донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

25.01.2016 справа №908/1767/15-г

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін від позивача від відповідача-1 від відповідача-2 ОСОБА_4, за довіреністю; не зявився; не зявився;
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком", м. Маріуполь, Донецька область
на рішення господарського судуЗапорізької області
від21.10.2015 р. (підписано 26.10.2015 р.)
у справі№ 908/1767/15 (головуючий Смірнов О.Г., судді Давиденко І.В., Топчій О.А.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен ОСОБА_5", м. Київ
до відповідачів:1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком", м. Маріуполь, Донецька область 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Торг-строй Компанія", м. Донецьк
прозобов'язання повернути майно
В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року до господарського суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Райффайзен ОСОБА_5", м. Київ (Позивач) із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком", м. Маріуполь, Донецька область (Відповідач-1) про витребування у ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" та передачу ТОВ "Райффайзен ОСОБА_5" вантажного автомобіля MAN 26413, № кузова/шасі WMAN23ZZZ3W048492.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 18.05.2015 р. на підставі ст. 24 ГПК України до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Торг-строй Компанія", м. Донецьк (Відповідач-2).

До початку розгляду господарським судом Запорізької області справи по суті, 07.10.2015 року, позивач звернувся до суду в порядку ст. 22 ГПК України, із заявою про зміну предмету позову (без зміни підстав), в якій просив зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" повернути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен ОСОБА_5" вантажний автомобіль MAN 26413, № кузова/шасі WMAN23ZZZ3W048492. Зазначені вимоги розглянуті господарським судом.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 21.10.2015 р. позовні вимоги задоволено частково. Зобовязано відповідача-1 повернути на користь позивача вантажний автомобіль MAN 26413, № кузова/шасі WMAN23ZZZ3W048492, за актом приймання-передачі у місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили, стягнуто з відповідача-1 на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 100,72 грн. У задоволенні позовних вимог до відповідача-2 відмовлено.

Відповідач-1, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права України.

Зокрема скаржник посилався на недоведеність позивачем того, що відповідач-1 є незаконним та недобросовісним володільцем предмету лізингу та те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги факт знаходження витребуваного позивачем майна у володінні відповідача-2.

Представник позивача вважав рішення суду законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися, про причини неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності відповідачів, які не скористалися правом участі в судовому засіданні, за наявними матеріалами справи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.04.2007 року між позивачем та відповідачем-1, був укладений договір фінансового лізингу № L641-04/07 (далі Договір), за умовами п. 1.1 якого позивач на підставі договору купівлі-продажу (поставки) (далі Договір купівлі-продажу) зобовязується придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у володіння та користування протягом усього строку лізингу за плату (лізингові платежі) майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються в Специфікації (Додаток № 2 до цього Договору) (далі Предмет лізингу), а відповідач-1 зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору.

До Договору сторонами підписані угоди про внесення змін до Договору від 02.03.2009 року, 01.09.2009 року, 02.08.2010 року, 01.12.2010 року, 04.05.2011 року та додаткова угода від 28.02.2014 року.

Згідно п. 1.2 Договору, строк лізингу складається з Періодів лізингу, зазначених в Графіку платежів (Додаток № 1 до Договору) (надалі "Графік"), та не може бути менше одного року. В свою чергу, остаточною редакцією Графіку сторони погодили, що строк лізингу за Договором складається з 60 Періодів лізингу з липня 2007 року по червень 2012 року.

Відповідно до п. 5.4 Додатку № 4 "Загальні умови фінансового лізингу" до Договору (надалі - Загальні умови), першим періодом лізингу вважається календарний місяць, що слідує за місяцем, в якому предмет лізингу був переданий лізингоодержувачу за актом приймання-передачі. Зазначені в графіку порядкові номери періодів лізингу відповідають календарним місяцям, які слідують за першим періодом лізингу в прямому порядку.

У відповідності до п. 8.2.1 Загальних умов, відповідач-1 має право використовувати предмет лізингу протягом строку лізингу.

Поряд із цим, положення п.п. 9.1, 9.2 Загальних умов передбачають можливість переходу права власності на предмет лізингу до відповідача-1 на підставі договору купівлі-продажу по закінченню строку лізингу та за умов належного виконання відповідачем-1 своїх зобов'язань за договором.

На виконання умов Договору, позивач придбав предмет лізингу за договором купівлі-продажу № Р632-04/07 від 26.04.2007 року та передав у володіння та користування відповідачу-1, що підтверджується підписаним представниками сторін актом приймання-передачі предмета лізингу від 22.06.2007 року, який наявний в матеріалах справи (а.с. 17).

Специфікацією (Додаток № 2 до Договору), підписаною сторонами у справі, визначено, що предметом лізингу є вантажний автомобіль MAN 26413, ціна якого з ПДВ складає 344 637,25 грн.

Угодою про внесення змін до Договору № L641-04/07 у звязку із збільшенням вартості предмету лізингу за договором купівлі-продажу від 26.04.2007 р. № Р632-04/07 та на підставі п. 3.2 Договору сторонами внесено зміни в п. 3.1 розділу 3 Договору, викладено його в наступній редакції: "Вартість предмета лізингу становить 376 216,20 грн., у т.ч. 20% ПДВ".

Додатковою угодою від 28.02.2014 року до Договору сторони встановили, що підписанням цієї Угоди відповідач-1 визнає наявність простроченої заборгованості за рахунками перед позивачем та зобов'язується сплатити її в розмірі та строк до 30.09.2014 року, за графіком, який наведений в п. 1.1 цієї Угоди (а.с. 33-34).

Згідно п. 1.3 вказаної Додаткової угоди, виконання зобов'язання/боргових зобов'язань відповідача-1, з моменту укладання цієї Додаткової угоди, є відстроченим. Встановлено кінцеву дату виконання відповідачем-1 зобов'язань за Договором до 30.09.2014 року (зобов'язання повинні бути виконанні не пізніше зазначеної дати/дата виконання зобов'язань).

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди, сторони дійшли згоди, що зобов'язання відповідача-1 перед позивачем припиняються, після повного та належного виконання відповідачем-1 зобов'язань, визначених п. 1.1 цієї Угоди, та у разі сплати викупної вартості Предмета лізингу в строк та у розмірі, визначеними Договором купівлі-продажу (викупу).

З наявної в матеріалах справи бухгалтерської довідки ТОВ "Райффайзен ОСОБА_5" станом на 23.01.2015 року несплачена вартість предмета лізингу, який знаходиться у користуванні відповідача-1 за Договором № L641-04/07 від 26.04.2007 року складає 205 035,79 грн.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобовязаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. В свою чергу, лізингодавець має право вимагати повернення предмету лізингу у передбачених законом та договором випадках (п. 4 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону).

Втім, відповідач-1 взяті на себе зобовязання за Договором в частині повернення предмету лізингу після спливу строку лізингу, тобто після червня 2012 року, належним чином не виконав, чим порушив права позивача як власника.

Відповідно до ст. ст. 173, 174 Господарського кодексу України та ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України укладений між сторонами Договір є належною підставою для виникнення, серед іншого, у відповідача-1 права на володіння та користування предметом лізингу, переданим йому за актом приймання-передачі, що унеможливлює кваліфікацію набуття відповідачем-1 цього майна як такого, що здійснено недобросовісно або без відповідних правових підстав.

Договірний (зобовязальний) характер правовідносин між сторонами щодо передання спірного майна у користування на умовах лізингу та наявність спеціальної норми п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" унеможливлює обґрунтоване застосування у даному випадку приписів ст.ст. 387, 400 і 1212 ЦК України, що опосередковує альтернативні способи захисту (конкуренція позовів), так само як і зумовлює безпідставність застосування у розглядуваному випадку ст. 391 ЦК України, адже негаторні вимоги в межах цієї справи взагалі не висувалися.

Спосіб судового захисту в даній справі у розумінні ст. 6 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України обґрунтовано визначено у світлі згадуваного позивачем припису п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" саме як спонукання до виконання зобовязання з повернення предмету лізингу по закінченню строку лізингу, право позивача вимагати якого закріплене ст. 10 цього Закону.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобовязання, у відповідності до статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання.

Оскільки позивачем доведений факт неповернення предмету лізингу по закінченню визначеного умовами Договору строку лізингу, належного доказу настання визначеної підстави для припинення існування відповідного зобов'язання - викупу предмету лізингу матеріали справи не містять, судова колегія вважає висновок суду першої інстанції в частині зобов'язання відповідача-1 повернути позивачу предмет лізингу вантажний автомобіль MAN 26413, № кузова/шасі WMAN23ZZZ3W048492 обґрунтованим.

Колегія суддів також зазначає, що відсутність визначеної змістом п.п. 9.1, 9.2 Загальних умов підстави для набуття права власності відповідачем-1 на предмет лізингу усуває потребу в дослідженні обставин виконання грошових зобов'язань за Договором фінансового лізингу в контексті предмету доказування та спору.

Посилання відповідача-1 на поточну чинність Договору фінансового лізингу як правову підставу для продовження подальшого володіння та користування спірним майном правомірно не були прийняті до уваги, адже положення ст. 764 Цивільного кодексу України з огляду на спеціальні норми ч. 1 ст. 2, ч.ч. 2, 3 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" не підлягають застосуванню до договору фінансового лізингу, що цілком узгоджується із нормами ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції також обґрунтовано відхилено твердження відповідача-1 про неможливість повернення майна відповідачем-1 через фактичне знаходження предмета лізингу у зберігача майна за договором зберігання від 03.06.2014 року відповідача-2, оскільки захист порушеного права позивача на повернення об'єкта лізингу після закінчення строку лізингу не може залежати від виконання зобов'язання відповідачем-2 стосовно відповідача-1.

Матеріалами справи доведено, що підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушення саме відповідачем-1 зобовязань за Договором фінансового лізингу № L641-04/07 від 26.04.2007 р., який є двостороннім правочином, укладеним між позивачем та відповідачем-1.

Враховуючи те, що відповідач-2 ТОВ "Торг-строй Компанія" не є стороною Договору фінансового лізингу № L641-04/07 від 26.04.2007 р., тобто не має договірних правовідносин з позивачем та відсутні докази порушення його діями або бездіяльністю прав та законних інтересів позивача за вказаним Договором, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог до відповідача-2.

Будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 21.10.2015 року у справі № 908/1767/15-г ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на відповідача-1.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком", м. Маріуполь, Донецька область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 21.10.2015 року у справі № 908/1767/15-г залишити без змін.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.В. Стойка

Судді Т.М. Колядко

ОСОБА_3

Надр. 5 прим

1 позивачу

2 відповідачу

3 до справи

4 ДАГС

5 ГС