КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа№ 910/21567/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Калатай Н.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача: Кондюріна Я.О. - представник, договір про надання правової допомоги від 23.05.2015;

від відповідача: Марчук Р.Р. - представник, дов. б/н від 11.01.2016;

Величко О.В. - представник, дов. б/н від 11.01.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Солонь"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015

у справі № 910/21567/15 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями "МЄКАС інвестментс Л.В."

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Солонь"

про стягнення 217 560,76 грн.

Згідно із розпорядженням Керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2015 № 09-52/1353/15 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/21567/15 передано колегії суддів у складі Ропій Л.М. - головуючий, Рябуха В.І., Калатай Н.Ф.

На підставі ст.ст. 65, 98, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Солонь" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/21567/15 до розгляду та порушено апеляційне провадження у складі зазначеної вище колегії суддів.

На підставі ст.ст. 69, 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/21567/15 відкладено на 13.01.2016; у судовому засіданні 13.01.2016 оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги у справі № 910/21567/15 до 20.01.2016; ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2016 строк розгляду апеляційної скарги у справі № 910/21567/15 продовжено.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/21567/15 позов задоволено повністю; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 87 332,00 грн. суми боргу, 2 459,84 грн. 3% річних, 16 702,21 грн. інфляційних втрат, штраф в розмірі 9 533,20 грн., пеня в розмірі 33 074,95 грн., 5 000,00 грн. витрат позивача на послуги адвоката, 2 982,05 грн. витрат по сплаті судового збору; підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України сплачену згідно із платіжним дорученням № 1050 від 14.08.2015 сума судового збору у розмірі 1 417,95 грн.

Рішення мотивоване тим, що відповідач не виконав домовленості, досягнуті сторонами та зафіксовані у договорі про внесення змін та доповнень № 1 до договору оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013 та не погасив заборгованість по орендній платі; заборгованість відповідача по орендній платі, з урахуванням часткового погашення заборгованості відповідача, становить 87 332,00 грн.; судом перевірено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, у зв'язку з чим суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2 459,84 грн. 3% річних та 16 702,21 грн. інфляційних втрат; розрахунок штрафу та пені є вірним, у зв'язку з чим суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 9 533,20 грн. та пені в розмірі 33 074,95 грн.; враховуючи співрозмірність винагороди за адвокатські послуги в розмірі 5 000,00 грн. обсягам наданих послуг, доведеність факту надання адвокатом адвокатських послуг позивачу, суд вважає за можливе задовольнити вимоги про стягнення витрат на послуги адвоката в розмірі 5 000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/21567/15 скасувати, в частині стягнення штрафу в розмірі 9 533,20 грн., пені в розмірі 33 074,95 грн., в частині стягнення основного боргу в розмірі 87 332,00 грн., з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким в частині стягнення штрафу в розмірі 9 533,20 грн., пені в розмірі 33 074,95 грн. в задоволенні позову відмовити, а в частині стягнення основного боргу в розмірі 87 332,00 грн. прийняти нове рішення, яким стягнути основний борг у розмірі 71 332,00 грн. .

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що 05.10.2015 відповідач звернувся до позивача з листом, в якому зазначив, що відповідач бере на себе зобов'язання по сплаті несплаченої станом на дату цього листа частини основної заборгованості в сумі 103 332,00 грн. за договором оренди нерухомого майна № 9 від 01.02.2012, в розмірі 8 000,00 грн. щотижня (до завершення тижня), за відсутності обов'язку щодо сплати штрафних санкцій, на платіжних дорученнях зазначено, що платежі проводяться в т.ч. відповідно до гарантійного листа від 05.10.2015, враховуючи те, що позивачем платежі відповідно до вказаного гарантійного листа були прийняті, протягом розумного строку повернуті не були, заперечень проти гарантійного листа не надходило, то це свідчить про його згоду на запропоновані умови погашення боргу, тобто на відсутність у відповідача сплачувати встановлені договором штрафні санкції, таким чином, оскаржуване рішення суду в цій частині є помилковим, постановлене з порушенням ч. 1 ст. 604, ч. 2 ст. 642, ч. 2 ст. 644 ЦК України, оскільки з відповідача стягнуто штраф та пеню за відсутності у відповідача обов'язку їх оплатити; на виконання пропозиції по вказаному гарантійному листу відповідачем на рахунок позивача було сплачено 24 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 05.10.2015 № 14 на суму 8 000,00 грн., від 16.10.2015 № 425 на суму 8 000,00 грн., від 28.10.2015 № 447 на суму 8 000,00 грн., від 05.11.2015 № 458 на суму 8 000,00 грн.

На думку скаржника, господарським судом першої інстанції необґрунтовано не застосовано ст. 233 ГК України, оскільки штрафні санкції є надмірно великими порівняно зі збитками позивача.

Скаржник зазначає, що у кожному місяці, починаючи з 05.03.2015 до 28.10.2015 сплачував заборгованість у можливих для його межах від 5 478,00 до 15 000,00 грн. і станом на 05.11.2015 залишок заборгованості складає лише 71 332,00 грн., що свідчить про намір сплачувати борг не чекаючи ухвалення рішення у справі, у тому числі його примусового виконання.

Як вважає скаржник, у відповідача існують підстави, передбачені ст. 233 ГК України, для зменшення розміру санкцій, аж до повного їх скасування, про що скаржник просить суд.

16.12.2015 через відділ документального забезпечення суду скаржником подано письмове пояснення до апеляційної скарги, у якому скаржник навів додаткові обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру санкцій, у зв'язку із складним становищем відповідача; також скаржник просить прийняти нове рішення, яким стягнути основний боргу у розмірі 47 332,00 грн., а у решті позову відмовити.

Згідно із ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Скаржником до апеляційної скарги додано копію гарантійного листа від 05.10.2015 № 01-10/15, адресованого позивачу; до письмового пояснення до апеляційної скарги, поданого скаржником 16.12.2015, скаржником додано копії документів, складених скаржником із сторонніми особами; акти наданих послуг, акти про виконання зобов'язань, платіжні доручення про сплату коштів на користь сторонніх осіб та копії витягів із особового рахунку про сплати позивачу по 8 000,00 грн. за платіжними документами від 28.10.2015, від 05.11.2015, від 13.11.2015, від 23.11.2015, від 07.12.2015; також, 13.01.2016 скаржником подано клопотання, до якого долучено ксерокопію платіжного доручення № 1 від 16.12.2015 про перерахування позивачу 8 000,00 грн.

Колегія суддів, розглянувши додані скаржником додаткові докази, які не були подані суду першої інстанції, дійшла висновку, що скаржником не обґрунтовано неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, тому додаткові докази не приймаються судом апеляційної інстанції.

У письмовому запереченні на апеляційну скаргу позивач, зокрема, вказує на необґрунтованість апеляційної скарги; те, що на гарантійний лист відповідача № 17/09 від 17.09.2015 позивач надав чітку та безумовну відповідь про неможливість ведення будь-яких переговорів стосовно надання розстрочення боргових зобов'язань; що позивач приймав грошові кошти відповідно до договору оренди № 9 від 01.02.2012 та договору про внесення змін та доповнень № 1 до договору оренди № 9 та інших договорів або пропозицій до укладених договорів не приймав та не підписував, позовну заяву не відкликав, отже, не здійснював жодних дій, які б можна було б розцінювати як акцепт; що відповідач постійно затримував строки оплат, чим порушував досягнуті домовленості; що у відповідача є інші рахунки, ніж зазначений у наданій ним довідці.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи письмового заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача 127 332,00 грн. основного боргу, 39 348,23 грн. пені, 1 960,05 грн. 3% річних, 12 733,20 грн. штрафу, 36 187,28 грн. витрат від інфляції; судових витрат, в тому числі судовий збір у розмірі 4 400,00 грн. та оплату послуг адвоката у розмірі 5 000,00 грн.

На підставі ст. 22 ГПК України позивачем до господарського суду першої інстанції подано заяви від 06.10.2015 та від 16.10.2015, про уточнення позовних вимог, відповідно до останньої заяви, позивач, у зв'язку із тим, що у розрахунку пені було допущено технічні помилки, частковим погашенням відповідачем заборгованості, просив стягнути з відповідача 87 332,00 грн. основного боргу, 33 074,95 грн. пені, 2 459,84 грн. 3% річних, 9 533,20 грн. штрафу, 16 702,21 грн. витрат від інфляції; судові витрати, в тому числі, судовий збір та оплату послуг адвоката у розмірі 5 000,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи. 16.01.2013 позивачем та відповідачем укладено договір оренди нерухомого майна № 9, відповідно до п. 1.1 якого, позивач, за договором орендодавець, передає, а відповідач, за договором орендар, приймає в тимчасове оплатне користування для здійснення статутної діяльності приміщення № 9 в будинку № 4 по вулиці Володимирській в місті Києві.

01.02.2013 позивачем та відповідачем складено акт приймання-передачі приміщення за договором оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013, відповідно до якого позивач згідно із договором оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013 передав в оренду, а відповідач прийняв у тимчасове користування приміщення № 9, що розташоване на мансардному поверсі у двох рівнях під'їзду № 2 будинку № 4 по вул. Володимирській у місті Києві.

Також, сторонами укладено до договору оренди № 9 додаткову угоду № 1 від 31.01.2014 та додаткову угоду № 2 від 31.03.2014.

31.01.2015 сторонами укладено нову редакцію додаткової угоди № 1 від 31.01.2014 до договору оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013.

Згідно із п. 3.1 договору № 9, в новій редакції додаткової угоди № 1 від 31.01.2015 до договору оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013 (а.с. 20), строк оренди приміщення по цьому договору складає 25 місяців, з 01.02.2013 до 28.02.2015.

Відповідно до п. 4.1 договору № 9, в редакції додаткової угоди № 2 від 31.03.2014, до договору оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013, орендна плата нараховується щомісячно та, починаючи з березня 2014р., складає: 70 109,44 грн., у т. ч. податок на додану вартість (ПДВ) за ставкою 20% - 11 684,91 грн. (6 400 дол. США за офіційним курсом НБУ на 31.03.2014 1 дол. США = 10,9546 грн.); індексація щомісячної орендної плати проводиться у випадку збільшення курсу долара США до української національної валюти, тобто коли курс перевищуватиме 10,9546 грн. за 1 дол. США та обчислюється за формулою: орендна плата в місяць, з урахуванням індексації = 70 109,44 грн. х індекс, який визначається: І = збільшений курс долара США на дату оплати оренди, але не нижче курсу на початок першого дня місяця, за який сплачується оренда, поділити на 10,9546 грн.

Додатковою угодою № 3 від 03.02.2015, до договору оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013, сторони погодили умову про те, що орендна плата у лютому 2015р. встановлюється у розмірі 72 946,87 грн., в т.ч. податок на додану вартість (ПДВ) - 12 157,81 грн.; орендна плата є фіксованою та не підлягає індексації.

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно із ст. 11 ЦК України виникли цивільні права та обов'язки.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Така ж норма закріплена і в ст. 526 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своєю правовою природою договір № 9 є договором найму (оренди).

Частиною 1 ст. 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

28.02.2015 між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013, у якому сторони погодили, що станом на 28.02.2015 існує заборгованість відповідача перед позивачем, що визначається в розмірі 250 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 41 666,66 грн., з яких: 177 053,13 грн., в т.ч. ПДВ - 29 508,86 грн. - заборгованість на 31.01.2015, індексована станом на 24.02.2015; 72 946,87 грн. в т.ч. ПДВ 12 157,81 грн. - орендна плата за лютий 2015р.; зазначена сума є фіксованою та не підлягає подальшій індексації; погашення заборгованості здійснюється шляхом перерахування відповідачем грошової суми у безготівковій формі на рахунок позивача, визначений у реквізитах цієї додаткової угоди за наступним графіком:

- 62 500,00 грн. - до 10.03.2015;

- 62 500,00 грн. - до 17.03.2015;

- 62 500,00 грн. - до 24.03.2015;

- 62 500,00 грн. - до 31.03.2015.

Також, у зазначеному вище договорі від 28.02.2015, а саме у п.п. 2, 5 сторони погодили, що договір оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013 вважається припиненим з моменту повного виконання зобов'язань відповідача перед позивачем; сторони дійшли згоди, що за неналежне виконання зобов'язань відповідача перед позивачем сплачується пеня у розмірі діючої на період виникнення прострочення подвійної облікової ставки Національного банку України від несплаченої суми за кожний день прострочення, яка (пеня) нараховується до дати повного погашення заборгованості, а також штраф у розмірі 10% від простроченої суми.

