ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016 Справа № 917/2532/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 лайт", вул. Глибочицька, 53, м.Київ, 04050

до Публічного акціонерного товариства "Полтава банк", вул. Паризької комуни, буд. 40-А, м.Полтава, 36020

про стягнення 50 000,00 грн.

Суддя Ківшик О.В.

Представники у судовому засіданні 24.12.2015 р. :

від позивача: ОСОБА_2, довіреність від 20.12.2015 р.;

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність від 16.11.2015 р.; ОСОБА_4, довіреність від 16.01.2015 р..

У судовому засіданні 24.12.2015 р. в порядку ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 27.01.2016 р. до 11 год. 30 хв. з огляду на задоволене судом клопотання про відкладення розгляду справи та невиконання позивачем вимог суду.

Представники у судовому засіданні 27.01.2016 р. :

від позивача: ОСОБА_2, довіреність від 20.12.2015 р.;

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність від 16.11.2015 р.; ОСОБА_4, довіреність від 18.01.2016 р..

27.01.2016 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 лайт" про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Полтава банк" 50 000,00 грн. шкоди, заподіяної працівниками останнього.

Позивач вимоги суду (п. 4.1 ухвали від 03.12.2015 р. про порушення провадження у даній справі) виконав не у повному обсязі, причин щодо цього суду не повідомив. Останній відповідно до пп. 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України та пп. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" був належним чином та завчасно за місцезнаходженням згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, а також про покладені на нього обов'язки, про що свідчать матеріали справи.

При вирішенні спору судом враховано як надані у п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розяснення про те, що згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання, так і відсутність відповідного клопотання з боку позивача.

Позивач надав суду заяву вх. № 890 від 27.01.2016 р. про збільшення розміру позовних вимог, відповідної до якої просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Полтава банк" 368 212,00 грн. шкоди, заподіяної працівниками останнього.

За приписами ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог.

Оскільки зазначена заява відповідає правилам вчинення відповідних процесуальних дій, остання приймається судом до розгляду в даному позовному провадженні, спір розглядається в межах предмету спору в редакції даної заяви.

Представник позивача у судовому засіданні підтримує позовні вимоги за мотивами, викладеними у позовній заяві.

Відповідач надав суду відзив на позов № 011-001/3375 від 18.12.2015 р. (вх. № 18455 від 21.12.2015 р.), за мотивами якого проти позову заперечує. Представниками відповідача заперечення проти позову у судовому засіданні підтримані.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази, суд

встановив :

Як стверджує у позовній заяві позивач :

- Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 лайт" має відкритий поточний рахунок в AT "Банк Богуслав";

- 20 грудня 2013 року невстановленою особою, шляхом несанкціонованого втручання в роботу комп'ютерних систем Позивача було списано (перераховано) з поточного рахунку останнього 368 212,00 грн., належним і допустимим доказом чого є відповідна банківська виписка;

- в наступному, незаконно списані з рахунку позивача кошти бути перераховані тією ж невідомою особою на відкритий у ДРУ ПАТ "Полтава Банк" (далі по тексту - відповідач) поточний рахунок Приватного підприємства "Верес", які в подальшому через злочинну фінансову схему відмивання та обготівковання коштів, були через касу банку зняті в готівковій формі;

- до Єдиного реєстру досудового розслідування було внесено відомості під №0018714 за ознаками кримінального правопорушення, склад якого зафіксований ч. І ст.367 Кримінального кодексу України ("Службова недбалість"), доказом чого є витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогою про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Полтава банк" 368 212,00 грн. шкоди, заподіяної працівниками останнього.

В обґрунтування позовних вимог останній посилається на те, що працівниками відповідача при проведенні банківської операції було порушено ст. 1087 ЦК України, щодо необхідності проведення розрахунків виключно в готівковій формі; працівниками відповідача при проведенні банківської операції було порушено ст.ст. 6, 15 та 16 Закону України "Про запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму", у частині необхідності проведення ідентифікації клієнта банку та зупинення операцій по рахунку; працівниками відповідача при проведенні банківської операції було порушено п. 1 Постанови НБУ № 210, щодо встановлення граничних сум розрахунків у готівковій формі; працівниками відповідача при проведенні банківської операції було порушено п. 5.12 постанови правління НБУ № 189 від 14.05.2003 р. щодо порядку ідентифікації та вивчення клієнта; вчинене працівниками відповідача правопорушення призвело до майнових збитків Позивача, що проявляється у позбавленні останнього права власності на грошові кошти; розмір завданих позивачу майнових збитків становить 368 212,00 грн.; між протиправною поведінкою відповідача та майновими збитками завданими позивачу існує причиновий зв'язок; при завданні позивачу майнової шкоди ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 перебували у трудових взаємовідносинах із відповідачем, а обов'язок по відшкодування завданої шкоди, згідно статті 1172 ЦК України, покладається саме на відповідача, що в підсумку надає суду законні підстави для винесення судового рішення про стягнення з відповідача майнової шкоди завданої позивачу.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22 Цивільного кодексу України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний звязок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є : втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в грошовій сумі у повному обсязі.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, у т.ч. у вигляді відшкодування збитків, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною (ст. 224 Господарського кодексу України).

Крім того, відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Обовязок по відшкодуванню збитків настає для субєктів господарювання у разі порушення господарського зобовязання в результаті неналежного виконання (або невиконання) умов договору (ст.ст. 224, 225 Господарського України, ст. 623 Цивільного кодексу України) або внаслідок завдання шкоди без договірних правовідносин (глава 82 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, закріпленим у ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків (п. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для притягнення до цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді відшкодування заподіяної ним шкоди є наявність складу правопорушення : протиправна поведінка особи, шкода, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

При цьому чинне законодавство передбачає принцип вини контрагента або особи, яка завдала шкоду як підставу для відшкодування заподіяних збитків (шкоди) : за приписами п. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як вже зазначалося вище, в обґрунтування підстав позову в частині протиправної поведінки працівників відповідача позивач посилається на те, що :

- грошові кошти в сумі 368 212,00 грн. Були списані з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 лайт", який відкрито в AT "Банк Богуслав" 20 грудня 2013 року невстановленою особою шляхом несанкціонованого втручання в роботу комп'ютерних систем Позивача. Проте дані обставини в частині факту несанкціонованого втручання в роботу комп'ютерних систем позивача невстановленими особами до пустими доказами на підтверджено. При цьому суд виходи з того, що зазначені правопорушення мають ознаки кримінально переслідуваних, а тому допустимими доказам в даному випадку є лише вирок суду, який набрав законної сили;

- працівники відповідача порушили приписи ст. 1087 ЦК України щодо необхідності проведення розрахунків виключно в готівковій формі та п. 1 Постанови НБУ № 210 щодо встановлення граничних сум розрахунків у готівковій формі.

Відповідно до ст. 1087 Цивільного кодексу України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Постановою Правління Національного банку України № 210 від 06.06.2013 р., яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 липня 2013 р. за № 1109/23641 "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" установлено граничну суму розрахунків готівкою: підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня в розмірі 10000 (десяти тисяч) гривень; фізичної особи з підприємством (підприємцем) протягом одного дня за товари (роботи, послуги) у розмірі 150000 (ста п'ятдесяти тисяч) гривень; фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150000 (ста п'ятдесяти тисяч) гривень.

У п. 2.2. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України № 637 від 15.12.2004 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 р. за № 40/10320, підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Пунктом 2.3. цього ж Положення встановлено, що підприємства (підприємці) мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою та/або з фізичними особами протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами в межах граничних сум розрахунків готівкою, установлених відповідною постановою Правління Національного банку України. Кількість підприємств (підприємців) та фізичних осіб, з якими здійснюються розрахунки, протягом дня не обмежується.

З системного аналізу наведених норм вбачається, що позивач неправомірно посилається на вказані норми, оскільки приписи останніх не регулюють спірні правовідносини, оскільки зазначені обмеження встановлені для готівкових розрахунків між юридичними та фізичними особами і не стосуються операцій з отримання готівки з кас банків;

- працівниками відповідача при проведенні банківської операції було порушено ст.ст. 6, 15 та 16 Закону України "Про запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму", у частині необхідності проведення ідентифікації клієнта банку та зупинення операцій по рахунку.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму" (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) фінансова операція підлягала обов'язковому фінансовому моніторингу у разі, якщо сума, на яку вона проводиться, дорівнює чи перевищує 150 000 гривень (для суб'єктів господарювання, які проводять азартні ігри, - 13 000 гривень) або дорівнює чи перевищує суму в іноземній валюті, еквівалентній 50 000 гривень (для суб'єктів господарювання, які проводять азартні ігри, - 13 000 гривень), та має одну або більше визначених ст. 15 ознак, зокрема, зарахування коштів на поточний рахунок юридичної або фізичної особи - підприємця чи списання коштів з поточного рахунка юридичної або фізичної особи - підприємця, період діяльності якої не перевищує трьох місяців з дня реєстрації, або зарахування коштів на поточний рахунок чи списання готівки з поточного рахунка юридичної або фізичної особи - підприємця у разі, якщо операції на зазначеному рахунку не здійснювалися з дня його відкриття (п. 5); здійснення розрахунку за фінансовою операцією у готівковій формі (п. 10).

Приватному підприємству "Верес" 11.03.2009 р. було відкрито поточний рахунок № 260077262 у Публічному акціонерному товариству "Полтава банк", що підтверджується довідкою № 011-001/471/1 від 17.12.2015 р. (а.с. 92), 11.03.2009 р. обороти за яким складали 295 885,00 грн..

Отже, операції по рахунку Приватного підприємства "Верес" здійснювалися з дня його відкриття. За наведеного вище мотивування суд дійшов висновку, що відповідно до законодавства, операція з отримання готівки не є розрахунком за фінансовою операцією у готівковій формі.

Таким чином, твердження позивача про обовязковість фінансового моніторингу операції з видачі готівки клієнту банку суперечать чинному на момент виникнення спірних правовідносин законодавству, твердження про порушення працівниками відповідача вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» № 249-IV в редакції, що була чинна станом на 23.12.2013 року, є неправомірними.

Суд погоджується з твердженням відповідача про те, що операції по рахунку клієнта з отримання коштів готівкою підлягають обов'язковому фінансовому моніторингу лише з 06.02.2015 року відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" від 14 жовтня 2014 року № 1702-V1I, який набрав чинності 06.02.2015 року;

- працівниками відповідача при проведенні банківської операції було порушено п. 5.12 постанови правління НБУ № 189 від 14.05.2003 р. щодо порядку ідентифікації та вивчення клієнта.

Постановою Правління Національного банку України № 189 від 14.05.2003 р., яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 20 травня 2003 р. за № 381/7702, затверджено Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, яке було чинне на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до п. 5.12 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу банк зобов'язаний проводити обов'язкове уточнення інформації щодо ідентифікації та вивчення клієнта в разі: а) зміни власника істотної участі, контролера; б) зміни місцезнаходження (проживання та/або перебування) власника рахунку, довіреної особи; в) унесення змін до установчих документів; г) закінчення строку (припинення) дії, втрати чинності чи визнання недійсними поданих документів. Для клієнтів, ризик проведення якими фінансових операцій з легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму оцінюється банком як низький та які не підтримують ділових відносин з банком або не здійснюють подальших разових фінансових операцій на значну суму (у разі наявності попередньої разової фінансової операції на значну суму) протягом останніх 6 місяців, банк проводить уточнення/обов'язкове уточнення інформації щодо ідентифікації та вивчення таких клієнтів під час їх наступного звернення до банку та/або ініціювання ними проведення фінансових операцій. При цьому під разовою фінансовою операцією на значну суму у даному Положенні слід розуміти проведення фінансової операції без відкриття рахунку клієнту з готівкою на суму, що дорівнює або перевищує 150000 гривень, або на суму, еквівалентну зазначеній сумі в іноземній валюті.

За даними відповідача, Приватне підприємство "Верес" не відноситься до клієнтів з низьким рівнем ризиків проведення фінансових операцій, дане підприємство має відкритий рахунок в установі банку відповідача.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріалами справи не доведено вчинення працівниками відповідача протиправних дій при здійсненні банківської операції з видачі грошових коштів клієнту банку - Приватному підприємству "Верес", що виключає притягнення Публічного акціонерного товариства "Полтава банк" до цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування заподіяних ним збитків у вигляді майнової шкоди з огляду на відсутність повного складу правопорушення, позивач довільно на власний розсуд тлумачить норми чинного законодавства, а тому позовні вимоги щодо стягнення завданої відповідачем майнової шкоди в розмірі 368 212,00 грн. задоволенню не підлягають.

Заперечення відповідача проти позову судом оцінюються як правомірні за наведеним вище мотивуванням.

Понесені при пред'явленні позову судові витрати з оплати судового збору відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити.

Повне рішення складене 29.01.2016 р..

Суддя О.В. Ківшик

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги або внесення апеляційного подання рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.