КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа№ 910/18640/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Коротун О.М.

за участю представників сторін

від позивача: не з'явився;

від відповідача : Шапран Л.І. - представник за дов. №13-НЮ від 11.01.2016 року,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року

у справі №910/18640/15 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-комплект"

до Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця"

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-комплект" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця" (далі - відповідач) про стягнення 275 160,00 грн основного боргу, 123 624,97 грн інфляційних втрат, 5088,58 грн 3% річних та 49197,10 грн. пені.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем умов договору поставки № ПЗ/Т-142124/НЮ від 23.10.2014 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця", з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект", на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду грошові кошти: 275160,00 грн основного боргу, 119637,12 грн інфляційних втрат, 5088,58 грн 3% річних, 49197,10 грн пені та 8 981,65 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-західна залізниця" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року по справі № 910/18640/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

При цьому, скаржник відзначив, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не взяв до уваги клопотання представника залізниці про застосування ст. 233 Господарського процесуального кодексу України щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2015 року апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця" було прийнято до провадження.

26.01.2016 року через відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про припинення провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідача 275160,00 грн заборгованості.

Розглянувши в судовому засіданні дане клопотання, колегія суддів дійшла до висновку, що воно не підлягає задоволенню, як необґрунтоване, оскільки основна сума заборгованості 2715160,00 грн перерахована на рахунок позивача після винесення судом першої інстанції спірного рішення, що підтверджується платіжним дорученням №65 від 29.12.2015 року.

У судовому засіданні 26.01.2016 року представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити з урахуванням задоволення вищевказаного клопотання, рішення місцевого господарського суду - скасувати.

В судове засідання 26.01.2016 року представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, направленням на адреси місцезнаходження сторін апеляційного провадження копії ухвали від 26.11.2015 року. Отримання процесуального документа позивачем підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 13948368.

Жодних клопотань, заяв або пояснень від позивача не надходило.

Разом з цим, згідно частини 3 пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ст. 102 ГПК України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

23.10.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-комплект" (постачальник) та Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-західна залізниця" (замовник) було укладено договір поставки № ПЗ/Т-142124/НЮ від 23.10.2014 року (далі - договір), згідно з п.п. 1.1. якого, постачальник зобов'язується поставити та передати у власність замовнику продукцію (товар), відповідно до Специфікації № 1, а замовник зобов'язується прийняти і оплатити цей товар на умовах договору.

Згідно зі специфікацією № 1 товар за договором поставки є: верстат токарно-гвинторізний СА6140В-1500 (1 шт.) вартістю 275160,00 грн.

Замовник оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у специфікації № 1 (п. 6.1. договору).

Відповідно до п. 7.2. договору поставки замовник здійснює оплату поставленого товару протягом 20 днів з дня його отримання. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками акту прийому-передачі товару або видаткової накладної.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору поставки позивачем було поставлено відповідачу товар на вартістю 275160,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 1462 від 13.11.2014 року (а.с 14).

02.12.2014 року сторонами складено Акт виконання пусконалагоджувальних робіт від 02.12.2014 року, згідно з яким постачальник виконав, а замовник прийняв пусконалагоджувальні роботи верстату токарно-гвинторізного СА6140В-1500.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 275160,00 грн основного боргу.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно п. 11.2. договору у разі порушення строків оплати замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Київський апеляційний господарський суд, перевіривши правильність розрахунку пені, 3% річних та інфляційних нарахувань погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового стягнення 49197,10 грн пені, 5088,58 грн 3% річних та 119637,12 грн інфляційних нарахувань.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання скаржника, що суд першої інстанції не взяв до уваги клопотання представника залізниці про застосування ст. 233 Господарського кодексу України щодо розміру штрафних санкцій, з оглядку на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, та правильно встановлено судом першої інстанції, розмір стягуваної пені не є надмірно великим порівняно з основною сумою заборгованості, крім того, відповідачем в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів складності свого фінансового стану, що зумовлює відхилення посилань відповідача.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги інфляційні процеси в державі та ступінь виконання зобов'язання за спірним договором при наданні оцінки висновкам суду першої інстанції щодо відмови в клопотанні представника відповідача про застосування ст. 233 Господарського кодексу України щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Тобто, суд першої інстанції в своєму рішенні дослідив дане питання та дав належну оцінку вищевказаному клопотанню відповідача.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32-34, 36, 43, 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року у справі №910/18640/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/18640/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун