ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р. Справа №922/5334/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 03.11.2015 року;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 23.12.2013 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Приватного підприємства «Осан», м.Харків, (вх.№5660Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 23.11.2015 року по справі №922/5334/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармат ЛТД», м.Київ,

до Приватного підприємства «Осан», м.Харків,

про стягнення 278006,39 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.11.2015 року у справі №922/5334/15 (суддя Ольшанченко В.І.) задоволено зменшені позовні вимоги повністю.

Стягнуто з Приватного підприємства «Осан» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармат ЛТД» заборгованість за договором купівлі-продажу №117ХФ/12 від 02.07.2012 року в сумі 204473,21 грн., 3% річних в сумі 2436,87 грн., інфляційні в сумі 1574,55 грн. та судовий збір в сумі 3127,28 грн.

Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Фармат ЛТД» з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1042,83 грн., сплачений платіжним дорученням №2577 від 10.09.2015 року.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23.11.2015 року та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що оплата товару, отриманого за вказаними позивачем накладними була здійснена відповідачем на банківські реквізити ПАТ «Альба Україна» ще у 2014 році в підтвердження чого в матеріалах справи наявні докази. Так, поставка товару від ПАТ «Альба Україна» провадилась партіями декілька разів на тиждень, а оплата здійснювалась платіжними дорученнями за товар, отриманий по декількома накладними. У матеріалах справи наявні бухгалтерська довідка, з якої вбачається, що оплата за товар, отриманий по вказаними позивачем накладними і часткове повернення товару були проведенні разом з оплатою за товар, отриманий по іншим накладним за цей період. Таким чином, на думку апелянта, позовні вимоги є необґрунтованими, а суд першої інстанції не звернув увагу та не надав оцінки обставинам щодо сплати та прийняв необґрунтоване рішення визнаючи встановленими обставини, що не були доведені позивачем.

Крім того, скаржник вказує, що в разі відсутності факту прострочення виконання грошового зобовязання інфляційні втрати та проценти річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України не нараховуються та не стягуються, тим більше, договором відступлення права вимоги від 30.01.2015 року відступлення постачальником та отримання позивачем права вимоги інфляційних втрат та нарахування відсотків річних не передбачено.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 року апеляційну скаргу Приватного підприємства «Осан» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

18.01.2016 року представник позивача надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№445), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 18.01.2016 року оголошувалась перерва до 25.01.2016 року.

25.01.2016 року позивач надав додаткові письмові обґрунтування до відзиву (вх.№802), в яких вказує, що надані відповідачем докази в підтвердження своєї позиції по справі є неналежними та не підтверджують факту відсутності заборгованості.

У судовому засіданні 25.01.2016 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві та доповненнях до нього.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

02.07.2012 року між ПрАТ «Альба Україна» та Приватним підприємством «Осан» (відповідач у справі) укладено договір №117ХФ/12 купівлі-продажу, за яким продавець (ПрАТ «Альба Україна») зобовязався передати (поставляти) лікарські засоби і вироби медичного призначення (надалі - товар) у власність покупця, а покупець (відповідач) зобовязався приймати товар та сплачувати за нього грошові кошти відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору товар передається по найменуваннях та в кількості, з зазначенням ціни митної і ціни відпускної, що будуть описані в кожному окремому випадку у видаткових накладних.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору постачання товару здійснюється товарними партіями. Термін поставки кожної партії визначається сторонами шляхом узгодження замовлення покупця.

Пунктом 2.5 договору встановлено, що сума даного договору складає загальну суму товару, поставленого відповідно до умов даного договору, і визначається шляхом складення сум товарних партій, визначених у видаткових накладних.

Сторонами у пункті 5.2 договору визначено, що оплата кожної товарної партії проводиться в повному обсязі на умовах, що вказуються у видатковій накладній на поставку кожної партії.

01.09.2012 року сторонами договору купівлі-продажу була укладена додаткова угода до договору.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, ПрАТ «Альба Україна» повністю виконало свої зобовязання за договором, поставивши відповідачу товар, зокрема, за видатковими накладними: №40773609 від 14.03.2014 року на суму 67487,30 грн. зі строком оплати до 11.04.2014 року; №40812725 від 18.03.2014 року на суму 67661,48 грн. зі строком оплати до 15.04.2014 року; №40875516 від 22.03.2014 року на суму 66278,15 грн. зі строком оплати до 19.04.2014 року; №41127727 від 15.04.2014 року на суму 68161,66 грн. зі строком оплати до 13.05.2014 року.