28.02.2015 позивачем та відповідачем підписано акт приймання-передачі (повернення) приміщення за договором оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013, відповідно до якого позивач, згідно із договором оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013, прийняв, а відповідач повернув з тимчасового користування приміщення № 9, що розташоване на мансардному поверсі у двох рівнях під'їзду № 2 будинку № 4 по вул. Володимирській у місті Києві.

Як вбачається із матеріалів справи, станом на 16.10.2015 відповідач не виконав зобов'язання за договором про внесення змін та доповнень № 1 від 28.02.2015 до договору оренди нерухомого майна № 9 від 16.01.2013 та не сплатив заборгованість з орендної плати.

Доказів відсутності заборгованості відповідача перед позивачем зі сплати заборгованості з орендної плати за визначеним у договорі від 28.02.2015 графіком, відповідачем не надано.

Таким чином, апеляційний господарський суд, враховуючи часткові сплати відповідачем, вважає заборгованість у розмірі 87 332,00 грн. такою, що підтверджена матеріалами справи та відповідає чинному законодавству.

Згідно із ч. 2 ст. 193, ч. 1. ст. 216 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Апеляційний господарський суд, здійснивши власний розрахунок штрафу та пені, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача є суми штрафу у розмірі 9 533,20 грн. та пені у розмірі 33 074,95 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань на суму боргу, апеляційний господарський суд, дійшов висновку, що суми 3% річних у розмірі 2 459,84 грн. та інфляційних нарахувань на суму боргу у розмірі 16 702,21 грн. є правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як вбачається із матеріалів справи, обґрунтованість позовних вимог про стягнення 5 000,00 грн. судових витрат на оплату послуг адвоката, підтверджено наданими позивачем копіями документів: договору про надання правової допомоги від 23.05.2015, укладеного між позивачем та адвокатом, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 470, посвідчення адвоката, акта № 1 виконаних робіт по договору про надання правової допомоги від 23.05.2015, складеного 19.08.2015, платіжного доручення № 1051 від 19.08.2015 про перерахування позивачем адвокату суми 5 000,00 грн. за послуги згідно із договором від 23.05.2015.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Як вбачається із заяви позивача про уточнення позовних вимог від 16.10.2015, позивачем в розрахунку суми основної заборгованості враховано платежі, здійснені відповідачем, а саме від 05.10.2015 № 14 на суму 8 000,00 грн. та від 16.10.2015 № 425 на суму 8 000,00 грн.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що оскільки відповідачем перераховано позивачу 28.10.2015 та 05.11.2015 по 8 000,00 грн., то стягненню підлягає сума основного боргу в розмірі 71 332,00 грн. та твердження у письмовому поясненні про те, що оскільки 05.11.2015, 13.11.2015, 23.11.2015 та 07.12.2015 відповідачем перераховано позивачу по 8 000,00 грн., то стягненню підлягає сума основного боргу у розмірі 47 332,00 грн., безпідставні, оскільки оскаржуване рішення прийняте судом першої інстанції 20.10.2015 і розмір суми основного боргу відповідав зазначеному в судовому рішенні та переглядається судом апеляційної інстанції з урахуванням стану розрахунків між сторонами саме на дату прийняття оскаржуваного рішення.

Факт перерахування відповідачем заборгованості після прийняття рішення ураховується на стадії виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

У матеріалах справи відсутні докази того, що сторони погодили умови про зміну договору про внесення змін та доповнень № 1 від 28.02.2015 до договору оренди № 9 від 16.01.2013, або сторонами було укладено іншу угоду про порядок погашення боргу або є судове рішення із цього питання.

Згідно із п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Однак, відповідачем до суду першої інстанції не надано доказів, підтверджуючих існування підстав для застосування згаданих норм процесуального та матеріального права, у тому числі про фінансовий стан відповідача, наявність інших обставин, які передбачені підставами для зменшення розміру неустойки, наявність виняткового випадку.

Чинним законодавством не передбачено звільнення боржника від стягнення неустойки повністю, а також річних та інфляційних нарахувань.

Скаржник безпідставно посилається на положення ст. 641 ЦК України, якою врегульовано порядок укладення договору, адже між сторонами вже було укладено договір оренди № 9 від 16.01.2013 із додатковими угодами, у тому числі й договір про внесення змін та доповнень № 1 від 28.02.2015.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/21567/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Солонь" залишити без задоволення.

2. Справу № 910/21567/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 26.01.2016.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді В.І. Рябуха

Н.Ф. Калатай