Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "02" лютого 2016 р. Справа № 906/1555/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Бородін Д.В. - адвокат, договір про надання правової допомоги від 14.12.2015

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 6869,45грн

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 6869,45грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на укладений сторонами договір добровільного страхування №АВ/8161702 від 15.11.2012, а також на наявність трудових відносин між відповідачем та громадянином ОСОБА_3, який 08.12.2012 спричинив ДТП, що є страховим випадком за вказаним страховим полісом.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. 25.01.2016 на адресу суду за вх.№752 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, за наявними в матеріалах справи документами. Також, позивач просив долучити до матеріалів справи роздруківку з централізованої бази даних МТСБУ. Вимог ухвали суду від 12.01.2016 не виконав.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у додатковому відзиві на позовну заяву від 19.12.2015. Крім того, надав відповіді на адвокатські запити від Регіонального сервісного центру МВС України в Житомирській області №27/6-42 від 18.12.2015 та від Житомирського міського центру зайнятості №5706 від 24.12.2015.

Відповідно до пп.3.9.1 та 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК... За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом... У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, позивач у справі був належним чином повідомлений судом про час та місце судового розгляду справи, а тому нез'явлення його повноважних представників не перешкоджає вирішенню спору.

У зв'язку з цим, відповідно до ст.75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

08.12.2012 на перехресті вулиць Котовського і Театральної у м. Житомирі сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобілів "DAEWOO", державний номер НОМЕР_1, під керуванням власника транспортного засобу ОСОБА_4 та "БАЗ А 079", державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3.

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 21.12.2012 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення (ДТП 08.12.2012), передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340,00грн (а.с. 9).

Внаслідок зазначеної вище дорожньо-транспортної пригоди автомобілю "DAEWOO", державний номер НОМЕР_1, було завдано механічних пошкоджень, що підтверджується відомістю №9122141 від 08.12.2012 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 30, зворотній бік).

Як свідчать матеріали справи, а саме: страховий акт Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" (позивач) №106822 від 03.12.2013 (а.с. 43), розпорядження позивача №106822 від 03.12.2013 (а.с. 43, зворотний бік) та платіжне доручення №14890 від 16.12.2013 (а.с. 44), останнім сплачено на користь ПАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" (страховик автомобіля "DAEWOO", державний номер НОМЕР_1) страхове відшкодування у розмірі 6869,45грн.

Дослідивши матеріали справи та надавши їм правову оцінку у відповідності до ст.43 ГПК України, господарський суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно ч.1 ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 1 статті 981 ЦК України визначено, що договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Як зазначає позивач у позовній заяві, 15.11.2012 між Приватним акціонерним товариством "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" (страховик, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (страхувальник, відповідач) укладено договір (поліс) №АВ/8161702 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого було застраховано цивільно-правову відповідальність страхувальника перед третіми особами при використанні транспортного засобу "БАЗ А 079", державний номер НОМЕР_2 (забезпечений автомобіль).

Разом з тим, з наданого позивачем поліса №АВ/8161702 від 15.11.2012 (а.с. 135) не вбачається, що даний договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був укладений саме з відповідачем (а.с. 77).

При цьому, вимоги ухвал суду від 08.12.2012 (а.с. 73), від 21.12.2015 (а.с. 111), від 12.01.2016 (а.с. 128) щодо зобов'язання позивача надати для огляду в судовому засіданні оригінал полісу №АВ 8161702 від 15.11.2012, останнім виконані не були.

Відповідач заперечував укладення договору.

Тобто, доказів на підтвердження того, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 є страхувальником транспортного засобу "БАЗ А 079", державний номер НОМЕР_2 позивачем надано не було.

Окрім того, варто зазначити, що ст.3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Слід зауважити, що відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням т р а н с п о р т н и х з а с о б і в, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (п р а в о в л а с н о с т і, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за ст.1187 ЦК України необхідно визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє об'єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних об'єктів. Як правило, обидві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки повинні мати місце, крім випадків, передбачених у законі.

При цьому, якщо управління небезпечним об'єктом передається третій особі без якогось юридичного оформлення (наприклад, передається управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об'єкт не виходить із володіння його безпосереднього володільця, і саме в і н б у д е н е с т и в і д п о в і д а л ь н і с т ь з а з а в д а н у ш к о д у.

Як свідчать матеріали справи, а саме: відповідь на адвокатський запит від Регіонального сервісного центру МВС України в Житомирській області №27/6-42 від 18.12.2015 (а.с. 139), а також відомість №9122141 від 08.12.2012 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 30, зворотній бік), власником автомобіля "БАЗ А 079", 2008 р.в., державний номер НОМЕР_2, станом на 08.12.2012 був громадянин ОСОБА_5. Тобто, саме останній є особою, яка на праві власності володіє зазначеним транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створило підвищену небезпеку, зокрема, при вчиненні ДТП 08.12.2012.

Варто зауважити, що згідно ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до в и н н о ї о с о б и у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 27 Закону України "Про страхування", яка кореспондується зі ст.993 ЦК України, також передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

При цьому, жодних застережень щодо наявності права регресу до будь-якої іншої особи, окрім самої в и н н о ї о с о б и, вказані норми не містять. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Вищого господарського суду України від 03.06.2008 у справі №34/397.

Як суд зазначав вище, винною особою у вчиненні ДТП 08.12.2012, яка, в свою чергу є страховим випадком, є громадянин ОСОБА_3, а фактичним власником транспортного засобу, яким керував останній під час скоєння ДТП, являється громадянин ОСОБА_5.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування в розмірі 6869,45грн саме з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, яка не є власником забезпеченого автомобіля, є безпідставними.

Суд не бере до уваги доводи позивача щодо наявності трудових відносин між відповідачем і ОСОБА_3, з огляду на таке.

Дійсно, згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Проте, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту наявності трудових відносин між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 і громадянином ОСОБА_3, і такі в матеріалах справи відсутні.

Судом не приймаються посилання позивача на постанову Богунського районного суду м. Житомира від 21.12.2012, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення (ДТП 08.12.2012), передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340,00грн (а.с. 9), оскільки у ній зазначено, що останній працює водієм ПП "Бабкіна".

Разом з тим, відповідачем у даній справі є Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, а не ПП "Бабкіна".

Крім того, відповідно до ст.24-1 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній станом на 08.12.2012) у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Проте, як свідчать матеріали справи, а саме - відповідь на адвокатський запит від Житомирського міського центру зайнятості №5706 від 24.12.2015 (а.с. 138), станом на 08.12.2012 у Житомирському міському центрі зайнятості трудового договору, укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та найманим працівником ОСОБА_3, зареєстровано не було.

Також, варто зазначити, що відповідно до підпункту "ґ" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; ОСОБА_3, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування.

Тому, сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №6-284цс15.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Отже, враховуючи викладені вище обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджуються належними доказами, та спростовуються матеріалами справи, тому задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 04.02.16

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - позивачу за адресою: 03164, м. Київ, вул. Підлісна, 1, оф. 32 (3-й поверх), ОСОБА_6 (рек. з повід.)