РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року Справа № 924/1236/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Грязнов В.В.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 підприємство "Славутське житлово-комунальне об'єднання" на рішення господарського суду Хмельницької області від 28.10.14р. в справі № 924/1236/14 (суддя Заярнюк І.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до відповідача ОСОБА_4 підприємства "Славутське житлово-комунальне об'єднання"

про стягнення 4 837 850 грн 75 коп.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Хмельницької області з позовом до комунального підприємства "Славутське житлово-комунальне об'єднання" (том 1, а.с. 2-5) про стягнення заборгованості за поставлений природний газ в сумі 3 832 766 грн 71 коп., пені за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 396 235 грн 83 коп., 3 % річних в розмірі 132 742 грн 30 коп., інфляційних втрат в розмірі 476 105 грн 92 коп..

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 28 жовтня 2014 року в справі № 924/1236/14 позов задоволено (том 1, а.с. 120-122).

Стягнуто з Відповідача на користь Позивача: 3832766 грн 71 коп. боргу, 396 235 грн 83 коп. пені, 132 742 грн 30 коп. 3 % річних, 476105 грн 92 коп. інфляційних нарахувань. Також, даним судовим рішення покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 73 080 грн..

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Хмельницької області від 28 жовтня 2014 року в даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат - відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оспорюване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що теплову енергію, яку виробляє Відповідач, споживають споживачі, які станом на 1 листопада 2014 року заборгували Відповідачу 2454,9 тис. грн., внаслідок чого Відповідач перебуває у складному фінансовому становищі, є збитковим підприємством та не може розрахуватися з Позивачем. Станом на сьогоднішній день, за твердженням Відповідача, різниця в тарифах в розмірі 2 240 902 грн. не відшкодована державою, тому Позивач не може вчасно сплатити заборгованість за спожитий природний газ. Апелянт зазначає, що при підписанні договору Відповідач не міг передбачити, що тарифи на теплову енергію не врахують повну собівартість на теплову енергію і не забезпечать відповідний рівень рентабельності. Також, апелянт зауважує, що Позивачем не подано докази завдання збитків саме порушенням строку сплати заборгованості Відповідачем по договором.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20 січня 2015 року (том 2, а.с. 164-171) апеляційну скаргу Відповідача задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнутих сум пені, 3% річних, інфляційних втрат. В решті рішення господарського суду Хмельницької області від 28 жовтня 2014 року в справі № 924/1236/14 залишити без змін.

Даною постановою стягнуто з Відповідача на користь Позивача 3 832 766 грн 71 коп. боргу, 395 680 грн 86 коп. пені, 132 482 грн 3 % річних, 460 540 грн 11 коп. інфляційних нарахувань.

Також, даним судовим рішенням було покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 73 080 грн.

В позові про стягнення 554 грн 97 коп. пені, 260 грн 30 коп. 3 % річних, 15 565 грн 81 коп. інфляційних нарахувань відмовлено.

26 січня 2015 року Рівненським апеляційним господарським судом було винесено Додаткову постанову (том 1, а.с. 175-177), в котрій з підстав, висвітлених у даній Додатковій постанові, було повернуто Відповідачу з державного бюджету України 63 029 грн 15 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 травня 2015 року в даній справі (том 1, а.с. 232-236), касаційну скаргу Відповідача залишено без задоволення, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20 січня 2015 року, якою змінено рішення господарського суду Хмельницької області від 28 жовтня 2014 року залишено без змін.

Вказану постанову суду апеляційної інстанції та касаційної інстанції було оскаржено Відповідачем до Верховного Суду України.

В результаті перегляду даних судових актів Верховним Судом України винесено постанову від 7 жовтня 2015 року в даній справі (том 2, а.с. 121-123), якою заяву Відповідача задовольнити частково. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20 січня 2015 року та постанову Вищого господарського суду України від 13 травня 2015 року у частині стягнення пені у розмірі 396 235 грн 83 коп, 3 % річних у розмірі 132 742 грн 30 коп та інфляційних втрат у розмірі 476 105 грн 92 коп скасовано. Справу № 924/1236/14 у цій частині передано на новий розгляд до Рівненського апеляційного господарського суду. Постанову Вищого господарського суду України від 13 травня 2015 року в іншій частині залишено без змін.

У своїй постанові від 7 жовтня 2015 року Верховний Суд України зазначив:

· як вбачається із матеріалів справи, між сторонами у справі, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, Департаментом фінансів Хмельницької обласної державної адміністрації укладено договори від 4 грудня 2014 р. № 1014/30, від 4 грудня 2014 р. № 1015/30, від 24 грудня 2014 р. № 1610/30 про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію;

· в аналогічних справах Верховний Суд України висловив правову позицію, що у разі укладання сторонами у справі з відповідними органами державної влади договорів про організацію взаєморозрахунків із погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію пеня та наслідки порушення грошового зобов'язання, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України не застосовуються;

· водночас у порушення вимог статті 32 ГПК України суди попередніх інстанцій не дослідили положень договорів від 4 грудня 2014 р. № 1014/30, від 4 грудня 2014 р. № 1015/30, від 24 грудня 2014 р. № 1610/30 про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що позбавляє Верховний Суд України можливості зробити висновок правильності застосування судами норм матеріального права про стягнення пені та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2015 року (том 3, а.с. 126) справу № 924/1236/14 прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 9 грудня 2015 року на 14 годину 50 хвилин.

Відповідачем, 2 грудня 2015 року, через канцелярію Рівненського апеляційного господарського суду, було подано уточнену апеляційну скаргу (том 3, а.с. 128-165).

Голова Рівненського апеляційного господарського суду, своїм розпорядженням від 8 грудня 2015 року (а.с. 200), з підстав вказаних у ньому, вніс зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді, визначив колегію в складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Грязнов В.В..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 9 грудня 2015 року (том 3, а.с. 203), з підстав, висвітлених в даній ухвалі, розгляд справи відкладено на 27 січня 2016 року на 14 год. 50 хв..

На виконання ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 9 грудня 2015 року, Відповідачем 25 січня 2016 року було подано доповнення до апеляційної скарги (том 3, а.с. 207-211).

На виконання ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 9 грудня 2015 року, Відповідачем, 27 січня 2016 року через відділ документообігу, було подано доповнення до апеляційної скарги (том 3, а.с. 212-215).

В судовому засіданні від 27 січня 2016 року представник Відповідача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення місцевого господарського суду в частині стягнення пені, річних та інфляційних.

В судовому засіданні від 27 січня 2016 року представник Позивача заперечив проти апеляційної скарги, вважає доводи Відповідача необґрунтованими, рішення суду першої інстанції правомірним та законним.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідачів, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові пояснення, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов до висновку, що рішення господарського суду Хмельницької області від 28 жовтня 2014 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення. При цьому апеляційний господарський суд виходив з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2012 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір № 13/2690-БО-34 купівлі - продажу природного газу (надалі Договір; том 1, а.с. 9-14).

Відповідно до пункту 1.1 Договору, Позивач зобов'язався передати у власність Відповідача у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України Позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу, а Відповідач зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору.

Згідно пункту 1.2 Договору, газ, що продається за цим Договором, використовується Відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що Позивач передає Відповідачу з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 1670,7 тис.куб.м.

Відповідно до пункту 3.1 Договору, Позивач передає Відповідачу газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі Відповідача; право власності на газ переходить від Позивача до Відповідача в пунктах приймання-передачі; після переходу права власності на газ Відповідач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Підпунктом 3.1.2 Договору визначено, що Відповідач до 20 числа місяця, що передує місяцю поставки газу, надає Позивачу належним чином оформлену заявку на планові обсяги споживання газу на наступний місяць, підписану уповноваженою особою; плановий обсяг поставки підтверджується Позивачем та доводиться до відома газотранспортних підприємств в електронному вигляді ОДУ ДК Укратрансгаз на відповідний місяць поставки.

Відповідно до пункту 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого Позивачем Відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу; обсяг споживання газу Відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу Відповідача.

Між тим, пунктом 3.4 Договору визначено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, Відповідач зобов'язався надати Позивачу підписані та скріплені печатками Відповідача та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість; Позивач не пізніше 8-го числа зобов'язався повернути Відповідачу та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно пункту 4.1 Договору, кількість газу, яка подається Відповідачу, визначається за показами комерційних вузлів газу Відповідача з урахуванням вимог наказу Мінпаливенерго від 15 липня 2010 року № 288 «Про затвердження методики визначення обсягів природного газу, які використовуються для виробництва теплової енергії для населення в разі, якщо суб'єкти господарювання здійснюють постачання теплової енергії різним категоріям».

