РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2016Справа № 910/30784/15
Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомДочірнього торгівельно-промислового підприємства "Комсервіс"
доПублічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Дочірнє підприємство "Промінструмент"
про визнання недійсним договору
Представники:
від позивача Клочко С.В. - представник за довіреністю
від відповідача Семеняка В.В. - представник за довіреністю
від третьої особи: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.12.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Дочірнього торгівельно-промислового підприємства "Комсервіс" з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання недійсним договору покури № 12/56-4/1097 від 17.12.2013.

Свої позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що договір покури № 12/56-4/1097 від 17.12.2013, укладений між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Дочірнім торгівельно-промисловим підприємством "Комсервіс", не направлений на настання правових наслідків, а тому є недійсним, оскільки укладений після прострочення позичальником своїх обов'язків щодо погашення кредиту за кредитним договором № 010/08/1901/106 від 25.04.2007.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2015 порушено провадження у справі № 910/30784/15, справу призначено до розгляду на 11.01.2016, а також залучено до участі у справі Дочірнє підприємство "Промінструмент" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

06.01.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, для дослідження та оцінки доказів по справі у судовому засіданні 11.01.2016 оголошено перерву до 25.01.2016.

Представник третьої особи у судове засідання 25.01.2016 не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подав, вимоги суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У судове засідання 25.01.2016 з'явились представники позивача та відповідача та надали пояснення по суті справи. Представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача надав пояснення, відповідно до яких заперечує проти заявлених позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 25.01.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши надані суду докази та матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

25.04.2017 між Відкритим акціонерним товариством "Райфайзен Банк Аваль" (кредитор за договором), правонаступником прав та обов'язку якого є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", та Дочірнім підприємством "Промінструмент" (позичальник за договором) укладено кредитний договір № 010/08/1901/106, відповідно до умов якого кредитор відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

В подальшому між сторонами укладено ряд додаткових угод до кредитного договору № 010/08/1901/106 від 25.04.2007, а саме: № 1 від 17.09.2007, № 2 від 08.02.2008, № 3 від 10.06.2008, № 4 від 11.12.2008, № 5 від 16.12.2008, № 6 від 17.03.2009, № 7 від 30.03.2009, № 8 від 07.09.2009, № 9 від 02.11.2009, № 10 від 30.04.2010, № 11 від 30.04.2010, № 11/1 від 26.10.2010, № 12 від 25.03.2011, № 13 від 20.10.2011, № 14 від 12.10.2012 та № 15 від 17.12.2013, відповідно до яких були внесені відповідні зміни та поповнення до кредитного договору.

Відповідно до пункту 1 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 15 від 17.12.2013 кредитор надає позичальнику кредитний ліміт в сумі 1 500 000 доларів США зі строком дії ліміту по 01.07.2014 та платою за користування кредитом в розмірі 4,0 % річних.

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель зобов'язується перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (стаття 554 Цивільного кодексу України).

Нормами статті 556 Цивільного кодексу України визначено, що до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

17.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (кредитор) та Дочірнім торгівельно-промисловим підприємством "Комсервіс" (поручитель) укладено договір поруки № 12/56-4/1097, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитор солідарно з Дочірнім підприємством "Промінструмент" (позичальник) за виконання зобов'язань, у томі числі тих, що виникнуть у майбутньому, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитором, сплати комісій, пені, штрафів та інших платежів, у т.ч. відшкодування витрат та збитків кредитора, пов'язаних з виконанням або неналежним виконання позичальником умов кредитного договору № 010/08/1901/106 від 25.04.2007, за умовами якого позичальник зобов'язаний повернути кредит у розмірі 1 500 000 доларів США та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 4,0% річних або в будь-якому іншому розмірі, зміненому відповідно до умов кредитного договору, у тому числі на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим договором, а також сплатити комісії, пені, штрафи передбачені кредитним договором.

Позивач стверджує, що договір покури № 12/56-4/1097 від 17.12.2013, укладений між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Дочірнім торгівельно-промисловим підприємством "Комсервіс", не направлений на настання правових наслідків, а тому є недійсним, оскільки укладений після прострочення позичальником своїх обов'язків щодо погашення кредиту за кредитним договором № 010/08/1901/106 від 25.04.2007.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що позивачами не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, крім того обставини з якими позивач пов'язує недійсність договору покури № 12/56-4/1097 від 17.12.2013 спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а також суд зазначає, що помилковими слід визнати доводи позивача про те, що підставою для визнання недійсним договору покури № 12/56-4/1097 від 17.12.2013 є його укладення після настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором № 010/08/1901/106 від 25.04.2007, оскільки така дія нормами Цивільного кодексу України, якими врегульовано порядок укладення договорів цього виду, не заборонена. Більш того, загальним правилом, як і інші способи забезпечення виконання зобов'язань, договір поруки забезпечує дійсне зобов'язання (статті 548 Цивільного кодексу України). Тобто, на момент укладення договору поруки вже має існувати основне зобов'язання, або вони укладаються одночасно.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, позивачем не вказано підставу, з якою закон пов'язує недійсність правочину, та не надано доказів наявності фактичних обставин, які б свідчили про недодержання сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, в момент укладення договору покури № 12/56-4/1097 від 17.12.2013, у зв'язку з чим вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 29.01.2016

Суддя Н.Б. Плотницька