскільки Законом України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, тому суд дійшов висновку, що зміст правочину зафіксований сторонами в договорі №1-Л від 15.12.2014 суперечить Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (ст.2 Закону, та ст.10 Закону), що є порушенням ч. 1 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення має право визнати недійсним пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Таким чином, керуючись положеннями ст.83 ГПК України, ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України суд визнає недійсним договір зберігання №1-Л від 15.12.2014.

За приписами ст. 216 УК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки Договір зберігання №1-Л від 15.12.2014 визнано судом недійсним, відповідач зобов'язаний повернути позивачу спірне держане майно, а так як суду не надано доказів його повернення, тому позовні вимоги про зобов'язання повернути майно, а саме державне нерухоме майно - транспортні засоби, а саме: трактор Беларусь-892, 2010 року, інвентарний номер 1052998, трактор Беларусь-892, 2010 року, інвентарний номер 1052999, трактор Т-150 гусеничний, 1992 року випуску, інвентарний номер 979, трактор Т-150 К, 1998 року випуску, інвентарний номер 75, підлягають задоволенню в цій частині.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

На підставі ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Визнати недійсним договір №1-Л відповідального зберігання від 15.12.2014, що укладений між Державним підприємством Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" (09100, Київська обл., місто Біла Церква, вулиця Матросова, будинок 17, код 08358735) в особі ліквідатора Буличова Сергія Олександровича на підставі постанови Господарського суду Київської області №Б13/115-12 від 22.10.2014 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гільдія Права" (04111, м. Київ, вулиця Щербакова, 40/1, код 35332712) в особі директора ОСОБА_6 на підставі Статуту.

3.Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Гільдія Права" (04111, м. Київ, вулиця Щербакова, 40/1, код 35332712) повернути Державному підприємству Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" (09100, Київська обл., місто Біла Церква, вулиця Матросова, будинок 17, код 08358735) транспортні засоби, а саме: трактор Беларусь-892, 2010 року, інвентарний номер 1052998, трактор Беларусь-892, 2010 року, інвентарний номер 1052999, трактор Т-150 гусеничний, 1992 року випуску, інвентарний номер 979, трактор Т-150 К, 1998 року випуску, інвентарний номер 75.

4.В іншій частині позовних вимог відмовити.

5.Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю "Гільдія Права" (04111, м. Київ, вулиця Щербакова, 40/1, код 35332712) на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" (09100, Київська обл., місто Біла Церква, вулиця Матросова, будинок 17, код 08358735) судовий збір в розмірі 1218,00 грн. (одну тисячу двісті вісімнадцять гривень 00 коп.).

6.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 27.01.2016

Суддя І.В.Усатенко