номер провадження справи 9/91/15-18/162/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016 справа № 908/2267/15-г

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове будівництво Альтком (87525, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Бахчиванджи, буд. 2)

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю Торг-Строй Компанія (83030, м. Донецьк, вул. Майська, буд. 86)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: товариство з обмеженою відповідальністю Райффайзен ОСОБА_1 (юридична адреса: 0113, м. Київ бул. ОСОБА_2, 28А; поштові адреси: 04073, м. Київ, пр. Московський, 9, корп. 5, офіс 101; 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 9)

про витребування майна з чужого незаконного володіння

колегія суддів у складі: головуючий суддя Носівець В.В.,

судді Попова І.А., Сушко Л.М.

Представники сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

від третьої особи: ОСОБА_3, довіреність № 23-12/15-34 від 23.12.2015 р., паспорт серії СМ № 499345 від 09.01.2003 р.;

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду Запорізької області у справі № 908/2267/15-г від 01.10.2015 року (колегія суддів у складі: головуючий Боєва О.С., судді: Соловйов В.М., Сушко Л.П.) за позовом ТОВ Шляхове будівництво Альтком до відповідача ТОВ Торг-Строй Компанія за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ТОВ Райффайзен ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння провадження зупинено до розгляду Вищим господарським судом України касаційної скарги на ухвалу Донецького апеляційного господарського суду від 03.09.2015 р. у справі № 908/2267/15-г та повернення матеріалів справи до господарського суду Запорізької області.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 10.11.2015 р. відмовлено ТОВ Торг-Строй Компанія у прийняті касаційної скарги в частині оскарження ухвали господарського суду Запорізької області від 03.08.2015 р. у справі № 908/2267/15-г; повернуто касаційну скаргу в частині оскарження ухвали Донецького апеляційного господарського суду від 03.09.2015 р. у справі № 908/2267/15-г. Супровідним листом № 05-22/336 від 11.11.2015 р. матеріали справи № 908/2267/15-г повернуті до господарського суду Запорізької області.

Розпорядженням щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 26.11.2015 р. № П-718/15, враховуючи закінчення терміну повноважень судді-доповідача ОСОБА_4, відповідно до пунктів 2.3.3, 2.3.47, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 908/2267/15-г.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, враховуючи закінчення терміну повноважень судді-доповідача ОСОБА_4, справу № 908/2267/15-г (номер провадження справи 9/91/15) передано на розгляд головуючому судді (судді-доповідачу) Носівець В.В.

Ухвалою суду від 27.11.2015 р. справу № 908/2267/15-г прийнято до колегіального розгляду у складі трьох суддів: головуючий суддя Носівець В.В., судді Соловйов В.М., Сушко Л.П., присвоєно справі номер провадження 9/91/15-18/162/15, провадження у справі № 908/2267/15-г поновлено та призначено судове засідання на 16.12.2015 р. о 12 год. 30 хв.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Запорізької області № 01-04/514/15 від 16.12.2015 р., у звязку з перебуванням судді Соловйова В.М. на лікарняному, справу № 908/2267/15-г передано на колегіальний розгляд у складі трьох суддів господарського суду Запорізької області: головуючий суддя Носівець В.В., судді Попова І.А., Сушко Л.М.

У звязку з тим, що сторони належним чином повідомленні про призначення судового засідання на 16.12.2015 р., ухвалою суду від 16.12.2015 р. справу прийнято до колегіального розгляду у складі трьох суддів господарського суду Запорізької області: головуючий суддя Носівець В.В., судді Попова І.А., Сушко Л.М., розгляд справи призначено на ті ж самі дату та час. Розгляд справи відкладався на 27.01.2016 р., здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу та закінчений 27.01.2016 р.; судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача у судові засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, документи, витребувані судом, не надав. Підставою для звернення з позовом зазначено наступне: на підставі укладеного договору фінансового лізингу № L380-03/07 від 22.03.2007 р. ТОВ ШБ Альтком набуло у володіння та користування майно каток тандемний тип HD110 HAMM, номер шасі Н1740872, реєстраційний номер НОМЕР_1, яке і використовувало належним чином на території міста Донецька та області для будівництва обєктів автошляхового та авіаційного господарства держави. У звязку з виникненням з травня 2014 р. непередбачуваних обставин діяльності терористичних організацій та проведення ними воєнних дій на території м. Донецька та області (фактично обставин непереборної сили), виникла реальна загроза значного пошкодження або повної втрати цього майна. Задля недопущення цього та з метою збереження майна підприємство, уклавши з відповідачем договір зберігання б/н від 03.06.2014 р. та відповідний акт приймання-передачі № 1 від 03.06.2014 р., передало дане майно на відповідальне зберігання строком до 30.12.2014 р. Позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою № 08/01-15 від 08.01.2015 р. повернути майно у звязку із закінченням терміну відповідального зберігання, але отримав відповідь про те, що відповідач фактично не може це зробити у встановлені терміни, мотивуючи відсутністю власних співробітників у місці його зберігання в місті Донецьк та проходженням періодичних воєнних дій у цій місцевості. До даного часу відповідач не повернув зазначене майно. Згідно приписів ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: право володіння, право користування. Положеннями частини 1 ст. 398 ЦК України передбачено, що право володіння виникає на підстав договору з власником або особою, на якій майно було передане власником. Договором фінансового лізингу (оренди) № L380-03/07 від 22.03.2007 р. визначено, що в момент підписання Акту приймання-передачі до лізингоодержувача переходять та зберігаються за ним протягом строку дії договору наступні права та ризики: право володіння та користування. Відповідач, незаконно утримуючи у себе майно, порушує право позивача як законного володільця лізингоотримувача за договором фінансового лізингу № L380-03/07 від 22.03.2007 р. на володіння і користування майном: каток тандемний тип HD110 HAMM, номер шасі Н1740872, реєстраційний номер НОМЕР_1. Згідно положень ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобовязаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обовязку заінтересована особа має право предявити позов про витребування цього майна. Позивач з посиланням на ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України просить витребувати у відповідача майно каток тандемний тип HD110 HAMM, номер шасі Н1740872, реєстраційний номер НОМЕР_1, з незаконного володіння і передати його у володіння позивачу.

Відповідач заявлені позовні вимоги не спростував, відзив на позов суду не надав, представник відповідача в судові засідання за викликом не з'явився. Про час та місце судових засідань відповідача повідомлено на офіційному веб-сайті господарського суду Запорізької області, внаслідок відсутності здійснення пересилання поштових відправлень УДППЗ «Укрпошта». Зазначене свідчить, що судом вжиті заходи повідомлення відповідача про порушення провадження у справі, призначення судового засідання, місце і час розгляду справи та дотримані приписи листа ВГСУ від 12.09.2014 р. № 01-06/1290/14 «Про Закон України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» з наступними змінами та доповненнями.

Представник третьої особи (ТОВ «Райффайзен ОСОБА_1») в судовому засіданні підтримав позицію, викладену в письмових поясненнях по суті позову, що надані суду 03.08.2015 р. (арк.с. 115-116). Пояснив, що єдиним законним власником предмету лізингу є саме ТОВ «Райффайзен ОСОБА_1», при цьому у позивача припинилось право користування предметом лізингу ще у 2012 році. Доказів перебування на теперішній час майна саме у ТОВ «Торг-Строй Компанія» у м. Донецьк не надано. Позивачем не надано нормативно-правового обґрунтування своєї правової позиції. Посилання позивача на ст. 400 ЦК України є необґрунтованим та безпідставним, оскільки дана стаття регулює та захищає права особи, якій належить право власності на майно або право відповідно до договору, або закону, або яка є добросовісним володільцем майна. Чинне законодавство не містить норми, відповідно до якої незаконний володілець може витребувати на свою користь майно у незаконного володільця. Повідомив додатково, що договір зберігання б/н від 03.06.2014 р. визнаний судом недійсним у справах 908/2897/15, 908/2899/15, 905/678/15; також надав копію рішення господарського суду Запорізької області від 03.12.2015 р. у справі №908/580/15-г, згідно якого спірне майно підлягає поверненню на користь ТОВ «Райффайзен ОСОБА_1». З урахуванням зазначеного, просив в позові відмовити.

Вивчивши матеріали справи, суд,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Райффайзен ОСОБА_1 (лізингодавець, третя особа у справі) та товариство з обмеженою відповідальністю Шляхове будівництво Альтком (лізингоодержувач, позивач у справі) 22.03.2007 р. уклали договір фінансового лізингу № L380-03/07 (надалі договір лізингу).

Відповідно до п. 1.1 договору лізингу лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу (поставки) зобовязується придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються в Специфікації (Додаток № 2 до цього договору) (предмет лізингу), і лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору.

Предметом лізингу є: каток тандемний тип HD110 HAMM, номер шасі Н1740872, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Товариство з обмеженою відповідальністю Шляхове будівництво Альтком (поклажодавець, позивач по справі) та товариство з обмеженою відповідальністю Торг-Строй Компанія (зберігач, відповідач по справі) 03.06.2014 р. уклали договір зберігання (надалі договір зберігання).

Пунктом 1.1 договору зберігання визначено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання протягом строку дії цього договору рухоме майно (спеціальну будівельну техніку та автомобілі), відповідно та на підставі акту приймання-передачі, який є невідємною частиною цього договору. Пунктом 1.3 договору зберігання визначено, що зберігання майна буде здійснюватися на території міста Донецька. Згідно п. 6.2. договору зберігання строк дії цього договору закінчується 30.12.2014 р.

Про факт виконання зобовязань за договором позивач надав суду акт приймання передачі від 03.06.2014 р., за яким спірне майно передано позивачем товариству Торг-Строй Компанія.

Листом від 08.01.2015 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути йому як законному володільцю майно, передане за договором зберігання від 03.06.2014 р. Відповідачем надана відповідь (лист № 03/01/15 від 09.01.2015 р.; арк.с. 24) про неможливість повернення техніки внаслідок проходження на території м. Донецька бойових дій.

Через неповернення відповідачем в добровільному порядку предмету зберігання, позивач, керуючись ст. 400 ЦК України, за захистом порушених прав та законних інтересів звернувся з позовом до суду.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про витребування майна з незаконного володіння задоволенню не підлягають виходячи з наступного:

Нормами ст. 400 ЦК України передбачено, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право володіння означає наявність у власника юридично закріпленої можливості фактично посідати, панувати над річчю (майном), можливість впливати на неї у будь-який момент, здійснювати щодо неї свою волю. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати припиняти юридичну долю речі (майна).

З правового аналізу ст. 400 ЦК України вбачається, що застосування вказаної статті має на меті захист від незаконного недобросовісного володільця.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондується зі способами захисту права. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підстави позову це фактичні обставини з посиланням на конкретну норму матеріального права, на яких ґрунтується вимога позивача.

Предмет і підстава позову сприяють з'ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, які необхідні для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов'язку. Захист немайнового чи майнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від вчинення певних дій. Суд позбавлений права самостійно змінювати предмет або підставу позову.

Як встановлено, правовідносини сторін щодо спірного майна витікають з договору зберігання, укладеного 03.06.2014 р., та спір пов'язаний з невиконанням зберігачем своїх зобов'язань щодо повернення майна. Тобто, відповідач не є недобросовісним незаконним володільцем, оскільки в даному випадку майно передано відповідачу за договором зберігання та правовідносини сторін мають зобовязальний характер.

Таким чином, в даному випадку правовідносини сторін врегульовано приписами цивільного законодавства, а саме глави 66 ЦК України, якою передбачено наслідки невиконання сторонами договору зберігання своїх зобов'язань. Отже, позивач не може витребувати майно у заявлений спосіб, оскільки відносини зберігання передбачають інші способи захисту порушеного права зберігача і поклажодавця та порядок врегулювання спорів.

Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка проявляється в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складається з фактів - підстав позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Частиною 2 статті 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи надані документи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем документально та нормативно не доведені, внаслідок чого задоволенню не підлягають.

Пояснення та заперечення третьої особи знайшли підтвердження та прийняті судом до уваги.

Крім того, суд зазначає, що господарським судом Донецької області, під час прийняття рішень у справах № 908/2897/15, 908/2899/15 та 905/678/15, за позовами ТОВ ШБ Альтком до ТОВ Торг-Строй Компанія про витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічними позовами ТОВ Торг-Строй Компанія до ТОВ ШБ Альтком про стягнення 12000,00 грн. завданих збитків та за позовами третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ТОВ Райффайзен ОСОБА_1 про визнання договору зберігання б/н від 03.06.2014 р. недійсним та витребування майна, при розгляді вимог третьої особи з самостійними вимогами, встановлено: відсутність у позивача за первісним позовом (покалажодавець) правових підстав для володіння спірним майном; безоплатність договору між двома господарюючими суб'єктами, а також відсутність даних, щодо відображення безоплатних послуг зберігання у їх бухгалтерському та податковому обліках; факт фіксації представниками третьої особи перебування майна, яке начебто було передано за договором зберігання, у володінні позивача за первісним позовом на території відмінної від місця зберігання за договором. На підставі зазначеного, судом зроблено висновок, що спірний договір зберігання не був спрямований на настання реальних правових наслідків виникнення обовязку відповідача за первісним позовом здійснювати заходи по збереженню майна, а спрямований на створення юридичних умов для подовження противоправного володіння спірним майном з боку позивача за первісним позовом. Судом визначено, що договір зберігання від 03.06.2014 р. укладений між ТОВ Шляхове будівництво АЛЬТКОМ та ТОВ ТОРГ-СТРОЙ КОМПАНІЯ відповідає ознакам фіктивності, що зумовлює визнання його судом недійним.

Зазначенні рішення господарського суду Донецької області оформлені та підписанні 19.10.2015 р., набрали законної сили 30.10.2015 р.

Встановлені в господарських справах №№ 908/2897/15, 908/2899/15 та 905/678/15 обставини спростовують факт наявності господарських зобовязань ТОВ ШБ Альтком та ТОВ Торг-Строй Компанія за умовами договору зберігання б/н від 03.06.2014 р., та, як наслідок, підтверджують відсутність права позивача на витребування майна, що йому не належить, та відсутність обовязку відповідача повертати саме позивачу обумовлене договором зберігання майно.

Згідно до положень ст.ст. 202, 203 ЦК України правочином є погоджені дії осіб спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зміст якого не суперечить законодавству та інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені таким правочином.

Відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК.

Згідно із частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність -правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована-особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний право чин).

Статтею 234 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, є фіктивним, та такий правочин визнається судом недійсним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані із його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Таким чином, матеріали справи не підтверджують наявності у позивача правових підстав для звернення з позовом до суду про витребування майна з чужого незаконного володіння, внаслідок відсутності порушення його прав та законних інтересів діями або бездіяльністю відповідача на підставі договору зберігання б/н від 03.06.2014 р., оскільки даний договір визнаний судом недійсним та не породив жодних юридичних наслідків, крім тих, що повязані із його недійсністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 28 січня 2016 р.

Головуючий суддя В.В. Носівець

Суддя Л.М.Сушко

Суддя І.А. Попова