РІШЕННЯ

25 січня 2016 року Справа № 913/1118/15

Провадження №17/913/1118/15

За позовом Комунального підприємства Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Рубіжанської міської ради, м. Рубіжне Луганської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання, м. Луганськ

про стягнення 17002,42 грн.

Суддя Фонова О.С.

у засіданні брали участь:

від позивача ОСОБА_1, представник за довіреністю №20/05 від 04.01.2016;

від відповідача не прибув.

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за договором на відпуск води із систем комунального водопостачання та прийом стоків в комунальну каналізацію № 7 від 01.01.2006 у сумі 10469,54 грн., пені у сумі 832,65 грн., інфляційних нарахувань у сумі 4794,03 грн., 3% річних у сумі 430,36 грн. (згідно заяви позивача № 20/4232 від 23.12.2015 про зменшення позовних вимог).

Позивачем 25.01.2016 було надано заяву про збільшення позовних вимог № 369-1 від 21.01.2016, згідно якої позивач просить стягнути з відповідача борг у сумі 10469,54 грн., пеню у сумі 907,32 грн., інфляційні нарахування у сумі 5176,53 грн., 3% річних у сумі 449,03 грн. Вказана заява вручена представнику відповідача 22.01.2016.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України збільшення розміру позовних вимог є правом позивача. Тому, та з урахуванням дотримання всіх вимог, збільшення розміру позовних вимог за вказаною заявою позивача прийнято судом до розгляду.

До канцелярії суду 12.01.2016 від відповідача надійшов відзив № б/н від 11.01.2016 на позовну заяву, згідно якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань у сумі 830,56 грн. та 3% річних у сумі 111,32 грн. з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4.5 Договору, відповідач проводить оплату за питну, технічну воду та стоки помісячно, в строк до 30 числа розрахункового місяця, відповідно рахункам на подану воду.

Відповідач зазначає, що позивачем не надані докази вручення або направлення рахунків за період з січня 2013 року по липень 2013 року, таким чином право позивача щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних виникає лише у випадку своєчасного та належного вручення відповідного рахунку.

З огляду на вищевказане, відповідач вважає, що позивачем безпідставно нараховані інфляційні втрати за період з січня 2013 року по липень 2013 року на суму 830,56 грн. та 3% річних на суму 111,32 грн.

Дослідивши обставини справи, надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника відповідача, суд

в с т а н о в и в:

Між Комунальним підприємством Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Рубіжанської міської ради, як Постачальником (позивач у справі), та Товариством з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання (відповідач у справі), як Споживачем, був укладений договір на відпуск води із систем комунального водопостачання та прийом стоків в комунальну каналізацію № 7 від 01.01.2006 (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Постачальник з вододжерел, закріплених за підприємством (управлінням), виробляє і відпускає через систему комунального водопостачання воду Споживачеві в обсягах узгодженого помісячного графіка (додаток до договору) споживання питної та технічної води, з урахуванням затвердженого ліміту.

Пунктом 3.10 Договору визначено, що кількість поданої води оформляється двостороннім актом один раз на місяць не пізніше 29 числа розрахункового місяця. При неявці представника від Споживача у зазначений час і дату, необґрунтованій відмові його від підпису акта, Постачальник на підставі даних обліку води складає акт, один примірник якого у триденний строк направляється Споживачеві.

Згідно п. 4.5 Договору, Споживач проводить оплату за питну, технічну воду і стоки щомісяця, у термін до 30 числа розрахункового місяця, згідно з рахунком на подану воду.

Відповідно до пункту 5.3 Договору, у разі прострочення зобовязання з оплати боржнику нараховується пеня у розмірі 2-х облікових ставок НБУ.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що свій обовязок щодо надання послуг з відпуску води надав у повному обсязі, що підтверджується актами надання послуг водопостачання та водовідведення за період з січня 2013 року по вересень 2015 року, підписаним обома сторонами та скріпленим їх печатками.

В порушення умов Договору відповідач свої зобовязання, щодо оплати послуг, не виконав, у звязку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості у сумі 10469,54 грн.

Також позивач, у звязку з порушенням строків оплати, просить стягнути з відповідача пеню у сумі 907,32 грн., інфляційні нарахування у сумі 5176,53 грн., 3% річних у сумі 449,03 грн.

Відповідач проти позову заперечує частково з підстав, викладених вище.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) одностороння відмова від зобовязання не допускається, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов, що передбачені договором, вимогами Цивільного кодексу України, тощо.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами Договору позивач здійснив відповідачу відпуск води та водовідведення на загальну суму 11209,83 грн., що підтверджується актами звіряння обсягу послуг водопостачання та водовідведення за січень 2013 року по липень 2014 року, актами надання послуг з водопостачання та водовідведення за період з серпня 2014 року по вересень 2015 року із зазначенням спожитих обсягів та вартості послуг, підписаними обома сторонами та скріпленими їх печатками, а також відповідними рахунками (а.с.24-47).

Згідно п. 4.5 Договору, Споживач проводить оплату за питну, технічну воду і стоки щомісяця, у термін до 30 числа розрахункового місяця, згідно з рахунком на подану воду.

Відповідачем свої зобовязання щодо оплати було виконано частково, сплачено тільки 740,29 грн.

Таким чином, у звязку з порушенням строків оплати, передбачених договором, у відповідача виник борг в сумі 10469,54 грн., який підтверджується матеріалами справи, є обґрунтовано заявленим та підлягає стягненню з відповідача.

Позивачем також заявлено до стягнення пеню в сумі 907,32 грн., нараховану на зобовязання з травня 2014 року по вересень 2015 року за періоди, згідно наданого до матеріалів справи розрахунку до заяви про збільшення позовних вимог (а.с.92).

Відповідно до пункту 5.3 Договору, у разі прострочення зобовязання з оплати, боржнику нараховується пеня у розмірі двох облікових ставок НБУ.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" встановлює, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Оскільки позивачем при розрахунку пені дотримані приписи вищевказаних норм, то вимоги позивача про стягнення пені у сумі 907,32 грн., відповідають чинному законодавству, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% в сумі 449,03 грн. нараховані на зобовязання з квітня 2013 року по вересень 2015 року за періоди, згідно наданого до матеріалів справи розрахунку до заяви про збільшення позовних вимог по 18.012016 (а.с.90) та інфляційні нарахування в сумі 5176,63 грн., нараховані на зобовязання з травня 2013 року по вересень 2015 року за періоди, згідно наданого до матеріалів справи розрахунку до заяви про збільшення позовних вимог по грудень 2015 року (а.с.91).

Відповідно до пункту 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобовязання.

Отже, вимоги позивача про стягнення 3% річних у сумі 449,03 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 5176,53 грн. є арифметично вірно обрахованими, обґрунтовано заявленими та підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на відсутність рахунків за період з січня по липень 2013 року, як на підставу для відмови у стягненні 3% в сумі 111,32 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 830,56 грн., є безпідставними, оскільки, по-перше, відсутність рахунків не звільняє відповідача від оплати послуг у встановлений Договором строк, по-друге, кожного місяця сторони підписували відповідні двосторонні акти, в яких містились всі необхідні відомості щодо оплати, зокрема, обсяги споживання та вартість наданих послуг.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення боргу в сумі 10469,54 грн., пені у сумі 907,32 грн., 3% річних у сумі 449,03 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 5176,53 грн., є такими, що підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню повністю, з віднесенням судових витрат на відповідача, згідно статті 49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне обєднання», м. Луганськ, кв. Гайового, буд. 35а, ідентифікаційний код 31443937, на користь Комунального підприємства Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Рубіжанської міської ради, м. Рубіжне Луганської області, вул. Менделєєва, 49, ідентифікаційний код 32026192, борг в сумі 10469,54 грн., пеню в сумі 907,32 грн., 3% річних у сумі 449,03 грн. та інфляційні нарахування в сумі 5176,53 грн. судовий збір у сумі 1218,00 грн., видати наказ.

У судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено: 01.02.2016.

Суддя О.С. Фонова