РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2016Справа №910/29246/15

За позовомПриватного підприємства «Мастер-класс»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційної фірми «МЖКбуд»
простягнення 73 568,63 грн.

Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Лисак Я.А.
від відповідача: Киринчук В.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Мастер-класс» (надалі - «Підприємство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційної фірми «МЖКбуд» (надалі - «Товариство») про стягнення 73 568,63 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов контракту підряду №9-12 від 12.06.2012 р. позивач виконав роботи, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по оплаті виконаних робіт не виконав, в зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі

24 427,19 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 24 862,81 грн., інфляційних у розмірі 20 966,93 грн. та 3% річних у розмірі 3 211,70 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.11.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 14.12.2015 р.

В судовому засіданні 14.12.2015 р. судом оголошувалась перерва на 13.01.2016 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, на виконання вимог ухвали суду надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги в частині стягнення з нього суми основної заборгованості у розмірі19 527,19 грн. визнав, в іншій частині в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.06.2012 р. між Товариством (генпідрядник) та Підприємством (підрядник) був укладений контракт підряду №9-12 (надалі - «Договір»), за змістом п. 1.1 якого підрядник бере на себе обов'язок виконання якісно і у встановлені строки комплексу робіт з монтажу внутрішніх та зовнішніх мереж диспетчеризації інженерного обладнання ОДС (Об'єднана Диспетчерська Система) пусконалагоджування диспетчеризації інженерного обладнання ОДС на об'єкті: житловий будинок №2 ж/м «Осокорки-Північні» 2, 3, 4 м/р у м. Києві, а генпідрядник зобов'язується прийняти виконані роботи та оплатити їх.

Відповідно до п. 1.4 Договору загальна договірна вартість робіт згідно даного контракту складає 94 561,20 грн. з ПДВ.

Пунктом 4.2 Договору визначено, що підрядник пред'являє довідку по ф. КБ-3 та акти виконаних робіт ф. КБ-2 не пізніше 24 числа поточного місяця.

Згідно з п. 4.3 Договору розрахунки за виконані роботи проводяться щомісячно на підставі довідки ф. КБ-3 та актів виконаних робіт ф. КБ-2в, які обраховуються згідно з ДБН Д1.1-1-2000 (із внесеними змінами та доповненнями) виходячи із фактичних обсягів виконаних робіт, норм витрат трудових та матеріальних ресурсів і обґрунтованих цін та тарифів, при умові надходження коштів від замовника, але не більше контрактової вартості п. 1.2.

На виконання умов Договору позивач виконав роботи на загальну суму 94 561,20 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання виконаних будівельних робіт за квітень 2013 року.

Спір у справі виник у зв'язку із невиконанням відповідачем зобов'язання з оплати виконаних позивачем підрядних робіт, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 24 427,19 грн.

Договір є договором підряду, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання §4 Глави 61 Цивільного кодексу України та Глави 33 Господарського кодексу України.

Вказаний Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем були виконані підрядні роботи на загальну суму 94 561,20 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання виконаних будівельних робіт за квітень 2013 року.

Згідно із ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 4.3 Договору розрахунки за виконані роботи проводяться щомісячно на підставі довідки ф. КБ-3 та актів виконаних робіт ф. КБ-2в, які обраховуються згідно з ДБН Д1.1-1-2000 (із внесеними змінами та доповненнями) виходячи із фактичних обсягів виконаних робіт, норм витрат трудових та матеріальних ресурсів і обґрунтованих цін та тарифів, при умові надходження коштів від замовника, але не більше контрактової вартості п. 1.2.

Таким чином, умовами Договору був визначений строк оплати відповідачем виконаних підрядних робіт щомісячно на підставі підписаних сторонами довідки ф. КБ-3 та актів виконаних робіт ф. КБ-2в.

Як вбачається із матеріалів справи, акти приймання виконаних будівельних робіт за квітень 2013 року були підписані позивачем 30.04.2013 р., а довідка про вартість виконаних будівельних робіт - 30.05.2013 р., а оскільки вказані акти та довідка не містять заперечень відповідача щодо дати їх складання та підписання, суд вважає погодженою відповідачем дату підписання таких актів та довідки.

Відповідно до ч. 3 ст. 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З огляду на викладене, відповідач був зобов'язаний оплатити виконані у квітні 2013 року підрядні роботи у строк до 31.05.2013 р.

Матеріалами справи підтверджується часткова оплата відповідачем вартості виконаних робіт на суму 75 034,01 грн., а відтак заборгованість відповідача за виконані позивачем роботи становить 19 527,19 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача грошових коштів у розмірі 19 527,19 грн. на підставі Договору за виконані роботи.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Підприємства про стягнення з Товариства заборгованості у розмірі 19 527,19 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 5 000,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки такі кошти були сплачені відповідачем згідно платіжного доручення №556 від 25.07.2014 р., тобто до моменту звернення позивача до суду із даним позовом.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 24 862,81 грн., інфляційних у розмірі 20 966,93 грн. та 3% річних у розмірі 3 211,70 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 31.05.2013 р. по 29.10.2015 р.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 5.1 Договору відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього контракту наступає згідно законодавства України.

Суд відзначає, що умовами Договору відповідальності Товариства у вигляді нарахування пені за порушення строків оплати виконаних робіт не встановлено, а чинним законодавством України не визначений розмір штрафних санкцій за порушення грошових зобов'язань за вказаними правовідносинами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 р. пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

В той же час, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погодження сторонами відповідальності Товариства у вигляді пені за порушення виконання ним грошового зобов'язання з оплати виконаних робіт, та його розміру.

Таким чином, підстави для стягнення пені відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд здійснює перерахунок заявлених позивачем до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних з урахуванням часткового погашення суми заборгованості.

Крім того, під час здійснення розрахунку 3% річних та інфляційних позивачем не було враховано положення п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 р., за змістом якого день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

За перерахунком суду розмір 3% річних та інфляційних, що підлягає стягненню з відповідача, становить 2 968,58 грн. та 17 370,99 грн. відповідно.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Товариства на користь Підприємства заборгованості у розмірі 19 527,19 грн., інфляційних у розмірі 17 370,99 грн. та 3% річних у розмірі 2 968,58 грн.

В іншій частині (пеня у розмірі 24 862,81 грн., інфляційні у розмірі 3 595,94 грн. та 3% річних у розмірі 243,12 грн.) в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства «Мастер-класс» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційної фірми «МЖКбуд» (01042, м. Київ, вул. Саперне поле, 26-А; ідентифікаційний код 13667585) на користь Приватного підприємства «Мастер-класс» (04116, м. Київ, вул. Ванди Василевської, 10, кв. 81; ідентифікаційний код 20076235) заборгованість у розмірі 19 527 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот двадцять сім) грн. 19 коп., 3% річних у розмірі 2 968 (дві тисячі дев'ятсот шістдесят вісім) грн. 58 коп., інфляційні у розмірі 17 370 (сімнадцять тисяч триста сімдесят) грн. 99 коп. та судовий збір у розмірі 660 (шістсот шістдесят) грн. 03 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволені позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.01.2016 р.

Суддя В.П. Босий