30.01.2015 року ПрАТ «Альба Україна» та ТОВ «Фармат ЛТД» (позивач у справі) уклали договір відступлення права вимоги, за яким первинний кредитор (ПрАТ «Альба Україна») відступило новому кредитору ТОВ «Фармат ЛТД» (позивачу), а новий кредитор набув право вимоги, належне первинному кредитору, і став кредитором за договором №117ХФ/12 купівлі-продажу від 02.07.2012 року між первинним кредитором та ПП «Осан» (боржник, відповідач у справі).

Відповідно до п. 2.1 договору відступлення права вимоги до нового кредитора переходить право вимоги первинного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент укладання цього договору, а саме передається право вимоги на суму 204473,21 грн.

Згідно з п. 3 вказаного вище договору право вимоги, що відступається новому кредитору, засвідчується договором купівлі-продажу №117ХФ/12 від 02.07.2012 року та накладними: №40773609 від 14.03.2014 року на суму 6487,30 грн.; №40812725 від 18.03.2014 року на суму 67661,48 грн.; №40875516 від 22.03.2014 року на суму 66278,15 грн.; №41127727 від 15.04.2014 року на суму 68161,66 грн., всього на суму 204473,21 грн.

ПрАТ «Альба Україна» направило відповідачу повідомлення №49 від 30.01.2015 року про відступлення права вимоги із зазначенням реквізитів нового кредитора.

17.04.2015 року ТОВ «Фармат ЛТД» нарочно вручило відповідачу повідомлення №56/1 від 01.04.2015 року про укладання між ПрАТ «Альба Україна» та ТОВ «Фармат ЛТД» договору відступлення права вимоги від 30.01.2015 року та нові реквізити для оплати.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Суд першої інстанції приймаючи рішення, виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази та відповідачем у порушення приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено, що він оплатив заборгованість вказану у договорі відступлення права вимоги від 30.01.2015 року, як первинному, так і новому кредитору.

Проте, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Апелянт зазначає, що зобовязання за накладними, які покладені позивачем в основу позовних вимог є припиненим, оскільки такі накладні є оплаченими, сплата проведена ще у 2014 році та на користь ПрАТ «Альба Україна».

Так, у матеріалах справи наявні довідка щодо стану розрахунків з ПрАТ «Альба Україна» за товар, отриманий за спірними накладними, яка складена та підписана директором та головним бухгалтером ПП «Осан». З вказаної довідки вбачається, коли саме здійснювались поставки товару, а також коли відповідачем проведено оплату та в якому розмірі.

Крім того, відповідачем надано до матеріалів справи копії платіжних доручень у підтвердження оплати за товар, а саме: платіжне доручення №1704 від 11.04.2014 року на суму 30500,00 грн., платіжне доручення №1703 від 11.04.2014 року на суму 56000,00 грн., платіжне доручення №1832 від 18.04.2014 року на суму 70000,00 грн., платіжне доручення №1846 від 22.04.2014 року на суму 325000,00 грн., платіжне доручення №1973 від 30.04.2014 року на суму 158360,00 грн.

Згідно вказаних платіжних доручень отримувачем коштів є ПрАТ «Альба Україна», а призначення платежу: «Сплата за медикаменти згідно договору №117ХФ/12 від 02.07.2012 року».

Суд першої інстанції вказав, що оскільки в платіжних дорученнях зазначено тільки номер та дата договору, а не номер та дата видаткової накладної, згідно з якою здійснювалась сплата встановити, що даними платіжними дорученнями було сплачено за поставку товару за видатковими накладними, право вимоги по яких було передано позивачу, не вбачається за можливе.

Згідно з п. 5.4 договору купівлі-продажу у розрахункових документах покупець повинен вказувати номер та дату видаткової накладної згідно з якою здійснюється оплата за поставлений товар та номер і дату даного договору.

Проте, слід звернути увагу на ту обставину, що поставки товару від ПрАТ «Альба Україна» надходили партіями декілька разів на тиждень, а оплата товару провадилась одним платіжним дорученням по декількома накладними. При цьому, зазначення у призначенні платежу загальних відомостей, а саме номеру договору за яким здійснюється оплата не є порушенням зобовязання по сплаті та не може свідчити про те, що оплата відсутня.

У п. 5.5 договору купівлі-продажу сторони домовилися, що у разі невиконання вимог пункту 5.4 цього договору оплата поставленого товару проводиться відповідно до послідовного порядку його оплати, тобто першою оплачується та накладна, строк якої наступив першою, У разі, якщо при здійсненні оплати за поставлений товар в розрахункових документах буде вказаний номер та дата накладної, яка вже оплачена, або вказаний невірний номер та(чи) дата накладної та(чи) номер та дата договору, якого не існує, або помилково вказаний покупцем, вважається, що оплата здійснена за наступну неоплачену поставку. У випадку, якщо сума оплати по неоплаченій накладній перевищує суму поставки по такій накладній залишкові кошти зараховуються в рахунок наступної неоплаченої поставки.

Суд першої інстанції зазначив, що кошти по платіжним дорученням, наданим відповідачем могли бути зараховані первісним кредитором в рахунок попередньої заборгованості, а право вимоги було передано тільки по чотирьом видатковим накладним. При цьому, як вказав місцевий господарський суд, згідно з актами звірки розрахунків, що були надані первісним кредитором позивачу, відповідач має серйозну заборгованість перед ПрАТ «Альба Україна», а відповідно до договору відступлення права вимоги позивачу було передано право вимоги лише на незначну його частину.

Слід зазначити, що в матеріалах справи міститься оригінал акту звірки розрахунків між ПрАТ «Альба Україна» та ПП «Осан» за період з 01.01.2014 року по 30.10.2015 року. Проте, вказаний акт складений ПрАТ «Альба Україна» в односторонньому порядку, тобто цей акт не підписаний з боку ПП «Осан», відсутні докази, що такий акт направлявся ПП «Осан», а отже стверджувати, що відображені в ньому відомості достовірні, правові підстави відсутні.

Разом з тим, у матеріалах справи наявний акт звірки взаєморозрахунків між ПП «Осан» та ПрАТ «Альба Україна» за період з березня 2014 року по квітень 2014 року по спірним накладним, який не підписаний з боку ПрАТ «Альба Україна, однак цей акт направлявся на адресу ПрАТ «Альба Україна», що підтверджується описом вкладення та чеком «Укрпошта». У свою чергу, ПрАТ «Альба Україна» будь яких дій на оформлення вказаного акту не вчинило, не підписало його та не надало заперечень.

Колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про наявність у відповідача серйозної заборгованості перед ПрАТ «Альба Україна» є за своїм змістом припущенням побудованим на неналежних доказах. Отже, стверджувати, що сплата, яка про провадилась боржником згідно платіжних доручень №1704, №1703, №1832, №1846 та №1973 зарахована в порядку п. 5.4. договору купівлі-продажу, підстави відсутні та не доведено позивачем належними доказами.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно видаткової накладної №40773609 від 14.03.2014 року ПрАТ «Альба Україна» передав відповідачу товар на суму 67487,30 грн. У той час, згідно договору відступлення права вимоги від 30.01.2015 року ПрАТ «Альба Україна» передало ТОВ «Фармат ЛТД» право вимоги за вищевказаною накладною в розмірі 6487,30 грн. З яких підстав розмір вимоги по такій накладній зменшився та у звязку з якими обставинами, сторони будь яких пояснень не надали.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, можливо дійти висновку, що зобовязання ПП «Осан» за спірними накладними в силу приписів ст. 599 Цивільного кодексу України є припиненими. Позивачем не доведено належними доказами того, що оплата здійснена відповідачем не зарахована, або зарахована за інший період.

У разі відсутності факту прострочення виконання грошового зобовязання інфляційні втрати та проценти річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України не нараховуються. Отже, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних задоволенню не підлягають.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції не в повній мірі зясовані та не вірно оцінені обставини у справі, а тому прийняте ним рішення підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і прийняття нового про відмову в задоволенні позову, необхідно відшкодувати витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та п. 4.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України». При цьому, витрати за подання позовної заяви відшкодуванню не підлягають, однак переплата суми судового збору за подання позовної заяви підлягає поверненню.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 99, 101, п.2 ст. 103, п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Осан» задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 23.11.2015 року по справі №922/5334/15 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, який у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармат ЛТД» (02121, м. Київ, Харківське шосе, 201/203. Код ) на користь Приватного підприємства «Осан» (61106, м. Харків, бульвар І.Каркача, 2-А. Код ) 3440,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Фармат ЛТД» (01121, м. Київ, Харківське шосе, 201/203. Код ) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1042,83 грн., сплачений платіжним дорученням №2577 від 10.09.2015 року.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2016 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.