КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа№ 910/24480/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від позивача: не з"явився

від відповідача: Злотківська І.Г. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 21.10.2015р.

у справі № 910/24480/15 (суддя Л.Г. Пукшин)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс"

про стягнення 140 122, 90 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.10.2015р. у справі № 910/24480/15 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс" на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" основний борг у розмірі 85 540 грн 96 коп.; 3% річних у розмірі 2 199 грн 32 коп.; інфляційні втрати у розмірі 38 610 грн 81 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 895 грн 27 коп.

На підставі рішення суду з Державного бюджету України підлягає поверненню Публічному акціонерному товариству "Київенерго" суму зайво сплаченого судового збору у розмірі 1 348 грн 76 коп., перерахованого платіжним дорученням № від 09.07.2015 р., що залишено в матеріалах справи.

Відповідач, не погоджуючись з прийнятим рішенням звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права та неповне з»ясування обставин справи.

Апелянт звертає увагу суду на те, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.12.2012 р. порушено провадження у справі № 5011-46/19084-2012 за заявою Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а отже забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства. Мораторій на задоволення вимог кредиторів застосовується до вимог кредиторів щодо відшкодування збитків, що виникли у зв'язку з відмовою боржника від виконання зобов'язань, у порядку передбаченому частиною десятою статті 17 цього Закону.

В судове засідання представник позивача не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Вислухавши думку представника відповідача, враховуючи, що позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення, проте не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 26.01.2016 року за відсутності представника відповідача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія встановила наступне.

09 липня 2008 року між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Київенерго" ( постачальник), та Закритим акціонерним товариством "Жилкомунсервіс", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Жилкомунсервіс" (споживач), було укладено договір про постачання електричної енергії № 71890013 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1 договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) еклектричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 2.1 Додатку № 2 до договору споживач здійснює повну поточну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії за розрахунковий період за фактичними показаннями засобів обліку електричної енергії згідно з виписаним рахунком.

Оплата рахунків за активну електроенергію, за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, оплата рахунків за перетікання реактивної електроенергії та інших платежів згідно з умовами договору здійснюється на підставі виставлених Постачальником рахунків протягом 5 операційних днів з дня їх отримання (п. 2.2 Додатку № 2 до договору).

Пунктом 4.3 Додатку № 2 до договору визначено, що обсяги електричної енергії, що підлягають сплаті споживачем за звітний розрахунковий період, підтверджуються актом про використану електричну енергію, який споживач надає постачальнику протягом доби після закінчення розрахункового періоду.

Відповідно до п. 5 Додатку № 2 до договору за даними акта про використану електричну енергію та з урахуванням розрахункової величини втрат визначається обсяг фактично спожитої активної електроенергії та перетікання реактивної електроенергії. Цей обсяг сторони фіксують в акті про приймання-передавання товарної продукції.

Між сторонами договору виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого в силу ст. 712 Цивільного кодексу України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму, що підтверджується документами, копії яких знаходяться у матеріалах справи.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в порушення умов договору не виконав зобов'язання щодо повноти та вчасності оплати за спожитий товар, заборгованість відповідача перед позивачем за період з 01.04.2014 по 01.09.2015 складає 85 540,96 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч.2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за період з 01.04.2014 по 01.09.2015 в розмірі 85 540,96 грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 38 610,81 грн. інфляційних втрат та 2 199,32 грн. 3 % річних.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу України та ст.625 Цивільного Кодексу України за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 38 610,81 грн. та 3 % річних у розмірі 2 199,32 грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо дії мораторію на вимоги позивача про стягнення неустойки (штрафу, пені) та інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов"язань у зв"язку порушенням справи № 5011-46/19084-2012 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс", виходячи з наступних підстав.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (п. 3.1 та п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Крім того, законом не заборонено кредитору під час дії мораторію звертатися до суду за захистом своїх порушених прав. Введення мораторію не може бути підставою для відмови судом у задоволенні позовних вимог, які правомірно заявлені у зв'язку з порушенням боржником зобов'язань.

Апелянтом не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс" на рішення Господарського суду м. Києва від 21.10.2015р. у справі № 910/24480/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 21.10.2015р. у справі № 910/24480/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/24480/13 повернути до Господарського суду м.Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх