ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа № 922/5011/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Потапенко В.І. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю:

прокурора Горуль Н.В., за посвідченням від 29.10.2015 р. № 036152;

представника 1-го відповідача ОСОБА_1, довіреність від 30.12.2015 р. № 08-11/7783/2-15;

представника 2-го відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області (вх. №5422 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 02.11.2015 р. у справі № 922/5011/15

за позовом Прокурора Дзержинського району м. Харкова

до 1. Харківської міської ради, м. Харків 2. Обслуговуючого кооператива "Житлово-будівельний кооператив "Лісна поляна",м. Харків

за участю прокуратури Харківської області, м. Харків

про скасування рішення,визнання недійсним державного акту та зобов"язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор Дзержинського району м. Харкова звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, першого відповідача та Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Лісна Поляна", другого відповідача в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати п. 64.3 додатку 1 до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 24.12.2008 р. № 350/08;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 806266 на земельну ділянку, площею 0,3955 га, розташовану у місті Харкові по вул. Макаренка, з кадастровим номером :16:013:0076;

- зобов'язати Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Лісна Поляна" передати територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради, а Харківську міську раду прийняти земельну ділянку 0,3955 га, розташовану у м. Харкові по вул. Макаренка, з кадастровим номером :16:013:0076 за актом прийому - передачі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02 листопада 2015 року у справі № 922/5011/15 (суддя Жиляєв Є.М.) в позові відмовлено повністю.

Заступник прокурора Харківської області подав на вказане рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що надаючи оцінку обставинам справи, господарський суд першої інстанції необґрунтовано відхилив доводи прокурора щодо невідповідності оспорюваного рішення міської ради, зокрема приписам, статей 133,135,137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затв. ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 р. № 186, які встановлюють вимоги до житлово- будівельних кооперативів, пославшись на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення Закону України «Про кооперацію» і прокурором не надано доказів створення ОК ЖБК «Лісна поляна» в порушення вимог зазначеного Закону.

При цьому прокурор зазначає, що при вирішенні питання, яким нормативно-правовим актом слід керуватися при створенні Житлово-будівельного кооперативу : статтею 7 Закону України «Про кооперацію» або Примірним статутом необхідно враховувати, що зазначені нормативно-правові акти співвідносяться як загальний (ОСОБА_3 України «Про кооперацію») та спеціальний (Примірний статут), а тому слід застосовувати норми спеціального нормативно-правового акту, що відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 17.06.2014 р. у справі № 21-195а14, та правовій позиції Вищого господарського суду України, викладеній в постановах від 14.03.2013 р. у справі № 5002-22/1870-2012 та від 28.05.2015 р. у справі № К800/6134/14.

Натомість, як зазначає прокурор, ОК ЖБК «Лісна поляна» не відповідає вимогам, встановленим для житлово-будівельного кооперативу статтями 133,135,137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затв. ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 р. № 186, він не створювався як житлово-будівельний кооператив та відповідно не мав права на отримання безоплатно земельних ділянок у власність на підставі статті 41 Землеьного кодексу України, а тому у Харківської міської ради були відсутні правові підстави для передачі ОК ЖБК «Лісна поляна» земельної ділянки за оспорюваним рішенням.

Окрім цього прокурор посилається на помилковість доводів господарського суду першої інстанції, що оспорюване рішення Харківської міської ради не може бути скасовано в судовому порядку як акт ненормативного характеру, що вичерпав свою дію одночасно з його прийняттям, оскільки відповідно до чинного законодавства, у спорах, повязаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися рішення органів місцевого самоврядування, на підставі яких видано відповідні державні акти разом з такими актами, що відповідає висновку Верховного суду України, який міститься в постанові від 10.06.2015 р. № 6-162цс15.

Прокурор в судовому засіданні підтримує апеляційну скаргу.

Представник першого відповідача у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні проти її задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Другий відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, не скористався своїм правом на участь в ньому, у зв'язк уз чим справа розглядається за відсутністю його представника.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення прокурора та представника першого відповідача, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 ГПК України, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, п. 64.3 додатку 1 до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 24.12.2008 р. № 350/08 ОК "ЖБК "Лісна Поляна" надано у приватну власність земельну ділянку за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 0,3955 га для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови по вул. Макаренка, зі строком виконання будівництва до 31.12.2011 року.

На підставі вказаного рішення Харківської міської ради Управлінням Державного земельного агентства у місті Харкові (на той час - Управління Держкомзему у м. Харкові) видано ОК "ЖБК "Лісна Поляна" державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :16:013:0076 серії ЯЖ № 806266, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05.

Заступник прокурора Харківської області в обґрунтування позову посилається на встановлення прокуратурою Харківської області в ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, розташованих на території м. Харкова порушень вимог ст.41 Земельного кодексу України, статей 133,135,137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затв. ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 р. № 186

При цьому зазначає, що оскільки кооператив "ЖБК "Лісна Поляна" створено всупереч вимогам вищевказаних правових норм, а саме вимог ст.ст.133, 135, 137 ЖК та Примірного статуту, він не є житлово-будівельним кооперативом, за організаційно-правовою формою ОК "ЖБК "Лісна Поляна" є обслуговуючим кооперативом, що відображено у п.1.1. Статуту кооперативу та у реєстраційній картці форми 1 кооперативу, у звязку з чим він не мав права на отримання земельної ділянки у власність на підставі статті 41 Земельного кодексу України, якою керувалась Харківська міська рада при прийнятті оспорюваного рішення.

Так, прокурор посилається на те що: всупереч ч.6 ст.137 ЖК та абз. 2 п.4 Примірного статуту рішення про створення ОК "ЖБК "Лісна Поляна" та список членів кооперативу, затверджений протоколом установчих зборів засновників кооперативу № 1 від 18.11.2008 року, не затверджено виконавчим комітетом Харківської міської ради, при тому що статут кооперативу зареєстровано саме у цій місцевій раді; Відповідно до статуту ОК "ЖБК "Лісна Поляна" кооператив не створено при виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, при підприємстві, установі чи організації, що суперечить ст.137 ЖК.

Всупереч ч. 6 ст. 137 ЖК та абз. 2 п.4 Примірного статуту рішення про створення ОК "ЖБК "Лісна Поляна" (протокол загальних зборів засновників №1 від 18.11.2008) та список членів кооперативу не затверджено виконавчим комітетом Харківської міської ради, при тому що статут кооперативу зареєстровано саме у цій місцевій раді. При цьому, відповідно до статуту ОК "ЖБК "Лісна Поляна" та вищевказаного протоколу загальних зборів засновників кооператив не створено при виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, при підприємстві, установі чи організації, що суперечить ст. 137 ЖК. Всупереч ст. 135 ЖК та абз. 1 п.8 Примірного статуту інші члени кооперативу, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не потребують поліпшення житлових умов. На момент прийняття зазначеного рішення Харківської міської ради вони на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов не перебували, що підтверджується самим статутом ОК "ЖБК "Лісна Поляна".

Також прокурор зазначає, що п.п. 5.1. статуту кооперативу всупереч ст.ст. 133, 135 ЖК та абз. 1 п.8 Примірного статуту передбачає можливість юридичних осіб бути членами кооперативу, п. 5.2. статуту кооперативу всупереч абз. 1 п. 45 Примірного статуту передбачає можливість членів кооперативу бути членами кількох кооперативів. Крім того, в статуті ОК "ЖБК "Лісна Поляна" всупереч ст. 135 ЖК та абз. 1 п. 8 Примірного статуту не зазначено, що члени кооперативу повинні постійно проживати у місті Харкові і потребувати поліпшення житлових умов (перебувати на відповідному обліку).

Поряд з цим, прокурором зазначено, що у статуті ОК "ЖБК "Лісна Поляна" не визначено кількість квартир у житловому будинку (будинках), які заплановано до будівництва кооперативом, що суперечить меті його створення. Таким чином, ОК "ЖБК "Лісна Поляна" фактично не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 ЖК та ст. 41 ЗКУ. Вказаний кооператив фактично є обслуговуючим, його фактична мета створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам до житлово-будівельного кооперативу.

Також прокурор вказує на те, що при наданні земельної ділянки ОК "ЖБК "Лісна Поляна", як спеціальному субєкту, передбаченому статтею 41 Земельного кодексу України, Харківська міська рада була зобовязана зясувати правовий статус , мету та підстави його створення відповідно до ЖК та Примірного статуту. Харківська міська рада мала можливість з'ясувати вказані обставини, у зв'язку з тим, що рішення про створення ОК "ЖБК "Лісна Поляна" та список його членів у разі створення саме ЖБК повинен був затвердити виконавчий комітет саме Харківської міської ради; відповідно до абз. 1 п.8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою ОСОБА_2 Міністрів У РСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470, облік таких громадян здійснюється виконавчим комітетом Харківської міської ради; статут ОК "ЖБК "Лісна Поляна" зареєстрований саме в цьому виконавчому комітеті.

Враховуючи викладене, позивач- прокурор Дзержинського району м. Харкова вважає що п. 64.3 додатку 1 до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів від 24.12.2008 №350/08 є незаконним та підлягає скасуванню із одночасним визнанням недійсним виданого на його підставі Державного акту на право власності на землю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції послався на помилковість доводів прокурора про те, що ОК ЖБК Лісна Поляна не є житлово-будівельним кооперативом відповідно до Житлового кодексу України та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, а є обслуговуючим кооперативом, оскільки створення ОК ЖБК Лісна Поляна відбулося не лише на підставі норм ЖК УРСР та Примірного статуту, а й відповідно до положень Закону України Про кооперацію, нормами якого визначено іншу процедуру організації діяльності і створення житлово-будівельних кооперативів і відповідно до статі 1 ч. 2 статті 6 Закону України «Про кооперацію», поняття обслуговуючий кооператив та житлово-будівельний кооператив характеризують відповідно тип і напрям діяльності кооперативу, що не є тотожними поняттями.

Окрім того, господарський суд першої інстанції в обґрунтування відмови в позові зазначив, що рішення міської ради про виділення земельних ділянок закінчило свою дію з отриманням правовстановлюючих документів другим відповідачем. Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Прийняте Харківською міською радою (як суб'єктом владних повноважень) рішення про передачу кооперативу у власність та оренду земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Враховуючи наведене, господарський суд першої інстанції зробив висновок, що позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання, а його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Щодо вимог прокурора про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 806266, площею 0,3955 га, розташовану у місті Харкові по вул. Макаренка, з кадастровим номером :16:013:0076 та зобов'язати другого відповідача передати територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради, а Харківську міську раду прийняти земельну ділянку 0,3955 га, розташовану у м. Харкові по вул. Макаренка, з кадастровим номером :16:013:0076 за актом прийому - передачі, господарський суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні, пославшись на те, що вони є похідними вимогами від вимоги про визнання незаконним та скасування п. 64.3 додатку 1 до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 24.12.2008 р. № 350/08.

При цьому господарський суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви першого відповідача щодо застосування позовної давності, пославшись на те, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тоді як через недоведеність позовних вимог прокурора, судом встановлено відсутність порушеного права.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів вважає неправильним висновок господарського суду першої інстанції про відмову в позові за його необгрунтованістю, а не за спливом позовної давності.

Так, частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Виходячи з наведених норм, підставами для скасування рішення органу місцевого самоврядування є прийняття його з порушенням чинного законодавства, або визначеній законом компетенції цього органу та порушення у звязку з цим прав або охоронюваних законом інтересів позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюване рішення органу місцевого самоврядування приймалось на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування" та ст. 41 Земельного Кодексу України, відповідно до частини першої якої житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Статтею 133 Житлового кодексу УРСР визначено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) і одержати в ньому квартиру.

Відповідно до ст.135 Житлового кодексу УРСР та абз.1 п.8 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186, до членів ЖБК приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і які потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно до п.25-1 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР , затверджених постановою ОСОБА_2 Міністрів Української РСР від 11 грудня 1984 р. N 470, та п.4 Порядку ведення Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2011 №238, громадян вносять в зазначений реєстр після постановки їх на відповідний квартирний облік виконавчим комітетом місцевої ради, на території якої вони проживають.

Оскільки члени кооперативу повинні постійно проживати на території міста Харкова, вони повинні були перебувати на квартирному обліку саме у виконавчому комітеті Харківської міської ради.

Згідно з вимогами ст. 137 Житлового кодексу УРСР житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих ОСОБА_2 народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності ЖБК установлюється цим Кодексом, Примірним статутом та іншими актами законодавства.

Частиною 6 ст. 137 Житлового кодексу УРСР та абз. 2 п.4 Примірного статуту передбачено, що рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом місцевої ОСОБА_2 народних депутатів.

Відповідно до абз. 2 п.5 Примірного статуту ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті ОСОБА_2 народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу.

Пунктом 5 Примірного статуту визначено, що число громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва.

Відповідно до абз. 1 п.45 Примірного статуту громадянин може бути членом тільки одного ЖБК, крім випадку вступу до новостворюваного кооперативу у зв'язку з потребою у поліпшенні житлових умов.

Крім того, абз. 1 п.74 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, передбачено, що контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків здійснюють виконавчі комітети місцевих ОСОБА_2 народних депутатів.

При вирішенні питання, яким нормативно-правовим актом слід керуватись при створенні ЖБК: Законом України Про кооперацію або Примірним статутом необхідно врахувати, що зазначені нормативно-правові акти співвідносяться як загальний (ОСОБА_3 України Про кооперацію) та спеціальний (Примірний статут), а тому слід застосовувати норми спеціального нормативно-правового акту.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у рішенні Вищого господарського суду України від 14.03.2013 року у справі №5002-22/1870-2012.

Разом з цим, ОК ЖБК «Лісна поляна» за своєю метою діяльності не відповідає вимогам ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту .

Так, всупереч ч. 6 ст. 137 Житлового кодексу УРСР та абз. 2 п.4 Примірного статуту рішення про створення ОК ЖБК «Лісна поляна» (протокол загальних зборів засновників №1 від 18.11.2008р. т. 1 а.с. 16) та список членів кооперативу від (т.1 а.с. 17) не затверджено виконавчим комітетом Харківської міської ради, при тому що Статут кооперативу (т. 1 а.с. 18-25) зареєстровано саме у цій місцевій раді.

Відповідно до статуту ОК ЖБК «Лісна поляна» та протоколу загальних зборів засновників № 1 від 18.11.2008 кооператив не створювався при виконавчому комітеті місцевої ради, при підприємстві, установі чи організації, як це передбачено ст.137 ЖК.

При цьому, твердження першого відповідача у відзиві на позов( т.1 а.с. 62-70), що процедура організації діяльності і створення житлово-будівельних кооперативів у порядку, передбаченому у ст. 137 ЖК та Примірним статутом, на які посилається прокурор у позові, неможлива у зв'язку із відсутністю відповідних органів державної влади та громадських організацій за часів СРСР, на які покладені питання організації та узгодження процедури створення житлово-будівельних кооперативів, є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що зміна після набуття державою Україна незалежності назви органу місцевого саомврядування - "виконавчі органи рад народних депутатів" на іншу назву -"виконавчі комітеті місцевих рад" не змінює юридичного статусу такого органу місцевого самоврядування, в тому числі - щодо створення житлово-будівельних кооперативів.

Також всупереч ст. 135 Житлового кодексу УРСР та абз. 1 п.8 Примірного статуту члени кооперативу, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не потребують поліпшення житлових умов. На момент прийняття зазначеного рішення Харківської міської ради вказані особи на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов не перебували, що підтверджується статутом ОК ЖБК «Лісна поляна», і не спростовується другим відповідачем.

Статтями 13, 14 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.12 Земельного кодексу України до повноважень Харківської міської ради, у тому числі, віднесено розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Положеннями ст.116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Частиною 1 ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Як зазначалось вище, спірна земельна ділянка була безоплатно передана у власність ОК «ЖБК «Лісна Поляна» на підставі положень ст. 41 Земельного кодексу України, якою передбачено можливість безоплатної передачі земельних ділянок у власність юридичної особи для здійснення житлового будівництва за умови, що така особа створена як житлово-будівельний кооператив.

Отже, при вирішенні питання щодо безоплатного надання земельної ділянки в порядку, визначеному наведеною нормою, слід враховувати саме мету створення кооперативу, яка має відповідати встановленим вимогам до порядку створення такого кооперативу.

Відповідно до статті 94 Господарського кодексу України кооперативи як добровільні об'єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо).

Статтею 6 Закону України "Про кооперацію" (в редакції, чинній на момент прийняття Рішення) встановлено, що кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням.

Згідно зі статтями 133, 137 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу і одержати в ньому квартиру.

Однією із умов вступу до житлово-будівельного кооперативу є перебування на квартирному обліку в даному населеному пункті. Житлово-будівельні кооперативи організовуються при виконавчих комітетах місцевих ОСОБА_2 народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів встановлюється законодавством Союзу РСР, Житловим кодексом УРСР, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства України. Житлово-будівельний кооператив діє на основі статуту, прийнятого відповідно до Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу загальними зборами громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, і зареєстрованого в установленого порядку. Кількість членів кооперативу повинна бути відповідною кількості квартир у будинку. Квартири, які надаються членам кооперативу, повинні відповідати граничному розміру жилої площі, сумі пайового внеску та кількості членів сім'ї.

Пунктом 1 розділу I Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.85 р. № 186 передбачено, що житлово-будівельний кооператив організовується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу за допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

Відповідно до ст.137 Житлового кодексу УРСР, житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих ОСОБА_2 народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності ЖБК установлюється цим Кодексом, Примірним статутом та іншими актами законодавства.

Згідно з ч. 6 ст.137 Житлового кодексу УРСР та абз.2 п.4 Примірного статуту рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом місцевої ОСОБА_2 народних депутатів.

Відповідно до абз. 2 п. 5 Примірного статуту ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті ОСОБА_2 народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу.

Пунктом 3 Примірного статуту встановлено, що число громадян, які вступають до організованого кооперативу, повинно відповідати кількості квартир в житловому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва. При будівництві одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу число громадян, необхідне для організації кооперативу, визначається виконавчим комітетом районної, міської, районної в міста ОСОБА_2 народних депутатів, але не може бути менше 5 чоловік.

Згідно з абзацем абз.2 п.7 Примірного статуту до членів ЖБК приймаються особи віком до 30 років.

Пунктом 45 Примірного статуту передбачено, що громадянин може бути членом тільки одного ЖБК, крім випадку вступу до новостворюваного кооперативу у звязку з потребою у поліпшенні житлових умов.

Відповідно до абзацу 1 п. 74 Примірного статуту контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків здійснюють виконавчі комітети місцевих рад народних депутатів.

Разом з цим, ОК "ЖБК " Лісна Поляна" створено без врахування вищевказаних норм.

Крім того, в порушення ст.137 Житлового кодексу УРСР, статут ОК "ЖБК "Лісна Поляна" не відповідає вимогам абз. 2 п.5 Примірного статуту.

Так, п.5.1. Статуту ОК "ЖБК " Лісна Поляна" всупереч ст.ст.133, 135 Житлового кодексу УРСР та абз. 1 п.8 Примірного статуту передбачає можливість юридичних осіб бути членами кооперативу, п.5.2. статуту кооперативу всупереч п. 45 Примірного статуту передбачає можливість членів кооперативу бути членами кількох кооперативів. До того ж, в статуті ОК "ЖБК " Лісна Поляна" всупереч ст.135 Житлового кодексу УРСР та абз. 1 п.8 Примірного статуту не зазначено, що члени кооперативу повинні постійно проживати у місті Харкові і потребувати поліпшення житлових умов (перебувати на відповідному обліку).

Також слід зазначити, що за організаційно-правовою формою ОК "ЖБК " Лісна Поляна" є обслуговуючим кооперативом, що відображено у п.1.1. Статуту кооперативу та у реєстраційній картці форми 1 кооперативу.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про кооперацію" обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Тобто метою створення обслуговуючого кооперативу не може бути будівництво житлових будівель.

Поряд з цим, у статуті ОК "ЖБК "Лісна Поляна" не визначено кількості квартир у житловому будинку (будинках), які заплановано до будівництва кооперативом, що суперечить його меті.

Таким чином, ОК "ЖБК " Лісна Поляна" фактично не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 ЖК та ст.41 ЗК України. Вказаний кооператив є обслуговуючим, його фактична мета створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам до житлово-будівельного кооперативу. Члени кооперативу не мають права на поліпшення житлових умов.

Спеціальними нормативно-правовий акт, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин є Житловий кодекс України та Примірний статут.

Оскільки відповідно до ст. 137 Житлового кодексу УРСР та умов Примірного статуту житлово-будівельні кооперативи створюються при виконавчх комітетах і кількість членів такого кооперативу визначається саме цим органом, то Харківська міська рада при вирішенні питання про надання ОК "ЖБК "Лісна Поляна" безоплатно земельної ділянки з кадастровим номером :16:013:007 повинна була з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно до ЖК та Примірного статуту, тобто чи мав кооператив достатньо правових підстав для отримання земельної ділянки в порядку статті 41 Земельного кодексу України.

Крім того, Харківська міська рада мала можливість з'ясувати вказані обставини, у зв'язку з тим, що рішення про створення ОК "ЖБК "Лісна Поляна" та список його членів у разі створення саме ЖБК повинен був затвердити виконавчий комітет саме Харківської міської ради; відповідно до абз. 1 п.8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470, облік таких громадян здійснюється виконавчим комітетом Харківської міської ради; статут ОК "ЖБК "Тихий квартал" зареєстрований саме в цьому виконавчому комітеті під номером 0062781 від 24.04.2014.

Враховуючи викладене, п. 64.3 додатку 1 до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 24.12.2008 р. № 350/08 суперечить діючому законодавству, оскільки вказане рішення прийнято в порушення вимог ст.41 Земельного кодексу України, ст.ст.133, 135, 137 ЖК та Примірного статуту.

Аналогічна правова позиція суду знайшла своє відображення в постанові Верховного Суду України від 17.04.2014 у справі №21-195а14.

Відповідно до ч.1 ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Колегія суддів відхиляє доводи господарського суду першої інстанції, що оспорюване рішення як акт ненормативного характеру, що вичерпав свою дію одночасно з видачею правовстановлювального документу-Державного акту на землю, не підлягає оскарженню в судовому порядку, зважаючи на наступні підстави.

Відповідно до п. 15 ч. 1 статті 26 та статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 р. № 7рп/2009 ненормативні акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, які вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи скасування.

Відповідно до вищенаведених положень статті 21 Цивільного кодексу України, ч. 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» такі акти з мотивів їхньої невідповідності чинному на час їх прийняття законодавству або визначеній законом компетенції органу, що їх прийняв та порушення у звязку з цим прав та інтересів позивача (держави, в інтересах якої подано позов прокурором) визнаються незаконними в судовому порядку.

Скасування таких актів не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку має вирішуватись за нормами цивільного законодавства.Розгляд такого позову не впливає на законність право- встановлювальних документів щодо права власності земельною ділянкою до розгляду спору про оскарження цих документів.

Тобто самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок не виконує функцію захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обовязки сторін таких правовідносин (у звязку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості їх оскарження у комплексному поєднанні з вимогами про визнання недійсними право- встановлювальних документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів.

Статтями 13, 14 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.12 Земельного кодексу України до повноважень Харківської міської ради, у тому числі, віднесено розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Положеннями ст.116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

З огляду на наведені обставини та норми, колегія суддів зазначає, що незаконне відчуження землі на підставі оспорюваного рішення ослаблює економічні основи місцевого самоврядування та відповідно інтереси держави у сфері земельних відносин, тобто внаслідок прийняття зазначеного рішення наявне порушення інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, що Харківською міською радою у відзиві на позов заявлено про застосування позовної давності до спірних правовідносин ( т. 1 а.с. 62-70).

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

В пункті 2.2. ОСОБА_2 Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" розяснено за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як було наведено вище, внаслідок прийняття оспорюваного рішення, яке не відповідає вимогам закону порушено інтереси держави та першим відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Визначення початку відліку позовної давності, як зазначалось міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом із тим ч.ч. 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Відповідно до п. 4.1. ОСОБА_2 Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права і про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом, як прокурором, так і позивачем у справі.

У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (ч. 2 ст. 29 ГПК України), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Таким чином норма ч. 1 ст. 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України, викладеній в постанові від 04.08.2015 р. у справі № 922/1403/15.

Положеннями статті 268 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення Харківської міської ради) передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 цього Кодексу зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак, згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року № 4176-VI пункт 4 частини першої статті 268 Цивільного кодексу України ОСОБА_3 набрав чинності 15.01.2012 р.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми, а до правовідносин, що виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права і обовязки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Оскліьки положення пункту 4 частини першої статті 268 Цивільного кодексу України за своєю суттю спрямоване на захист прав власників та інших осіб від держави, то з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, дія цієї норми не поширюється на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і спрямовані на захист прав державної чи комунальної власності, порушеного незаконними правовими актами органу місцевого самоврядування.

Отже, на такі позови, в тому числі й на позов у даній справі, поширюються положеня статті 267 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності.

Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного суду України від 16.09.2015 р. у справі № 6-68гс15 від 30.09.2015 р. у справі № 910/3724/14.

В п. 1.1. ОСОБА_2 Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" розяснено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Водночас необхідно мати на увазі, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність, яка згідно ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Відповідним суб'єктом здійснення державою своїх цивільних прав в даному випадку є прокурор, який згідно із ст. 121 Конституції України, ст. 1 Закону України "Про прокуратуру" здійснює прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими радами, їх виконавчими органами, з відповідними наслідками прокурорського нагляду, в тому числі і шляхом звернення до суду з позовом в інтересах держави.

Таким чином, до спірних правовідносин за позовом прокурора встановлюється загальна позовна давність, яка, згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, становить три роки.

З протоколу пленарного засідання сесії Харківської міської ради від 24.12.2008 р., на якому було прийнято рішення був присутній прокурор міста Харкова ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 71).

Таким чином, обізнаність вказаного прокурора з оскаржуваним рішенням є доведеною з дати ухвалення рішення - з 24.12.2008 р.

У зв'язку із обізнаністю з 24.12.2008 р. прокурора м. Харкова про прийняття оскаржуваного рішення Харківської міської ради, згідно із ОСОБА_2 Верховного Суду України від 29.10.2014р. № 6-152цс14, також є обізнаними всі інші органи прокуратури, оскільки вони становлять єдину централізовану систему відповідно до 121 Конституції України , ст. 6 Закону України "Про прокуратуру".

У ОСОБА_2 Судової палати у цивільних господарських справах Верховного Суду України від 29.10.2014 р. № 6-152 визначено, що за змістом норми частини першої статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, норма частини першої статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

У своїй постанові № 3-23гс14 від 27.05.2014р. Верховний Суд України дійшов висновку, що перебування прокурора м. Харкова під час пленарного засідання міської ради, на якому було прийняте оскаржуване рішення, є початком перебігу строку позовної давності, згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, норми якої також розповсюджуються і на звернення прокурора до суду. Та початок перебігу строку позовної давності починає свій перебіг не з дати здійснення прокурором перевірки оскаржуваного рішення, а з дати, коли прокурору було відомо про існування оскаржуваного рішення.

Тому нездійснення прокурором своїх цивільних прав, як уповноваженого державного органу у визначений законом строк, а відтак і звернення до суду після спливу строків позовної давності, є підставою для їх застосування згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки прокурор в даному випадку, як уповноважений державою на її захист орган, має рівні з іншими цивільні права.

Отже, початок перебігу позовної давності щодо оскарження рішення Харківської міської ради від 24.12.2008 р., починається саме з цієї дати прийняття рішення, оскільки його прийняття відбувалось безпосередньо за участю прокурора міста Харкова, який перебував на пленарному засіданні, та у відповідності до ст. 257 ЦК України, строк позовної давності за вимогами щодо оскарження цього рішення сплинув 24.12.2011 р.

Проте, позов про скасування спірного рішення було подано прокурором Дзержинського району міста Харкова до господарського суду лише 31.08.2015р., тобто після спливу 24.12.2011 р. загальної позовної давності тривалість у три роки.

Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, господарський суд першої інстанції через порушення та неправильного застосування норм матеріального права дійшов неправильного висновку про відсутність внаслідок прийняття оспорюваного рішення Харківської міської ради порушення інтересів держави і відповідно підстав для застосування позовної давності, у звязку з чим неправомірно відмовив в позові за його недоведеністю та необґрунтованістю, а не за спливом позовної давності..

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, наведеною у постанові Судової палати у господарських справах від 12.06.2007 у справі № П-9/161-16/165, якщо суд, розглянувши справу у відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, прийде до висновку щодо відсутності у позивача субєктивного права чи відсутності порушень такого права з боку відповідача, він має відмовити в позові не за пропуском строку позовної давності, а по суті спору. В разі ж, коли позов підлягає задоволенню, однак позивачем пропущено позовну давность, то суд вправі відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску такого строку.

Натомість, зважаючи на те, що в ході апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність спірного рішення Харківської міської ради вимогам ст.41 ЗК України, ст. 133, 135, 137 ЖК УРСР, Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу та про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора, у задоволенні позову прокурора все ж необхідно відмовити з причин пропуску ним строку позовної давності на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України по справі № П-9/161-16/165.

Вихоядчи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав порушення та неправильного застосування норм матеріального права, із прийняттям нового рішення про відмову в позові за спливом позовної давності.

Керуючись ст. 99, п. 2 ст. 103, п. 4. ч. 1 статті 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.11.2015 р. у справі № 922/5011/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові за спливом позовної давності.

ОСОБА_2 набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 25.01.2016 р.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Потапенко В.І.

Суддя Тарасова І. В.