КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа№ 910/19825/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від позивача: Бородкін Д. І. - представник за довіреністю від 23.07.2015

від відповідача: Хаславська А. А. - представник за довіреністю № 19-01/2016 від 19.01.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та Дочірнього підприємства «Інформаційно-видавничий центр українського нотаріату»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015

у справі № 910/19825/15 (суддя Отрош І. М.)

за позовом Дочірнього підприємства «Інформаційно-видавничий центр українського нотаріату»

до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України

про стягнення 5 877 336,57 грн. та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1 383 021 грн. за поставлений за договором купівлі-продажу № 310314 від 31.03.2014, але неоплачений товар, збитків від інфляції в сумі 1 008 539,30 грн., 3 % річних в сумі 56 634,57 грн. та пені в сумі 66 885,70 грн., а також зобов'язання відповідача прийняти від позивача спеціальні бланки нотаріальних документів у кількості 309 600 шт. та стягнення з відповідача вартості вказаних бланків в сумі 3 362 256 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва 07.10.2015, повний текст якого складний 13.10.2015, у справі № 910/19825/15 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено основний борг в сумі 1 383 021 грн., збитки від інфляції в сумі 1 008 539,30 грн., 3 % річних в сумі 56 500,82 грн. та пеню в сумі 66 885,70 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ґрунтується на тому, що матеріалами справи доведений факт невиконання відповідачем своїх обов'язків по оплаті поставленого позивачем за спірним договором товару на заявлену до стягнення суму, а часткове задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних - на тому, що позивачем при розрахунку вказаних вимог допущено помилки.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти від позивача спеціальні бланки нотаріальних документів у кількості 309 600 шт. та стягнення з відповідача їх вартості суд першої інстанції послався на те, що за умовами спірного договору передумовою виникнення у позивача обов'язку поставити товар є подання відповідачем відповідних повідомлень про замовлення бланків у межах строку дії договору, а передумовою виникнення у відповідача обов'язку прийняти товар є поставка товару відповідачем на підставі повідомлень покупця про замовлення бланків, проте позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами факту надання відповідачем повідомлень про замовлення бланків у кількості 309 600 штук у межах строку дії вказаного договору (до 30.06.2014), а відтак, у позивача не виникло обов'язку поставити відповідачу вказану кількість бланків, а у відповідача, відповідно, не виникло обов'язку прийняти їх.

Не погоджуючись з рішенням, Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/19825/15 в частині стягнення з відповідача 66 885,70 грн. пені та частини 3 % річних в сумі 79,34 грн. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив про те, що судом першої інстанції не було з'ясовано повно та всебічно обставини справи, що мають значення для справи, висновки оскаржуваного рішення не відповідають обставинам справи, а при його прийнятті було істотно порушено та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного та незаконного рішення у справі.

В обґрунтування вказаних тверджень відповідач послався на те, що при прийнятті рішення про задоволення позовних вимог про стягнення пені судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що 31.07.2014 спірний договір припинив свою дію, тобто зобов'язання за договором припинились, а тому вимоги про стягнення пені за період, що починає свій відлік після закінчення дії договору не підлягають задоволенню.

Також в апеляційні скарзі відповідач послався на те, що як позивачем, так і судом першої інстанції при розрахунку суми 3 % річних допущено помилки, а відтак, сума 3 % річних, яка має бути стягнута з відповідача становить 56 420,66 грн., що на 79,34 грн. менше за присуджену до стягнення суму (56 500,00).

Ухвалою від 16.11.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Не погоджуючись з рішенням, Дочірнє підприємство «Інформаційно-видавничий центр українського нотаріату» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти від позивача спеціальні бланки нотаріальних документів у кількості 309 600 шт. та стягнення з відповідача вартості спірних бланків, а саме 3 362 256 грн., та прийняти нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що, відмовляючи у задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти від позивача спеціальні бланки нотаріальних документів у кількості 309 600 шт. та стягнення з відповідача вартості спірних бланків, суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, також неправильно застосував норми матеріального права.

Так, позивач зазначив про те, що, оскільки відповідач не вчинив дій, передбачених договором купівлі-продажу № 310314 від 31.03.2014 та ч. 2 ст. 689 ЦК України, які свідчать про його відмову у прийнятті та оплаті бланків, у позивача, керуючись ст. 690 ЦК України виникло право вимагати у відповідача здійснення такого прийняття та оплати.

Крім того, позивач зазначив про те, що висновок суду першої інстанції, що обов'язок відповідача існує лише в межах строку дії спірного договору не ґрунтується на нормах чинного законодавства та суперечить наявній судовій практиці та висновкам Верхового суду України.

Також позивач послався на те, що судом першої інстанції неправильно встановлено строк оплати за поставлені бланки, адже спірний договір не містить положень про те, що обов'язок відповідач оплатити бланки виникає виключно після фактичної поставки товару, натомість, відповідно до п. 3.3 договору сторін оплата бланків за цим договором здійснюється відповідачем не пізніше дня, наступного за днем відвантаження бланків, тобто договір з посиланням на дату фактичного відвантаження визначає не початковий строк оплати, а кінцевий, що не виключає можливості здійснення оплати бланків до їх фактичного відвантаження.

Ухвалою від 08.12.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Дочірнє підприємство «Інформаційно-видавничий центр українського нотаріату» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник позивача власну апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив, представник відповідача власну апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила наступне.

31.03.2014 позивач як продавець та відповідач як покупець уклали договір купівлі-продажу № 310314 (далі Договір), відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов'язання передати у власність відповідача, а відповідач - прийняти та оплатити спеціальні бланки нотаріальних документів загальною кількість 1 000 000 штук, під час передачі позивач також зобов'язався здійснювати зберігання, страхування, сортування, пакування бланків для подальшої доставки до Державного підприємства спеціального зв'язку на території якого у відбувається передача бланків від позивача до уповноваженого представника відповідача.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна Договору становить 10 860 000 грн., у тому числі ПДВ 1 810 000 грн.

Згідно з п. 3.2 Договору ціна Договору визначається виходячи із розрахунку сукупної вартості кількості бланків, що передаються відповідно до п. 1.1 Договору, враховуючи, що ціна за один бланк нотаріального документа включає в себе вартість послуг із збереження, страхування, транспортування, сортування, пакування та складає 10 грн. 86 коп., в тому числі ПДВ 1 грн. 81 коп.

Відповідно до п. 1.2 Договору позивач відвантажує бланки відповідачу згідно повідомлень про замовлення бланків.

Згідно з п. 2.1.7 Договору позивач зобов'язується оформити передачу бланків видатковою накладною (у двох примірниках по одному для кожної зі сторін), в якій вказується найменування товару (бланки) з зазначенням серії та номерів бланків, їх кількості, ціни та суми відвантаженого товару з ПДВ.

З матеріалів справи слідує, що на виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв бланки у загальній кількості 190 400 штук, на загальну суму 2 067 744 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями видаткових накладних № 70 від 02.04.2014 на суму 261 726 грн., № 71 від 03.04.2014 на суму 215 028 грн., № 72 від 04.04.2014 на суму 263 355 грн., № 73 від 07.04.2014 на суму 272 586 грн. , № 74 від 08.04.2014 на суму 335 031 грн., № 75 від 09.04.2014 на суму 239 463 грн., № 76 від 10.04.2014 на суму 272 586 грн., № 77 від 11.04.2014 на суму 207 969 грн. та відповідними довіреностями на отримання матеріальних цінностей (а.с. 25-48).

Згідно з п. 3.3 Договору оплата бланків за Договором здійснюється відповідачем не пізніше дня, наступного за днем відвантаження бланків згідно рахунку, сформованого після отримання замовлення від відповідача необхідної кількості бланків та переданого на електронну адресу із застосуванням електронного підпису або на підставі видаткової накладної.

Позивачем до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені копії рахунків на оплату № 68 від 02.04.2014 на суму 261 726 грн., № 69 від 03.04.2014 на суму 215 028 грн., № 70 від 04.04.2014 на суму 263 355 грн., № 71 від 07.04.2014 на суму 272 686 грн., № 72 від 08.04.2014 на суму 335 031 грн., № 73 від 09.04.2014 на суму 239 463 грн., № 74 від 10.04.2014 на суму 272 586 грн. та № 75 від 11.04.2014 на суму 207 969 грн. (а.с. 95-102) щодо оплати спірних поставок.

В рахунок оплати спірного товару відповідач перерахував позивачеві грошові кошти у загальному розмірі 684 723 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками з особового рахунку позивача № 9 (а.с. 89, 91, 93).

Отже, неоплаченим з поставленого за спірним накладними залишився товар на загальну суму 1 383 021 грн. (2 067 744-684 723).

З матеріалів справи слідує, що відповідач не заперечує а ні проти факту поставки спірного товару на визначену позивачем суму, а ні проти часткової його оплати.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки, до яких відноситься спірний Договір, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов'язання з оплати товару, поставленого за Договором, на загальну суму 1 383 021 грн., а відтак, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1 383 021 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 66 885,70 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі і сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В пункті 4.7 Договору сторони погодили, що за прострочення здійснення розрахунку за бланки відповідач зобов'язаний за вимогою позивача виплатити останньому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день затримки.

Відповідач послався на те, що позивач визначив початковою датою нарахування пені дату, що відлічувалась за рік до подання позову, тобто 31.0712014, що є незаконним, оскільки станом на дану дату спірний договір, строк дії якого закінчився 30.06.2014, припинив свою дію, а тому вимога про стягнення пені, яка починає свій відлік після закінчення дії договору, є незаконною та не підлягає задоволенню.

Щодо вказаних обставин слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно ч. 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

В пункті 5.2 Договору сторони визначили, що строк Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 5.1 Договору, та закінчується 30.06.2014, але діє до повного виконання сторонами зобов'язань за Договором.

Згідно з п. 5.1 Договору Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Водночас в пункті 5.3 Договору сторони дійшли згоди, що закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від обов'язку, виконати взяті на себе зобов'язання та від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору.

З огляду на умови Договору, які в силу приписів ст. 629 ЦК України є обов'язковими для сторін, та враховуючи те, що грошове зобов'язання оплатити спірний товар і, відповідно, порушення вказаного зобов'язання виникло у межах строку дії Договору і сторони погодили відповідальність за порушення виконання грошового зобов'язання у формі пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день затримки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що продовження нарахування пені за період після закінчення строку дії Договору не суперечить його умовам.

Позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 66 885,70 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі за розрахунком позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 1 008 539,30 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків від інфляції в сумі 1 008 539,30 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі за розрахунком позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 56 634,57 грн. слід зазначити таке.

Враховуючи, що Договором передбачено, що оплата здійснюється не пізніше дня, наступного за днем відвантаження бланків згідно рахунку (п. 3.3 Договору), в той час як відповідач не заперечує проти отримання рахунків на оплату спірного товару, виходячи з умов Договору, товар мав бути оплачений не пізніше дня, наступного за днем поставки, а зобов'язання з його оплати, відповідно вважається простроченим з дня наступного після того, як товар мав бути оплачений, тобто на другий день після дня поставки.

З огляду на вказані умови Договору, та враховуючи те, що відповідно до приписів ч. 5 ст. 245 ЦК України, яка встановлює, що, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день:

- товар, поставлений за видатковою накладною № 70 від 02.04.2014 на суму 261 726 грн. мав бути відповідачем оплачений в строк до 03.04.2014 включно, а нарахування 3% річних, відповідно, починається з 04.04.2014;

- товар, поставлений за видатковою накладною № 71 від 03.04.2014 на суму 215 028 грн. мав бути відповідачем оплачений в строк до 04.04.2014 включно, а нарахування 3% річних, відповідно, починається з 05.04.2014;

- товар, поставлений за видатковою накладною № 72 від 04.04.2014 на суму 263 355 грн. (враховуючи те, що 05.04.2014 та 06.04.2014 є вихідними днями), мав бути відповідачем оплачений в строк до 07.04.2014 включно, а нарахування 3 % річних, відповідно, починається з 08.04.2014;

- товар, поставлений за видатковою накладною № 73 від 07.04.2014 на суму 272 586 грн. мав бути відповідачем оплачений в строк до 08.04.2014 включно, а нарахування 3 % річних, відповідно, починається з 09.04.2014;

