РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016Справа №910/32056/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрові хвилі"

про стягнення 78 134,32 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Кирищук В.П. (довіреність № 91/2015/11/11-5 від 11.11.2015)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрові хвилі" про стягнення 78134,32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов угоди №150-14-е від 07.07.2014 про реструктуризацію заборгованості за договором на постачання електричної енергії №516 від 07.03.1995 щодо сплати боргу за використану електричну енергію в строки, визначені вказаною угодою, у зв'язку з чим, позивачем заявлено до стягнення суму основного боргу у розмірі 39227,79 грн. Також, внаслідок прострочення грошового зобов'язання, позивачем нараховані пеня у розмірі 17386,28 грн., 3% річних у розмірі 1429,00 грн. та інфляційну складову боргу у розмірі 20091,25 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2015 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі № 910/32056/15, розгляд справи призначено на 12.01.2016.

В судове засідання 12.01.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання 12.01.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 розгляд справи №910/32056/15, на підставі ст. 77 ГПК України, відкладено на 26.01.2016.

25.01.2016 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення та документи по справі.

Представник позивача в судовому засіданні 26.01.2016, надав пояснення по суті позовних вимог, підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 26.01.2016 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

У відповідності до п. п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу від 25.01.2016 з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта", поштове відправлення №349, за яким на адресу відповідача направлено ухвалу від 12.01.2016, вручене адресату 21.01.2016.

Таким чином, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 26.01.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.03.1995 між позивачем як енергопостачальною організацією та відповідачем як абонентом укладено договір на використання електричної електроенергії №516 (далі - договір), відповідно до умов якого енергопостачальна організація зобов'язалась відпускати абоненту електроенергію як різновид промислової продукції, а абонент зобов'язався оплачувати використану електричну енергію та потужність, а також вносити всі інші платежі за розрахунковий період.

07.07.2014 між позивачем (кредитором) та відповідачем (боржником), укладено угоду №150-14-е про реструктуризацію заборгованості за активну електричну енергію за договором №516 від 07.03.1995 на постачання електричної енергії (надалі - угода про реструктуризацію заборгованості).

Відповідно до п. 1 угоди про реструктуризацію заборгованості, боржник визнає та підтверджує заборгованість перед кредитором за договором на постачання електричної енергії від 07.03.1995 № 516 (особовий рахунок 3309516) сумою 39227,79 грн., за активну електричну енергію, у т.ч. ПДВ 6537,96 грн., станом на 01.07.2014.

Згідно із п. 2 угоди про реструктуризацію заборгованості, боржник зобов'язується сплатити зазначену у п. 1 цієї угоди суму протягом липня 2014 - грудня 2014. Так, згідно із умовами угоди, відповідач зобов'язався здійснювати оплату заборгованості за наступним графіком: до 19.07.2014 - 6557,79 грн., до 19.08.2014 - до 6534,00 грн., до 19.09.2014 - до 6534,00 грн., до 19.10.2014 - до 6534,00 грн., до 19.11.2014 - до 6534,00 грн., до 19.12.2014 - до 6534,00 грн.

Відповідно до п. 3 угоди про реструктуризацію заборгованості, разом із сплатою суми, зазначеної у п. 1 цієї угоди, відповідач зобов'язався щомісяця оплачувати поточне споживання згідно з договором на постачання електричної енергії.

При проведенні сплати заборгованості боржник зобов'язався посилатися в реквізитах "призначення платежу" платіжного документа на цю угоду. За відсутності чіткого формулювання призначення платежу отримані кредитором кошти зараховуються в першу чергу як оплата поточного споживання енергії, а залишок коштів (за наявності) - на виконання цієї угоди (п. 4 угоди).

Пунктом 5 угоди про реструктуризацію заборгованості сторони погодили, що у разі порушення строків та/або розмірів погашення заборгованості відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 6 угоди про реструктуризацію заборгованості, у разі порушення відповідачем умов цієї угоди (невиконання або неналежне виконання) вона може бути розірвана в односторонньому порядку за заявою позивача. При цьому умова угоди щодо розстрочення сплати боргу втрачає чинність та кредитор набуває право вимоги всієї несплаченої частини боргу. У такому разі угода вважається розірваною через один місяць після письмового повідомлення позивача про це відповідача.

Ця угода є невід'ємною частиною договору на постачання електричної енергії №516 від 07.03.1995 (пункт 8 угоди).

У зв'язку із невиконанням відповідачем умов угоди №150-14-е від 07.07.2014 про реструктуризацію заборгованості та договору на постачання електричної енергії №516 від 07.03.1995, позивач направив на адресу відповідача лист вих. №34/4-6766 від 16.11.2015, в якому вимагав в семиденний термін здійснити оплату за спожиту електричну енергію.

З огляду на невиконання відповідачем угоди №150-14-е від 07.07.2014 про реструктуризацію заборгованості за договором на постачання електричної енергії №516 від 07.03.1995, позивачем заявлено про стягнення з відповідача суму основного боргу у розмірі 39227,79 грн., пеню у розмірі 17386,28 грн., 3% річних у розмірі 1429,00 грн. та інфляційну складову боргу у розмірі 20091,25 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, у зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором №516 на постачання електричної енергії від 07.03.1995 в частині оплати використаної електричної енергії та наявністю заборгованості за вказаним договором у розмірі 39227,79 грн., між позивачем та відповідачем укладено угоду №150-14-е від 07.07.2014про реструктуризацію заборгованості за активну електричну енергію за договором №516 від 07.03.1995 на постачання електричної енергії.

Згідно із угодою про реструктуризацію заборгованості, відповідач визнав та підтвердив факт наявності станом на 01.07.2014 заборгованості за договором №516 на постачання електричної енергії від 07.03.1995 у сумі 39227,79 грн. та зобов'язався здійснювати оплату заборгованості за наступним графіком: до 19.07.2014 - 6557,79 грн., до 19.08.2014 - до 6534,00 грн., до 19.09.2014 - до 6534,00 грн., до 19.10.2014 - до 6534,00 грн., до 19.11.2014 - до 6534,00 грн., до 19.12.2014 - до 6534,00 грн.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем умов угоди про реструктуризацію заборгованості та сплати боргу у сумі 39227,79 грн. в строки, визначені даною угодою.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за угодою №150-14-е від 07.07.2014 про реструктуризацію заборгованості за активну електричну енергію у розмірі 39227,79 грн. належним чином доведена, документально підтверджена та відповідачем не спростована.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки, розмір невиконаного зобов'язання за угодою №150-14-е від 07.07.2014 про реструктуризацію заборгованості за активну електричну енергію за договором №516 від 07.03.1995 на постачання електричної енергії підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 39227,79 грн.

Позивач, також, просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 17386,28 грн., 3% річних у розмірі 1429,00 грн. та інфляційну складову боргу у розмірі 20091,25 грн.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати погашення заборгованості встановлена сторонами у п. 5 угоди про реструктуризацію заборгованості.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Як встановлено судом, сторони, укладаючи угоду про реструктуризацію заборгованості, не встановили іншого порядку нарахування штрафних санкції, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Позивачем, в порушення приписів ч. 6 ст. 232 ГПК України, нараховано пеню за порушення строків оплати заборгованості за періоди, які перевищують шість місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Таким чином, нарахування пені має здійснюватись за періоди з 19.07.2014 по 19.01.2015, з 19.08.2014 по 19.02.2015, з 19.09.2014 по 19.03.2015, з 19.10.2014 по 19.04.2015, з 19.11.2014 по 19.05.2015, з 19.12.2014 по 19.06.2015.

Суд, перевіривши розрахунки пені, встановив, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пеня у розмірі 7017,79 грн., а тому позовні вимоги у цій частині, суд задовольняє частково.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

Розрахунок 3% річних у розмірі 1295,02 грн. є арифметично вірним, у зв'язку із чим, вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що розмір інфляційних втрат становить 20536,48 грн.

Однак, враховуючи те, що позивачем у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України не заявлялось клопотань про можливість суду виходити за межі позовних вимог, то з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних втрат в розмірі 1429,00 грн., що заявлені позивачем до стягнення, а тому дана позовна вимога підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київенерго" частково.

Судовий збір за розгляд справи, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з обмеженою відповідальністю "Дніпрові хвилі" (02160, м. Київ, ст. метро "Гідропарк", ) на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, 5, ) заборгованість у розмірі 39227,79 грн., пеню у розмірі 7017,79 грн., 3% річних у розмірі 1429,00 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 20091,25 грн., судові витрати у розмірі 1218,00 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 01.02.2016

Суддя С.О. Турчин