РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2016Справа №910/32993/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Тепло Сервіс Комфорт"
доУправління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації
простягнення 61 625,20 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Моренко Ю.І. - представник за довіреністю.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тепло Сервіс Комфорт" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 61625,20 грн. заборгованості, з якої: 42400,00 грн. - основна заборгованість, 1272,00 грн. - 3% річних та 17953,20 грн. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору про закупівлю №173/14 від 23.06.2014 не виконав зобов'язання з оплати наданих послуг, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість, що зумовило нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.12.2015 порушено провадження у справі №910/32993/15, розгляд справи призначено на 01.02.2016.

01.02.2016 відповідач через відділ діловодства суду подав документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі, а також заяву в якій визнав основну суму заборгованості в розмірі 42400,00 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.02.2016 позовні вимоги визнав в частині суми основного боргу.

Позивач в засідання господарського суду своїх представників не направив, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 01.02.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

23.06.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тепло Сервіс Комфорт" (далі - позивач, виконавець) та Управлінням освіти Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, нова назва якого Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач, замовник) укладено Договір про закупівлю №173/14 (далі - Договір), відповідно до умов якого виконавець зобов'язується надати у травні-червні 2014 року замовникові послуги з ремонтування та технічного обслуговування електронного й оптичного устаткування (технічне обслуговування теплових лічильників), а замовник - прийняти і оплатити такі послуги (п.п. 1.1., 1.2. Договору).

За умовами п. 3.1. Договору сума договору становить 42400,00 грн.

Пунктом 4.1. Договору сторони погодили, що розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення виконавцем акта наданих послуг.

Згідно з п. 5.2. Договору послуги надаються закладам освіти Святошинського району м. Києва (Додаток №2 до договору).

Цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2014. Дія договору припиняється повним виконанням сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п.п. 10.1., 11.1. Договору).

У Додатку №1 до Договору №173/14 від 23.06.2014 сторони визначили найменування робіт, їх кількість та ціну, а в Додатку №2 до Договору №173/14 від 23.06.2014 - перелік закладів та установ освіти Святошинського району міста Києва, яким будуть надаватися послуги.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що виконання умов Договору про закупівлю №173/14 від 23.06.2014, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тепло Сервіс Комфорт" надало відповідачу послуги з ремонтування та технічного обслуговування електронного й оптичного устаткування (технічне обслуговування теплових лічильників) на загальну суму 42400,00 грн., що підтверджується Актом №1 здачі прийняття робіт за 18.12.2014 на суму 21200,00 грн. та Актом №2 здачі прийняття робіт за 25.12.2014 на суму 21200,00 грн., які підписані обома сторонами без зауважень та скріплені печатками підприємств.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення умов договору щодо надання послуг.

Натомість відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором, оплату наданих послуг не здійснив, внаслідок чого за ним, утворилась заборгованість в сумі 42400,00 грн.

За приписами ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Відповідно ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, чиї права і свободи, викладені у Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 29.06.2004 у справі "Войтенко проти України" та від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України" вказав, що відсутність відповідних асигнувань у Державному бюджеті не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Статтею 11128 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15.05.2012 у справі №11/446 за позовом ТОВ "Компанія "Тітал" до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, суд вказав, що на підставі ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України" від 18.10.05 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на 2009 рік не виправдовує бездіяльність МНС і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Приписами ст. 610, 614 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності (ч. 2 ст. 218 ГК України).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позивачем послуг з ремонтування та технічного обслуговування електронного й оптичного устаткування та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати за надані послуги, підтверджені матеріалами справи і не заперечуються відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 42400,00 грн.

Окрім того, оскільки частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1272,00 грн. та інфляційні втрати в сумі 17953,20 грн. за період з 01.01.2015 по 01.01.2016.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд зазначає, що він є невірним, з огляду на наступне.

Так, згідно з вхідним штампом канцелярії Господарського суду міста Києва, ТОВ "Тепло Сервіс Комфорт" звернулося до суду з вказаним позовом 30.12.2015. При цьому, період нарахування 3% річних позивачем визначено з 01.01.2015 по 01.01.2016. Проте, діюче законодавство України не передбачає можливості судового захисту порушеного права на майбутнє.

Отже, за розрахунком суду, розмір 3% річних, які підлягають до стягнення з відповідача становить 1265,03 грн. (за період з 01.01.2015 по 29.12.2015: 42400,00 грн. /100х3/365х363 = 1265,03 грн.), тоді як в іншій частині Товариству з обмеженою відповідальністю "Тепло Сервіс Комфорт" належить відмовити.

Разом з тим, за результатом перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, суд зазначає що він також є невірним, однак, здійснення його перерахунку судом фактично призведе до виходу за межі позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Клопотання в порядку, передбаченому вищевказаною нормою, Товариством з обмеженою відповідальністю "Тепло Сервіс Комфорт" до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не заявлено, в зв'язку з чим у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, а тому стягненню з відповідача підлягає 17953,20 грн. інфляційних втрат.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість, з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління освіти Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (03148, м. Київ, вул. Якуба Коласа, будинок 6-А; ідентифікаційний код 37498536) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тепло Сервіс Комфорт" (02192, м. Київ, вулиця Миропільська, будинок 25, квартира 105; ідентифікаційний код 37935590) 42400 (сорок дві тисячі чотириста) грн. 00 коп. основного боргу, 1265 (одну тисячу двісті шістдесят п'ять) грн. 03 коп. 3% річних, 17953 (сімнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят три) грн. 20 коп. інфляційних втрат та 1217 (одну тисячу двісті сімнадцять) грн. 86 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову - відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Повне рішення складено: 03.02.16

Суддя Грєхова О.А.