КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р. Справа№ 910/25598/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Ткаченка Б.О.

За участю представників сторін:

від позивача: Марфіна А.І. - представник за довіреністю;

від відповідача: Завойська Т.В. - представник за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Колективного підприємства "Сігма"

на рішення Господарського суду м. Києва від 04.11.2015 року

у справі № 910/25598/15 (головуючий суддя: Прокопенко Л.В.)

за позовом Колективного підприємства "Сігма"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕА Електронікс

Україна"

про визнання договору частково недійсним

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Колективне підпиємство "Сігма" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕА Електронікс Україна" про визнання договору № 3 від 08.01.2014 рорку в частині пункту 3.10 та п. 8.2. недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що п. 3.10 Договору, яким ціна за поставлений товар встановлюється в еквіваленті іноземної валюти, є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства. Крім того, позивач зазначив, що рахунок-фактура є одностороннім документом та не може бути прирівняний до специфікації, якою сторони за взаємною згодою погоджують істотні умови договору поставки, отже, п. 8.2 договору, яким передбачено те, що замість специфікацій можуть використовуватись рахунки-фактури, які складаються на підставі заявок покупця, також суперечить вимогам чинного законодавства.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 04.11.2015 року у справі № 910/25598/15 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на ті самі підстави, що й позовній заяві.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти її вимог заперечує та просить суд залишити її без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.01.2014 року між Колективним підприємством "Сігма" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕА Електронікс Україна" було укладено договір поставки № 3, за умовами якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця у визначені цим договором строки комплектуючі вироби, вимірювальні прилади, паяльне устаткування, електронні компоненти, зазначені у специфікації, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору у специфікації зазначається найменування товару, його кількість, ціна, термін поставки, загальна вартість товару. Специфікація є невід"ємною частиною договору.

Згідно з п. 2.1 Договору строк поставки товару зазначається у специфікації. Постачальник має право на поставку товару партіями. Поставка товару може бути здійснена на підставі однієї чи декількох специфікацій, які за договором іменується як специфікація чи специфікації.

У п. 3.1 Договору сторони узгодили, що ціна кожної одиниці товару вказана в специфікації і виражається в гривні.

Пунктом 3.10 Договору сторони погодили, що у разі збільшення на день оплати курсу долару США та/або Євро до гривні, що склався на міжбанківському валютному ринку, більш ніж на 2% у порівняні з курсом на дату підписання Специфікації, оплата Товару здійснюється Покупцем за цінами, збільшеними пропорційно росту курсу долару США та/або Євро. Джерелом визначення курсу долару США або Євро на міжбанківському валютному ринку приймається Сторонами сайт в Інтернеті: (http://www.udinform.com.). Курсом на день оплати вважається курс продажу долару США або Євро на міжбанківському валютному ринку за попередній робочий день на момент закриття торгової сесії.

Відповідно до п. 8.2 Договору замість специфікацій можуть використовуватись рахунки-фактури, які складаються на підставі заявок покупця. Рахунки-фактур складені на підставі заявок покупця мають містити посилання на дату та номер Договору.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як на підставу для визнання п. 3.10 правочину недійсним, позивач посилається на те, що він суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 189 ГК України та постанові Кабінету Міністрів України «Про удосконалення порядку формування цін» № 1998 від 18.12.1998, якою встановлено, що формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці.

Відповідно до п. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За приписами ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Пунктами 1, 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, чинне законодавство України забороняє застосування іноземної валюти лише як засобу платежу в розрахунках між резидентами, однак, не містить приписів щодо заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1998 від 18.12.1998 р. «Про удосконалення порядку формування цін» встановлено, що формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці.

Відповідно до п. 3.1., 3.4. договору, грошове зобов'язання за цим договором зі сплати вартості поставленого товару виражене у грошовій одиниці України - гривні, що відповідає вимогам чинного законодавства, у тому числі і постанові Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 № 1998 «Про удосконалення порядку формування цін».

Стосовно посилань позивача на те, що оспорюваний пункт 8.2. договору не містить належного визначення товару, строку поставки та ціни, відповідно суперечить вимогам закону, судова колегія зазначає наступне.

За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, при укладанні спірного договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме:

- зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства.

- волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі;

- спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства;

- правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Зі спірного договору вбачається, що сторонами при його укладенні було визначено предмет договору та розділом 8 інші умови договору, а саме те, що підставою для здійснення поставки є підписана сторонами специфікація або рахунок-фактура. Постачальник підтверджує замовлення виставленням покупцю рахунок-фактури, що містить посилання на дату та номер.

Розділом 3. Ціна Товару. Умови оплати Товару оспорюваного Договору сторони вичерпно визначили:

а) ціну договору як суму вартості всіх поставок та спосіб визначення ціни на кожну партію товару - у специфікаціях та рахунок-фактурі;

б) складові ціни - вартість тари і пакувального матеріалу, всі витрати на виробництво і транспортування товару на склад покупця плюс ПДВ;

в) спосіб зміни ціни договору без попереднього погодження іншої сторони за умови збільшення більш ніж на 2% курсу валют, що склався на міжбанківському валютному ринку на день оплати за цінами збільшеними пропорційно росту курсу валют.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Колективного підприємства "Сігма" на рішення Господарського суду м. Києва від 04.11.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 04.11.2015 року у справі № 910/25598/15 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/25598/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.О. Алданова

Б.О. Ткаченко