- товар, поставлений за видатковою накладною № 74 від 08.04.2014 на суму 335 031 грн. мав бути відповідачем оплачений в строк до 09.04.2014 включно, а нарахування 3 % річних, відповідно, починається з 10.04.2014;

- товар, поставлений за видатковою накладною № 75 від 09.04.2014 на суму 239 463 грн. мав бути відповідачем оплачений в строк до 10.04.2014 включно, а нарахування 3 % річних, відповідно, починається з 11.04.2014;

- товар, поставлений за видатковою накладною № 76 від 10.04.2014 на суму 272 586 грн. мав бути відповідачем оплачений в строк до 11.04.2014 включно, а нарахування 3 % річних, відповідно, починається з 12.04.2014;

- товар, поставлений за видатковою накладною № 77 від 11.04.2014 на суму 207 969 грн. (враховуючи те, що 12.04.2014 та 13.04.2014 є вихідними днями), мав бути відповідачем оплачений в строк до 14.04.2014 включно, а нарахування 3 % річних, відповідно, починається з 15.04.2014.

Як слідує з виконаного позивачем розрахунку 3 % річних на суму 56 634,57 грн., ним при їх розрахунку не враховано приписи ч. 5 ст. 245 ЦК України та невірно визначено початок перебігу строку обчислення 3% річних щодо оплати товару, поставленого за накладними № 72 від 04.04.2014 та № 77 від 11.04.2014.

Крім того, слід врахувати, що з наданих позивачем виписок з банківського рахунку слідує, що відповідач у повному обсязі оплатив частину товару, а саме:

- товар, поставлений за видатковою накладною № 70 від 02.04.2014 (рахунок № 68) оплатив 04.04.2014;

- товар, поставлений за видатковою накладною № 71 від 03.04.2014 (рахунок № 69) оплатив 22.05.2014;

- товар, поставлений за видатковою накладною № 77 від 03.04.2014 (рахунок № 75) оплатив 02.07.2014.

Виходячи з приписів чинного законодавства, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3 % річних, що позивачем також не було враховано при розрахунку суму вказаних позовних вимог.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у позивача права на нарахування 3% річних за накладною № 70 від 02.04.2014 (заборгованість за вказаною накладною погашена в перший день нарахування 3 % річних - примітка суду), а також цілком вірно здійснив перерахунок 3 % річних, нарахованих за накладними № 71 від 03.04.2014, № 72 від 04.04.2014 та № 77 від 11.04.2014 та задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за уточненим розрахунком суду в сумі 56 500,82 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо розрахунку, наведеного відповідачем в апеляційній скарзі (а.с.189-193 т.1), згідно з яким 3% річних дорівнюють 56 420,66 грн., що на 80,12 грн. менше за суму 3% річних, присуджену до стягнення судом - 56 500,82 (відповідач в апеляційній скарзі помилково зазначив 79,34), слід зазначити, що при розрахунку 3% річних щодо вартості товару за накладною № 71 від 03.04.2014 відповідач припустився помилки у визначенні початкової дати нарахування, зазначивши 07.04.2014 заміст 05.04.2014, а при розрахунку 3% річних щодо вартості товару за накладною № 76 від 10.04.2014 заміст дати початку періоду нарахування, якою є 12.04.2014, зазначив 14.04.2014.

Тобто в своєму розрахунку відповідач безпідставно зменшив період, за який позивач має право нарахувати пеню.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що нарахування 3 % річних починається з дня, наступного за останнім днем, у якій відповідне грошове зобов'язання мало бути виконане, та не залежить від того, чи е перший день прострочення робочим, вихідним або святковим днем.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти від позивача спеціальні бланки нотаріальних документів у кількості 309 600 шт. слід зазначити таке.

Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог суд першої інстанції послався на те, що за умовами спірного договору передумовою виникнення у позивача обов'язку поставити товар є подання відповідачем відповідних повідомлень про замовлення бланків у межах строку дії договору, а передумовою виникнення у відповідача обов'язку прийняти товар є поставка товару відповідачем на підставі повідомлень покупця про замовлення бланків, проте позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами факту надання відповідачем повідомлень про замовлення бланків у кількості 309 600 штук у межах строку дії вказаного договору (до 30.06.2014), а відтак у позивача не виникло обов'язку поставити відповідачу вказану кількість бланків, а у відповідача, відповідно, не виникло обов'язку прийняти їх, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

У п. 1.1 Договору сторонами погоджено, що позивач взяв на себе зобов'язання передати у власність відповідача, а відповідач - прийняти та оплатити спеціальні бланки нотаріальних документів загальною кількість 1 000 000 штук.

Згідно з п. 1.2 Договору позивач відвантажує бланки відповідачу згідно повідомлень про замовлення бланків.

В силу приписів п. 2.3.2 Договору відповідач прийняв на себе зобов'язання належним чином повідомляти позивача про замовлення бланків. Належним повідомленням вважатиметься відправлення електронного повідомлення на електронну адресу (е-mail) з застосуванням електронного цифрового підпису.

Водночас п. 2.4.3 Договору надає відповідачу право подати заявку та придбати у кількості меншої, ніж передбачено у п. 1.1 Договору, але у будь-якому випадку не менше ніж 500 000 штук.

Отже, за умовами Договору, які є обов'язковими для сторін відповідач має право подати заявку та придбати (прийняти та оплатити) спеціальні бланки нотаріальних документів у кількості, меншій, ніж 1 000 000 штук, але не меншій ніж 500 000 штук, проте передумовою виникнення у позивача обов'язку поставити товар у кількості не менше 500 000 штук, а у відповідача прийняти і оплатити його є подання відповідачем відповідних повідомлень про замовлення бланків, чого у даному випадку не сталося.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно ч. 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Отже, законодавством передбачено, що правовим наслідком закінчення строку дії договору є відсутність договору як підстави, з якою закон пов'язує здійснення прав і виконання обов'язків сторонами за цим договором.

Спірний Договір закінчується 30.06.2014, але діє до повного виконання сторонами зобов'язань за Договором (п. 5.2).

При цьому, закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від обов'язку, виконати взяті на себе зобов'язання та від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору (п. 5.3).

Якщо відповідач протягом дії Договору не повідомив позивача про замовлення бланків в кількості 309 600 штук, тобто під час дії Договору між сторонами не виникло договірних відносин щодо вказаної кількості бланків, відсутні правові підстави вимагати зобов'язати відповідача прийняти і оплатити вказаний товар.

Докази того, що позивач, не дочекавшись обумовленої Договором заявки, виконав своє договірне зобов'язання і поставив відповідачу бланки в заявленій кількості, які той відмовився прийняти, в матеріалах справи також відсутні.

Судову практику, на яку позивач послався в обґрунтування законності своїх вимог в частині зобов'язання відповідача прийняти і оплатити 309 600 бланків (постанови ВГСУ у справах: № 43/294 від 24.02.2009, № 13/17-4839-2011 від 13.02.2013, № 6/94 від 22.03.2011, № 3-192 гс15 від 24.06.2015, № 3/94-09 від 18.01.2010, № 23/6 від 30.11.2010), не може бути прийнято до уваги, оскільки обставини, які встановлені судами при розгляді вказаних справ, а також правовідносини сторін, що були предметом дослідження за ними, відрізняються від тих, які є предметом розгляду у цій справі.

З огляду на обставини, які викладені вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зобов'язання сторін щодо здійснення поставок на майбутнє припинились з моменту закінчення строку дії Договору, тобто з 30.06.2014.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти від позивача спеціальні бланки нотаріальних документів у кількості 309 600 шт. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти від позивача спеціальні бланки нотаріальних документів у кількості 309 600 шт., задоволенню не підлягають й вимоги про стягнення з відповідача вартості вказаних бланків. Рішення суду першої в цій частині залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та Дочірнього підприємства «Інформаційно-видавничий центр українського нотаріату» задоволенню не підлягають, рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/19825/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судові витрати за подачу позовної заяви покладаються на сторони пропорційної розміру задоволених позовних вимог, судові витрати сторін за подачу апеляційної скарги покладаються на осіб, які їх подали.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/19825/15 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Інформаційно-видавничий центр українського нотаріату» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/19825/15 залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/19825/15 залишити без змін.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/19825/15.

Повний текст постанови складено: 25.01.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха