ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року Справа № 903/431/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіДобролюбової Т.В.
суддівГоголь Т.Г. (доповідач), Швеця В.О.
розглянувши у судовому засіданні за участю представників сторін: позивача: Сміховський В.І. - керівник, відповідача: не з'явились, повідомлені належно,

касаційну скаргуЛюблинецької селищної ради Ковельського району Волинської області
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 18.08.15
у справі№903/431/15 Господарського суду Волинської області
за позовомПриватного підприємства "Люблинецьбуд"
доЛюблинецької селищної ради Ковельського району Волинської області
провизнання недійсним рішення

Для розгляду касаційної скарги у цій справі 27.01.16 визначено колегію суддів у складі: Добролюбової Т.В. - головуючого, Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

Приватне підприємство "Люблинецьбуд" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Люблинецької селищної ради про визнання недійсним рішення Люблинецької селищної ради від 25.11.14 №36-7/2014 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Дирекції з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів". Позивач посилався на те, що він є правонаступником прав і зобов'язань Дирекції з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів, якому на підставі Державного акта на право постійного користування землею з 1999 року належить право постійного користування земельною ділянкою, площею 7,4 га. Проте, оскаржуване рішення Люблинецької селищної ради позбавляє позивача права користування спірною земельною ділянкою та є таким, що прийняте з порушенням приписів земельного законодавства. Позов обґрунтований приписами статті 30 Земельного кодексу України від 18.12.90, статті 120 Земельного кодексу України від 25.10.01, статей 108, 377 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 26.05.15 (суддя Слупко В.Л.) відмовлено у задоволенні позову. Вмотивовуючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що Дирекція з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів внаслідок реорганізації припинила свою діяльність, а автоматичного переходу права на землю до новоствореної юридичної особи нормами земельного законодавства не передбачено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.08.15 (судді: Тимошенко О.В., Коломис В.В., Огороднік К.М.) перевірене рішення місцевого господарського суду скасовано. Позов задоволено. Визнано недійсним рішення Люблинецької селищної ради від 25.11.14 №36-7/2014 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Дирекції з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів". Апеляційний господарський суд установив, що юридична особа - Дирекція з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів не була ліквідована; що оспорюване рішення прийнято радою з порушенням приписів земельного законодавства і прав позивача. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що право постійного користування спірною земельною ділянкою згідно з державним актом серії ІІ-ВЛ №000872 не втратилось для Колективного підприємства "Будматеріали-99" (правонаступника Дирекції з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів), перетвореного, в подальшому, в позивача - Приватне підприємство "Люблинецьбуд", та, відповідно, воно зберігається за останнім до приведення прав і обов'язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства.

До Вищого господарського суду України із касаційною скаргою звернулася Люблинецька селищна рада, яка просить скасувати постанову у справі, а рішення - залишити в силі. Скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції приписів статті 182 Цивільного кодексу України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Він вважає правомірним припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою за оспорюваним рішенням. На думку ради, у позивача не виникло прав на спірну земельну ділянку, оскільки таке право не було переоформлено ні ним, ні його попередником.

Від позивача відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г., пояснення представника позивача, переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів законодавства відзначає наступне.

Апеляційним господарським судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі рішення Люблинецької селищної ради №6/2 від 03.09.99 Дирекції по будівництву Люблинецького заводу газосилікатних виробів було видано Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ВЛ №000872 від 30.11.99 та надано у постійне користування для виробничих потреб земельну ділянку, площею 7,40 га. Суд апеляційної інстанції також установив, що 05.05.00 було проведено державну реєстрацію припинення Дирекції по будівництву Люблинецького заводу газосилікатних виробів шляхом її реорганізації в Колективне підприємство "Будматеріали-99" та останнє стало її правонаступником. Разом з тим, як було установлено судом апеляційної інстанції, Приватне підприємство "Люблинецьбуд" (позивач) було створено в результаті перетворення Колективного підприємства "Будматеріали-99" та є правонаступником всіх прав і зобов'язань останнього (статут ПП "Люблинецьбуд", зареєстрованим 04.02.13 за №0000606, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 16.07.14). Установив суд апеляційної інстанції і те, що рішенням Люблинецької селищної ради від 25.11.14 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Дирекції з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів" припинено право постійного користування земельними ділянками загальною площею 7,40 га, із земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення, які були надані раніше Дирекції по будівництву Люблинецького заводу газосилікатних виробів згідно з державним актом на право постійного користування землею серії II-ВЛ №000872 (зареєстрованого 30.11.99 за №61). Цим же рішенням ради вказану земельну ділянку передано до земель запасу Люблинецької селищної ради. Підставою для припинення права постійного користування землею селищною радою було визначено припинення Дирекції з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів шляхом реорганізації. При цьому рада керувалася приписами статей 12, 92, 141 Земельного кодексу України, пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Між тим, в процесі розгляду спору суд апеляційної інстанції установив, що ліквідації названої юридичної особи (Дирекції з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів) не було; що ця юридична особа була припинена в результаті реорганізації шляхом перетворення; що її майно, права та обов'язки (у тому числі, і право користування земельною ділянкою) перейшли до правонаступника. Апеляційний господарський суд установив, що вказане рішення селищної ради від 25.11.14 прийнято радою з порушенням приписів земельного законодавства та порушує права позивача як правонаступника на користування такою землею. Як убачається з матеріалів справи, предметом даного судового розгляду є вимога Приватного підприємства "Люблинецьбуд" заявлена до Люблинецької селищної ради про визнання недійсним рішення останньої від 25.11.14 №36-7/2014 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Дирекції з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів". Скасовуючи рішення місцевого господарського суду, апеляційний господарський суд визнав позовні вимоги обґрунтованими та задовольнив їх. Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України та статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 Земельного кодексу України. За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з приписами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Як вже зазначалося, позивач просив визнати недійсним рішення Люблинецької селищної ради від 25.11.14 №36-7/2014 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Дирекції з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів". Припинення прав на землю унормовано Главою 22 Земельного кодексу України. Згідно з приписами статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій (пункт "в"). При цьому, у земельному законодавстві поняття "припинення діяльності підприємств, установ та організацій" відрізняється від того значення, яке вживається у цивільному та господарському законодавстві. Під припиненням діяльності (у пункті "в" статті 141 Земельного кодексу України) розуміється саме ліквідація підприємства (установи, організації). У випадку припинення юридичної особи шляхом ліквідації припиняються усі належні такій особі права землекористування - оренди, постійного користування тощо. Це випливає із суті ліквідації і стосується всіх без винятку юридичних осіб. Відповідно до приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційна інстанція за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі. Дослідивши усі обставини та зібрані у справі докази, апеляційний господарський суд установив, що Дирекція з будівництва Люблинецького заводу газосилікатних виробів (попередник позивача), якій видавався державний акт на право постійного користування спірною землею, не була припинена шляхом ліквідації; що її припинення відбулося в результаті реорганізації шляхом перетворення (тобто мала місце зміна організаційно-правової форми підприємства) і до нової юридичної особи (правонаступника) перейшли усі майнові права попередньої юридичної особи. Отже, як установив суд апеляційної інстанції, з підтвердженням матеріалами справи, підстави для припинення права постійного користування землею за оспорюваним рішенням (припинення діяльності підприємства - пункт "в" статті 141 Земельного кодексу України) були відсутні. Відтак, суд дійшов висновку про незаконність спірного рішення ради. Як вже зазначалося, у розумінні приписів зазначеної норми, припинення права постійного користування землею з підстави припинення підприємства допускається лише у випадку коли припинення останнього виключає правонаступництво. Наведене узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.02.11 у справі №21-3а11. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Враховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції про обґрунтованість позову визнається правомірним. Згідно з приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази, додатково перевіряти їх. Доводи касаційної скарги не спростовують наведеного і установленого судом апеляційної інстанції, тому підстави для скасування переглянутої постанови апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 18.08.15 у справі №903/431/15 залишити без змін.

Касаційну скаргу Люблинецької селищної ради Ковельського району Волинської області залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

В. Швець