РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2016 р. Справа № 918/1297/15

ОСОБА_1 апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Тимошенко О.М.

суддів Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу позивача - Рівненськогоий державного гуманітарного університету на рішення господарського суду Рівненської області від 09.12.15 р.

у справі № 918/1297/15 (суддя Андрійчук О.В. )

позивач ОСОБА_2 акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

відповідач ОСОБА_1 державний гуманітарний університет

про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов'язання в сумі 55 064 грн. 70 коп.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_3 (довіреність №01-09/843 від 06.10.2015р.).

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Заяв про відвід суддів не надходило.

Технічна фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою програмно-апаратного комплексу "Діловодство спеціалізованого суду".

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 09.12.2015 року у справі №918/1297/15 позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до ОСОБА_1 державного гуманітарного університету про стягнення 55 064 грн. 70 коп. - задоволено частково. Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 державного гуманітарного університету на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1 655,48 грн. відсотків річних, 47 438,57 грн. інфляційних та 1 085,97 грн. судового збору. В задоволенні позову про стягнення 5 970,64 грн. інфляційних відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач звернувся до ОСОБА_1 апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Рівненської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

В судове засідання представник позивача не з'явився. Про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки останній був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

До початку судового засідання представником відповідача через канцелярію апеляційного суду подано клопотання про залучення спеціаліста для надання пояснень, в якому останній просить суд зобов'язати Головне управління державної казаначейської служби України в Рівненській області направити свого представника для дачі пояснень (як спеціаліста) щодо питань, що виникають під час розгляду справи (щодо специфіки проведення розрахунків по зобов'язанням РДГУ).

Відповідно до ст. 30 ГПК України, у судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів. Зазначені особи зобов'язані з'явитись до господарського суду на його виклик, сповістити про знані їм відомості та обставини у справі, подати на вимогу господарського суду пояснення в письмовій формі.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, не вбачає підстав для його задоволення, оскільки дане клопотання не містить даних про те, щодо яких питань, що виникли під час розгляду справи та відповіді на які входять до предмету доказування у даному спорі і мають значення для його правильного вирішення, - можуть бути надані пояснення зазначеними особами.

Крім того, коло питань, з яких можуть бути надані пояснення працівниками казначейської служби, можуть стосуватись правовідносин між відповідачем, позивачем і Головним управлінням державної казначейської служби України в Рівненській області, однак не стосуються предмету спору у даній справі.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням господарського суду Рівненської області від 03.11.2014 року у справі № 918/1439/14, залишеним без змін постановою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 11.12.2014 року, позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до ОСОБА_1 державного гуманітарного університету задоволено; присуджено до стягнення з ОСОБА_1 державного гуманітарного університету на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 84 410,25 грн. основного боргу, 5 990,45 грн. пені, 10 569,96 грн. інфляційних втрат, 3% річних у розмірі 2 992,17 грн., а також 2 079,26 грн. судового збору (а.с. 43-44).

При цьому, вищевказаним рішенням суду встановлено факт неналежного виконання ОСОБА_1 державним гуманітарнимого університетом зобов'язання щодо проведення розрахунків за отриманий природний газ згідно договору купівлі-продажу природного газу №13/3904БО28 від 14.02.2013р.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки відповідач несвоєчасно виконав зобов'язання щодо оплати за поставлений газ та рішення господарського суду Рівненської області від 03.11.2014 року у справі № 918/1439/14 (сплатив заборгованість в повному обсязі лише 28.05.2015 року) позивач звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 державного гуманітарного університету про стягнення 1 655,48 грн. відсотків річних, нарахованих за період з 02.09.2014 року по 28.05.2015 року, та 53 409,21 грн. інфляційних втрат за період з серпня по червень 2015 року.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, що кореспондується зі статтею 193 ГК України - зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому, статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак, при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Оскільки, як встановлено судами обох інстанцій, заборгованість відповідача перед позивачем згідно рішення господарського суду Рівненської області від 03.11.2014 року у справі №918/1439/14 була сплачена в повному обсязі лише 28.05.2015 року, тобто прострочення виконання зобов'язання з боку відповідача має місце, місцевий господарський суд визнавши розрахунок відсотків річних та інфляційних втрат, наданий позивачем (а.с. 22-24), невірним та провівши його самостійно, прийшов до правильного висновку, що до стягнення підлягає 1 655,48 грн. відсотків річних та 47 438,57 грн. інфляційних втрат. При цьому, у стягненні 5 970,64 грн. інфляційних втрат суд першої інстанції відмовив правомірно, оскільки їх нараховано та, відповідно, пред'явлено до стягнення безпідставно.

При цьому, посилання апелянта на те, що вірним періодом нарахування відсотків річних та інфляційних втрат є період з 02.09.2014 року по 14.11.2014 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно п.4.1 договору кіпувлі-продажу природного газу №13/3904БО28 від 14.02.2013р. оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України).

У відповідності до п.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними для сплати кредиторові.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Таким чином, враховуючи невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань по договору, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України, з огляду на що правомірно присудив до стягнення з відповідача 1 655,48 грн. відсотків річних, нарахованих за період з 02.09.2014 року по 28.05.2015 року, та 53 409,21 грн. інфляційних втрат - за період з серпня по червень 2015 року.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Рівненської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 державного гуманітарного університету - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 09.12.2015 року - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Огороднік К.М.