ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.01.2016 Справа № 920/1762/15

Господарський суд Сумської області, у складі колегії суддів: головуючого судді Лугової Н.П., суддів Жерьобкіної Є.А., Яковенко В.В, розглянувши матеріали справи № 920/1762/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Демпург-М»,

м. Суми;

до відповідачів: 1. Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», м. Київ;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумський завод

гумотехнічних виробів», м. Суми;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче об'єднання «Гумотехніка», м. Суми;

про визнання поруки припиненою,-

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 20.11.2015 року);

Від першого відповідача: ОСОБА_2 (дов. № 05-5/80 від 24.11.2015 року);

Від другого відповідача: не зявився,

Від третьої особи: не зявився;

При секретарі судового засідання Кириченко-Шелест А.Г.

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд визнати поруку товариства з обмеженою відповідальністю «Демпург-М» за договором поруки № 2013-02/36DC-2 від 28.03.2013 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «БМ Банк» в особі директора відділення № 36 АТ «БМ Банк» ОСОБА_3, товариством з обмеженою відповідальністю «Демпург-М» в особі директора ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Сумський завод гумотехнічних виробів» в особі генерального директора ОСОБА_5 припиненою відповідно до ч. 1 статті 559 Цивільного кодексу України, у звязку із підписанням відповідачами без згоди позивача додаткових угод № 13 та № 14 до договору відновлюваної кредитної лінії № 2013-02/36/DC від 28.03.2013 року, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності позивача.

17 грудня 2015 року перший відповідач надіслав відзив № 2832-05/5 від 16.12.2015 року, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог і зазначає, що до додаткових договорів № 13 від 30.01.2015 року та № 14 від 16.06.2015 року не вносились зміни, що призвели, або могли призвести до збільшення обсягу відповідальності позивача, оскільки встановлення процентної ставки у розмірі 11,5 % процентів річних за користування кредитом було погоджено з позивачем у пункті 1 додаткового договору № 9 від 15.08.2014 року до договору поруки. Зміни до основного зобов'язання в частині відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за яких нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами не вносились, а умова погашення кредиту в строк до 27.03.2015 року також була погоджена з позивачем. Ліміт кредитування, а отже і розмір основного зобов'язання в сумі 800 000,00 євро погоджений з поручителем додатковим договором № 2 від 23.12.2013 року і, як вказує відповідач, не збільшувався, а був зменшений до 785 000,00 євро додатковим договором № 13 від 30.01.2015 року до кредитного договору. Крім цього, на думку відповідача, помилковою є позиція позивача, що у зв'язку з підвищенням розміру 2-ох щомісячних платежів з 10 000,00 євро до 17 500,00 євро, обсяг його відповідальності збільшився або міг збільшитись, оскільки єдиною підставою для зміни сум погашення щомісячних платежів у лютому та березні 2015 року стало існування простроченої заборгованості за грудень 2014 року в сумі 7 500, 00 євро та січень 2015 року в сумі 7 500,00 євро, оплата якої була включена до суми погашення в дані періоди. При цьому, штрафні санкції за несвоєчасне погашення вищевказаних сум не застосовувались.

В судовому засіданні 13 січня 2016 року перший відповідач надав письмові пояснення, в яких просить суд відмовити в задоволенні позову, обґрунтовуючи це тим, що відповідно до умов п. 1.1. договору поруки виходячи з редакції додаткового договору № 9 до договору поруки, який погоджений позивачем, він поручається перед кредитором за своєчасне та повне виконання боржником зобовязання здійснити погашення кредиту у розмірі 800 000,00 євро до 27.03.2017 року, сплатити кредитору проценти за користування кредитом, у розмірі та на умовах зазначених у кредитному договорі, штрафи, пені, комісійні винагороди в розмірі та в строки, визначені кредитним договором, та інші платежі у розмірі, порядку та на умовах зазначених у кредитному договорі, за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Таким чином, як зазначив представник відповідача-1, позивач зобовязався відповідати перед відповідачем за невиконання ТОВ Сумський завод гумотехнічних виробів усіх його зобовязань, що виникли з кредитного договору в повному обсязі, як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

22 січня 2015 року перший відповідач надав суду клопотання № 2931-05/5 від 19.01.2016 року, в якому зазначає, що позовні вимоги є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. А також просить суд долучити до матеріалів справи копію розрахунку кредитної заборгованості позичальника ТОВ «Сумський завод гумотехнічних виробів» перед АТ «БМ Банк» станом на 20.08.2015 року за період з 28.03.2013 року по 19.08.2015 року та копію листа АТ «БМ Банк» № 30-36-01/761.

Подані документи прийняті судом та долучені до матеріалів справи.

Уповноважений представник позивача в судовому засіданні надав усні пояснення по справі та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник першого відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

В судове засідання 25.01.2016 року уповноважений представник другого відповідача не прибув, обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву не подав, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судове засідання не прибув, письмових пояснень, щодо своєї позиції по справі не надав.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу та оцінивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

28 березня 2013 року між першим та другим відповідачами було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2013-02/36/DС.

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому, вносились зміни до умов кредитного договору шляхом укладення додаткових договорів, а саме додатковим договором № 1 від 11.04.2013 року, додатковим договором № 2 від 18.04.2013 року, додатковим договором № 3 від 19.04.2013 року, додатковим договором № 4 від 10.12.2013 року, додатковим договором № 5 від 23.12.2013 року, додатковим договором № 6 від 03.04.2014 року, додатковим договором № 7 від 14.04.2014 року, додатковим договором № 8 від 18.04.2014 року, додатковим договором № 9 від 29.04.2014 року, додатковим договором № 10 від 06.05.2014 року, додатковим договором № 11 від 13.05.2014 року, додатковим договором № 12 від 15.08.2014 року, додатковим договором № 13 від 30.01.2015 року, додатковим договором № 14 від 16.06.2015 року.

Відповідно до пункту 1.1. договору відновлювальної кредитної лінії в редакції додаткового договору № 13 від 30.01.2015 року перший відповідач зобовязується надавати на умовах цього договору, а другий відповідач зобовязується отримувати, належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит в розмірі 785 000,00 (сімсот вісімдесят пять тисяч євро 00 євроцентів) євро та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Кредит надається у вигляді не відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з позичкового рахунку № 700 на поточний рахунок другого відповідача в безготівковому порядку на ведення поточної діяльності та на придбання обладнання, але не більш ніж 100 000,00 євро (надалі Цільове призначення). У разі , якщо ліміт кредитування буде вичерпано, другий відповідач не має право отримати наступний транш в межах ліміту кредитування навіть за умови погашення попередньої заборгованості за договором (п. 1.2. договору відновлювальної кредитної лінії в редакції додаткового договору № 13 від 30.01.2015 року).

28 березня 2013 року між першим відповідачем, другим відповідачем та позивачем був укладений договір поруки № 2013-02/36/DC-2, згідно якого позивач поручився перед першим відповідачем за своєчасне та повне виконання другим відповідачем зобов'язань за кредитним договором № 2013-02/36/DC від 28.03.2013, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

У разі порушення другим відповідачем зобовязань за кредитним договором другий відповідач і позивач відповідають перед першим відповідачем як солідарні боржники (п. 1.2. договору поруки).

Як свідчать матеріали справи, у подальшому вносились зміни до умов договору поруки № 2013-02/36/DC-2 від 28.03.2013 року, а саме шляхом укладення 10.12.2013 року додаткового договору № 1, 23.12.2013 року додаткового договору № 2, 03.04.2014 року додаткового договору № 3, 14.04.2014 року додаткового договору № 4, 18.04.2014 року додаткового договору № 5, 29.04.2014 року додаткового договору № 6, 06.05.2014 року додаткового договору № 7, 13.05.2014 року додаткового договору № 8, 15.08.2014 року додаткового договору № 9.

Позивач зазначає, що згоди на зміну зобов'язання за договором № 2013-02/36/DC відновлюваної кредитної лінії від 28.03.2013 року шляхом укладення додаткових договорів № 13 від 30.01.2015 року та № 14 від 16.06.2015 року не надавав. Відповідних додаткових договорів до договору поруки про визнання позивачем вищевказаних змінених зобов'язань за договором відновлюваної кредитної лінії між позивачем та відповідачами не укладалось.

Як пояснює позивач, додатковими договорами № 13 від 30.01.2015 та № 14 від 16.06.2015 до договору № 2013-02/36/DC відновлюваної кредитної лінії від 28.03.2013 було без згоди позивача (поручителя) змінено зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого обсяг відповідальності позивача як поручителя збільшився, оскільки змінено графік повернення кредиту, а саме збільшено суму погашення в двох періодах, в результаті обсяг відповідальності позивача як поручителя у випадку несвоєчасного погашення заборгованості другим відповідачем збільшився, оскільки збільшилась сама сума заборгованості в поточному періоді, розмір процентів за користування кредитом, а отже і відповідні штрафні санкції за прострочення повернення основної суми боргу та процентів. Так як, штрафні санкції згідно пункту 6.1.1. договору прив'язані до облікової ставки НБУ, а остання була підвищена з 06.02.2015 року до 19,5% (з попередніх 14%), збільшення суми погашення в періодах лютий - березень 2015 року, на думку позивача, призвело до збільшення відповідальності позичальника (другого відповідача), а отже і поручителя (позивача).

Крім того, позивач вказує, що додатковим договором № 14 від 16.06.2015 року договір було доповнено пунктами 4.3.16, 4.3.17, 4.3.18, 4.3.19, якими передбачено, що 1) другий відповідач зобов'язався застрахувати на користь першого відповідача виробниче обладнання, за невиконання чого передбачено, що першому відповідачу (банку) надається право збільшити процентну ставку за користування кредитом на два процентних пункти та/або вимагати дострокового повернення кредиту, 2) другий відповідач зобов'язався застрахувати на користь першого відповідача іпотеку, за невиконання чого передбачено, що першому відповідачу (банку) надається право збільшити процентну ставку за користування кредитом на два процентних пункти та/або вимагати повного дострокового повернення кредиту, 3) на другого відповідача покладається обов'язок по забезпеченню контролю за виконанням третьою особою ТОВ «Виробниче об'єднання «Гумотехніка» своїх письмових домовленостей та гарантій перед першим відповідачем (банком) щодо підтримання середньомісячного кредитового обороту за поточним рахунком в розмірі не менше 90% від суми загальних грошових надходжень на всі рахунки в обслуговуючих банках. За невиконання ТОВ «Виробниче об'єднання «Гумотехніка» вищезазначених умов договору перший відповідач (банк) має право збільшити процентну ставку для другого відповідача за користування кредитом на 2 процентних пункти, 4) на другого відповідача покладається обов'язок по забезпеченню контролю за виконання третьою особою ТОВ «Виробниче об'єднання «Гумотехніка» своїх письмових домовленостей та гарантій перед банком щодо проведення розрахунків по зовнішньоекономічним контрактам в період дії кредитного договору в розмірі не менше 95% від загального об'єму цих розрахунків. За невиконання ТОВ «Виробниче об'єднання «Гумотехніка» вищезазначених умов перший відповідач (банк) має право збільшити процентну ставку для другого відповідача за користування кредитом на 2 процентних пункти.

В обґрунтування позовних вимог позивач також посилається на те, що додатковими угодами № 13 та № 14, укладеними без погодження з позивачем, було фактично встановлено нові умови щодо порядку зміни розміру процентної ставки в бік збільшення, а також змінено графік погашення заборгованості, що має наслідком можливість збільшення відповідальності позивача як поручителя за договором кредитної лінії.

Дослідивши надані сторонами докази та заслухавши пояснення представників позивача та першого відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи до договору поруки № 2013-02/36DC-2 від 28.03.2013 року сторонами вносились зміни, які були пов'язані з укладанням додаткових договорів до кредитного договору. А саме, додатковим договором до договору поруки № 2 від 23.12.2013, зокрема пунктом 1 було визначено, що позивач відповідає за зобов'язаннями другого відповідача здійснити погашення кредиту у розмірі 800 000,00 євро до 27.03.2015 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі та строки визначені договором, та інших платежі.

З пунктів 1.-7. договору поруки в редакції додаткової угоди № 9 від 15.08.2014 року вбачається, що позивач та перший відповідач досягли згоди, що у зв'язку із укладенням додаткового договору № 12 від 15.08.2014 року до кредитного договору, позивач (поручитель) поручається за виконанням другим відповідачем (боржником) обов'язку по сплаті заборгованості за кредитним договором з встановленням процентної ставки у розмірі 11,5% річних за користуванням кредитом.

Разом з тим, як вбачається із змісту додаткових договорів № 13 від 30.01.2015 року та № 14 від 16.06.2015 року до них не вносились зміни, що призвели, або могли призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя з огляду на наступне. По перше встановлення процентної ставки у розмірі 11,5 % процентів річних за користування кредитом було погоджено з позивачем, що підтверджується пунктом 1 додаткового договору № 9 від 15.08.2014 до договору поруки. По друге зміни до основного зобов'язання в частині відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за яких нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами не вносились, а умова погашення кредиту в строк до 27.03.2015 року була погоджена з позивачем шляхом підписання 23 грудня 2013 року додаткового договору № 2 до договору поруки. Ліміт кредитування, а тому і розмір основного зобов'язання в сумі 800 000,00 євро був погоджений з позивачем (поручителем) пунктом 1 додаткового договору № 2 від 23.12.2013 до договору поруки, отже підписання 30.01.2015 року додаткового договору № 13 до кредитного договору, яким встановлено кредит в сумі 785 000,00 євро не збільшив, а навпаки зменшив.

Також суд вважає помилковою позицію позивача відносно того, що у зв'язку з підвищенням розміру 2-ох щомісячних платежів з 10 000,00 євро до 17 500,00 євро, обсяг його відповідальності збільшився або міг збільшитись, оскільки підставою для зміни сум погашення щомісячних платежів у лютому та березні 2015 року стало існування простроченої заборгованості за грудень 2014 року в сумі 7 500, 00 євро та січень 2015 року в сумі 7 500,00 євро, оплата якої була включена до суми погашення в дані періоди. При цьому, штрафні санкції за несвоєчасне погашення вищевказаних сум до нього не застосовувались, що підтверджується пунктом 1.3. кредитного договору.

Крім того, саме за рахунок перенесення строків погашення заборгованості за грудень 2014 року та січень 2015 року з включенням цих сум до погашення в лютому, березні 2015 року та одночасним зменшенням ліміту кредитування з 800 000,00 євро до 785 000,00 євро зменшилась база для нарахування процентів за кредитом, оскільки у відповідності з положеннями пункту 1.6.1.2. кредитного договору нарахування процентів здійснюється на суму кредитних коштів, що фактично надані банком і які ще не повернуті.

До того ж перший відповідач листом № 30-36-01/761 від 30.01.2015 року повідомляв позивача про внесення змін в умови кредитування другого відповідача та укладання додаткового договору № 13 від 30.01.2015 року до договору відновлюваної кредитної лінії № 2013-02/36/DC від 28.03.2013 року. На вищевказаному листі міститься напис «Лист отримав, з умовами ознайомлений та згодний» та підпис ОСОБА_4 та печатка ТОВ «Демпург - М».

Згідно статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Приписами статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Крім того, позивач не врахував, що умови як кредитного договору так і підписаного ним договору поруки, передбачають можливість внесення змін до основного договору в частині надання додаткової застави, страхування об'єктів застави, підтримання середньомісячного кредитового обороту, а також сплати на користь кредитора всіх інших платежів передбачених кредитним договором.

При цьому, слід зазначити, що пунктом 1.1. договору поруки № 2013-02/36/DC-2 від 28.03.2013 року визначено, що позивач поручається перед першим відповідачем за своєчасне та повне виконання другим відповідачем зобов'язань за кредитним договором № 2013-02/36DC від 28.03.2013 року, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

Зазначена умова договору поруки є результатом домовленості між сторонами які вільні у визначенні зобовязань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, щодо погодження в майбутньому умов договору. Тобто коли умовами договору поруки передбачена можливість зміни в кредитному договорі, в забезпечення якого надано порука, то підстави для її припинення, відсутні. Подібної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 07.01.2011 року.

У відповідності до пункту 4.1.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів», у разі якщо поручитель під час укладення договору поруки погодив встановлення у майбутньому розміру процентної ставки за кредитним договором на підставі додаткових договорів (п. 1.1. договору поруки), то таке встановлення процентної ставки за додатковими договорами не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя і не може бути підставою для припинення договору поруки згідно із статтею 559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. В даному випадку це стосувалося позивача, який не довів яким саме чином укладання додаткових договорів збільшила обсяг його відповідальності.

Відповідно до приписів статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 року № 18, у випадку, якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, збільшення його відповідальності внаслідок укладання додаткових договорів, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо визнання поруки припиненою, за їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Повне рішення складено 01.02.2016 року.

Головуючий суддя Н.П. Лугова

Судді Є.А. Жерьобкіна

ОСОБА_6