Як визначено пунктами 5.1-5.2 Договору: ціна (граничний рівень ціни) на природний газ для теплопостачальних підприємств та послуги з його транспортування установлюється НКРЕ; ціна за 1000 куб.м природного газу становить 3 509 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу; до сплати за 1000 куб.м. природного газу 3884 грн 78 коп., крім того ПДВ 20 % - 776,96 грн., всього з ПДВ 4661 грн 74 коп..

Відповідно до пункту 6.1 Договору: оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно пункту 6.3 Договору: в платіжних дорученнях Відповідач повинен обов'язково зазначати номер Договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата; за наявності заборгованості у Відповідача за цим Договором Позивач має право зарахувати кошти, що надійшли від Відповідача, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому Договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості; кошти, які надійшли від Відповідача, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим Договором.

Відповідно до пункту 9.3 Договору, строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

У відповідності до пункту 11.1 Договору, Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків до повного їх здійснення.

Даний договір підписано представниками сторін та скріплено їхні підписи відтисками печаток.

16 липня 2013 року сторонами підписано додаткову угоду № 1 до Договору (надалі Додаткова угода № 1; том 1, а.с. 15).

Згідно Додаткової угоди № 1 з 1 липня 2013 року пункти 5.2 і 5.5 статті 5 вказаного Договору викладено в наступній редакції:

« 5.2. Ціна за 1000 куб. м природного газу становить 3 459 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу. До сплати за 1000 куб. м. природного газу 3 823 грн 78 коп., крім того ПДВ - 20 %, всього з ПДВ 4 588 грн 54 коп.

5.5. Загальна сума вартості природного газу за цим Договором складається із сум вартості місячних поставок газу».

Як вбачається з доказів, наявних в матеріалах справи, на виконання умов Договору Позивач у період з вересня 2013 року по грудень 2013 року, поставив, а Відповідач прийняв природний газ обємом 1 511,213 тис.куб.м. на загальну суму 7 002 666 грн. 71 коп., що підтверджується наступними актами прийому-передачі (том 1, а.с. 16-22): актом приймання-передачі природного газу за січень 2013 року (від 2 вересня 2013 року), обсягом 309, 486 тис.куб.м на суму 1 442 742 грн 02 коп; актом приймання-передачі природного газу за лютий 2013 року (від 26 вересня 2013 року), обсягом 245, 860 тис.куб.м. на суму 1 146 134 грн 41 коп; актом приймання-передачі природного газу за березень 2013 року (від 26 вересня 2013 року), обсягом 274, 432 тис.куб.м. на суму 1 279 329 грн 54 коп; актом приймання-передачі природного газу за квітень 2013 року (від 26 вересня 2013 року), обсягом 104, 805 тис.куб.м. на суму 488 573 грн 24 коп; актом приймання-передачі природного газу за жовтень 2013 року (від 31 жовтня 2013 року), обсягом 157, 018 тис.куб.м. на суму 720 482 грн 74 коп; актом приймання-передачі природного газу за листопад 2013 року (від 30 листопада 2013 року), обсягом 162, 091 тис.куб.м. на суму 743 760 грн 38 коп; актом приймання-передачі природного газу за грудень 2013 року (від 31 грудня 2013 року), обсягом 257, 521 тис.куб.м. на суму 1 181 644 грн 38 коп..

Вищезазначені акти прийому-передачі природного газу підписані повноважними представниками та скріплені відбитками печаток Позивача та Відповідача.

Відтак, колегія суду констатує, що в розрізі пункту 6.1 Договору Відповідач повинен був провести розрахунки наступним чином: за газ, отриманий в січні 2013 року - до 14 лютого 2013 року; за газ, отриманий в лютому 2013 року - до 14 березня 2013 року; за газ, отриманий в березні 2013 року - до 14 квітня 2013 року; за газ, отриманий в квітні 2013 року- до 14 травня 2013 року; за газ, отриманий в жовтні 2013 року - до 14 листопада 2013 року; за газ, отриманий в листопаді 2013 року - до 14 грудня 2013 року; за газ, отриманий в грудні 2013 року - до 14 січня 2014 року.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки «Операції по КП «Славутське житлово-комунальне об'єднання» з 1 січня 2013 року по 30 червня 2014 року, оплати здійснювалися наступним чином (том 1, а.с. 23-25): 19 лютого 2013 року на суму 5 000 грн; 20 лютого 2013 року на суму 10 000 грн; 21 лютого 2013 року на суму 140 00 грн; 26 лютого 2013 року на суму 100 000 грн; 27 лютого 2013 року на суму 42 000 грн; 28 лютого 2013 року на суму 110 000 грн; 1 березня 2013 року на суму 110 000 грн; 5 березня на суму 25 000 грн; 7 березня 2013 року на суму 8 400 грн; 18 березня 2013 року на суму 6 000 грн; 6 березня 2013 року на суму 35 000 грн; 19 березня 2013 року на суму 4 000 грн; 20 березня 2013 року на суму 335 000 грн; 21 березня 2013 року на суму 155 000 грн; 22 березня 2013 року на суму 4 000 грн; 29 березня 2013 року на суму 100 000 грн; 1 квітня 2013 року на суму 124 000 грн; 3 квітня 2013 року 5 000 грн; 4 квітня 2013 року на суму 20 000 грн; 8 квітня 2013 року на суму 6 000 грн; 10 квітня 2013 року на суму 5 000 грн; 11 квітня 2013 року на суму 11 000 грн; 22 жовтня 2013 року на суму 60 000 грн; 21 жовтня 2013 року на суму 200 000 грн; 30 жовтня 2013 року на суму 13 000 грн; 21 жовтня 2013 року на суму 7 000 грн; 1 листопада 2013 року на суму 4 500 грн; 5 листопада 2013 року на суму 14 000 грн; 6 листопада 2013 року на суму 15 000 грн; 7 листопада 2013 року на суму 4 000 грн; 8 листопада 2013 року на суму 30 000 грн; 11 листопада 2013 року на суму 49 000 грн; 18 листопада 2013 року на суму 40 000 грн; 22 листопада 2013 року на суму 60 000 грн; 26 листопада 2013 року на суму 29 000 грн; 25 листопада 2013 року на суму 194 000 грн; 2 грудня 2013 року на суму 79 000 грн; 11 грудня 2013 року на суму 45 000 грн; 24 грудня 2013 року на суму 40 000 грн; 25 грудня 2013 року на суму 33 000 грн; 26 грудня 2013 року на суму 500 000 грн; 30 грудня 2013 року на суму 150 000 грн; 8 січня 2014 року на суму 30 000 грн; 29 квітня 2014 року на суму 93 000 грн; 30 квітня 2014 року на суму 130 000 грн..

Згідно наявної в матеріалах справи виписки по рахунку Відповідача з 1 січня 2013 року по 30 червня 2014 року Відповідачем здійснено оплату за поставлений природний газ згідно Договору на суму 3 169 900 грн. (том 1, а.с. 26).

Враховуючи те, що Відповідачем не здійснено оплату поставленого газу у строки передбачені Договором, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача (за періоди згідно долученого розрахунку) заборгованості за поставлений природний газ в сумі 3 832 766 грн 71 коп., пені за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 396 235 грн 83 коп., 3 % річних в розмірі 132 742 грн 30 коп., інфляційних втрат в розмірі 476 105 грн 92 коп..

Колегія суду проаналізувавши дані положення нормативно правових актів, в контексті даних правовідносин, з врахуванням вказівок, висвітлених в постанові Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року, досліджує дані обставини справи саме в межах позовних вимог з врахуванням доказів наявних в матеріалах справи (саме на момент винесення рішення судом першої інстанції) керуючись при цьому процесуальними нормами права.

Верховний Суд України у вказаній постанові дійшов висновку, зокрема, що суди попередніх інстанцій не дослідили положень договорів від 4 грудня 2014 року № 1014/30, від 4 грудня 2014 року № 1015/30, від 24 грудня 2014 року № 1610/30 про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію.

Виходячи зі змісту вказаної постанови можливо зробити висновок, що Верховний суд України у конкретно вищезазначеній правовій ситуації дійшов висновку, що між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, Департаментом фінансів Хмельницької обласної державної адміністрації укладено договори від 4 грудня 2014 року № 1014/30, від 4 грудня 2014 року № 1015/30, від 24 грудня 2014 року № 1610/30 про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію. При цьому, в разі укладання сторонами у справі з відповідними органами державної влади договорів про організацію взаєморозрахунків із погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію пеня та наслідки порушення грошового зобов'язання, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України не застосовуються. А тому, в такому випадку підстави для задоволення позову про стягнення пені, річних та інфляційних втрат, відсутні.

Відповідно до приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 -16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Обов'язковість висновків Верховного Суду України для судів які розглядають спори зі застосуванням тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, також передбачена статтею 82 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевказані, встановлені судом апеляційної інстанції обставини (за договорами від 4 грудня 2014 року № 1014/30, від 4 грудня 2014 року № 1015/30, від 24 грудня 2014 року № 1610/30 про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості), з урахуванням вищевказаних приписів процесуальних норм можливо дійти висновку, що слід відмовити в задоволенні позову щодо стягнення пені, річних та інфляційних по вищезазначеним вказаним Верховним судом України підставам.

ОСОБА_1, як зазначалось вище, стаття 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачає можливість та надає суду право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів і апеляційний господарський суд, вважає за можливе та необхідне скористатись цим наданим йому правом, мотивуючи це наступним (з урахуванням існування в Господарському процесуальному кодексу України процесуальних норм, котрі не дають права апеляційному господарському суді касувати рішення місцевого господарського суду за доказами, що не існували на момент прийняття оспорюваного рішення, а виникли пізніше).

При цьому, апеляційний господарський суд констатує, що у вищевказаній постанові Верховного Суду України йдеться про те, що судами не досліджено договори від 4 грудня 2014 року № 1014/30, від 4 грудня 2014 року № 1015/30, від 24 грудня 2014 року № 1610/30 про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд розглядає справу повторно. Тобто метою суду є перевірка правильності й законності рішення суду першої інстанції, а способом досягнення цієї мети - розгляд справи по суті повторно.

При цьому, за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом. Водночас, апеляційна інстанція переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Однак подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено. Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази, обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази, має довести обставини, що об'єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду.

На переконання колегії суддів, обмеження права на подання доказів в суд апеляційної інстанції покликано активізувати змагальний процес саме в суді першої інстанції. Його можливо розглядати як своєрідну процесуальну санкцію за невиконання особою, що бере участь у справі, своїх обов'язків по доказуванню в суді першої інстанції

Як зазначається у пункті 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року N 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України», додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції, згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Суд зауважує, що апелянтом зазначені Договори про організацію взаєморозрахунків від 4 грудня 2014 року були подані лише суду касаційної інстанції.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Повноваження апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції вичерпно визначено статтею 103 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 3 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 99 і частиною першою статті 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд повторно розглядає справу за правилами розгляду справ у першій інстанції (з урахуванням деяких особливостей). Системний аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку про наявність у апеляційного господарського суду права на розгляд тільки тих позовних вимог, що розглядалися в суді першої інстанції і дослідження тих доказів, що досліджувалися в суді першої інстанції та взагалі наявні в матеріалах справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що рішення суду першої інстанції датовано 28 жовтням 2014 року, водночас дані Договори про організацію взаєморозрахунків (про котрі зауважує Верховний суд України та котрі були подані суду апеляційної інстанції) датовані 4 грудням 2014 року. Дане засвідчує ту обставину, що на момент винесення оскаржуваного рішення даних договорів апріорі не існувало в юридичній природі, що позбавило місцевий господарський суд можливості дослідити їх природу в правовому полі розгляду даної справи.

Відтак, апеляційна інстанція переглядаючи рішення апріорі не може скасувати його поклавши в основу зазначені вище Договори про організацію взаєморозрахунків з огляду на ту обставину, що вони взагалі не існували на момент розгляду справи судом першої інстанції та винесення оспорюваного судового рішення з посиланням на ту обставину що даний доказ може появитися в майбутньому, адже суд (в розумінні Господарського процесуального кодексу України) розглядає справи за наявними та додатково поданими доказами, а апеляційна інстанція перевіряє законність рішення саме на момент його винесення.

Відтак, у разі скасування рішення місцевого господарського суду за довазами (договорами), що не існували в юридичній природі на момент винесення судом першої інстнації оспорюваного рішення - суд би, по суті, мав би вказати на незаконність і необгрунтованість не покладення в основу рішення доказу, котрого взагалі не існувало на момент його прийняття. Це б, посуті, призвело б до правового колабсу, коли рішення скасовується не зважаючи на його законність і обгрунтованість на момент його прийняття. При цьому, колегія суду наголошує на тому, що для такого випадку, як в даній справі, законодавець передбачив перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами (стаття 114 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно, Рівненський апеляційний господарський суд доходить до висновку, що укладені між сторонами після винесення місцевим господарським судом оспорюваного рішення Договори про організацію взаєморозрахунків не є доказами на підставі котрих можна скасувати дане рішення (з наведених вище причин), а можуть бути лише доказами на доведення виникнення нововиявленої обставини по даній справі.

Зважаючи на усе вищеописане та скерування у постанові Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року справи на новий розгляд саме в частині стягнення пені, річних та інфляційних втрат, колегія суддів переглядає законність рішення господарського суду Хмельницької області від 28 жовтня 2014 року саме на момент його винесення за наявними в матеріалах справи доказами (з урахуванням уже встановленого вище у цій постанові апеляційним господарським судом).

Позивач в своїй позовній заяві просив стягнути з Відповідача, трьох відсотків річних в розмірі 132 742 грн 30 коп., інфляційні втрати в сумі 476 105 грн 92 коп., з приводу котрих колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що зобов'язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, є втратами пов'язаними з інфляційними процесами в державі за час прострочення виконання зобов'язання боржником, а три процента річних є за своєю правовою природою платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником.

Згідно листа Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 3 квітня 1997 року № 62-97р., відповідно до якого індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Судовою колегією приймається до уваги, що індекс інфляції, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, визначається Держкомстатом за період, який становить один місяць, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції обчислюється виходячи з суми боргу, що мав місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

Відповідно до пункту 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Таким чином, нарахування індексу інфляції можливе лише на суму простроченої заборгованості, яка існувала не менше як на один місяць та у порядку відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання.

Крім того, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Позивачем заявлено до стягнення 476 105 грн 92 коп. інфляційних втрат та 132 742 грн 30 коп. трьох відсотків річних.

Колегія суду проаналізувавши поданий Позивачем розрахунок (том 1, а.с. 27-32), вважає його обґрунтованим та підставним, а відтак приходить до висновку, щодо задоволення позову в частині стягнення з Позивача 132 742 грн 30 коп. трьох відсотків річних та 476 105 грн 92 коп. інфляційних втрат. Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відповідно Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду щодо задоволення даних вимог без змін.

Як вбачається з позовної заяви, Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 396 235 грн 83 коп., дослідивши дані позовні вимоги колегія суддів зазначає таке.

Сторонами в пункті 7.2 Договору передбачено, що: у разі невиконання Відповідачем пункту 6.1 умов цього Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити Позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Колегією суддів враховується, що сторони в пункті 9.3 Договору погодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Суд зауважує, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

В силу дії частини 1 статті 233 Господарського кодексу України: у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою статті 551 Цивільного кодексу України визначено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до положень пункту 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Колегія суду проаналізувавши поданий Позивачем розрахунок пені (том 1, а.с. 27-32), вважає його обґрунтованим та підставним, а відтак приходить до висновку, щодо задоволення позову в частині стягнення з Позивача 396 235 грн 83 коп. пені. Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відповідно Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду щодо задоволення даних вимог без змін.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з доказів, поданих Відповідачем 27 січня 2016 року до суду апеляційної інстанції, вбачається, що ним повністю погашено заборгованість за спожитий природний газ по договору № 13/2690-БО-34 від 28 грудня 2012 року, невиконання котрого й стало підставою для звернення Позивача до суду з відповідними позовом, що підтверджується копією платіжного доручення від 1 грудня 2015 року № 158 та випискою Відповідача від 18 грудня 2015 року.

Водночас, колегією суддів не приймається даний доказ до уваги з огляду на те, що даний доказ стосується основного боргу, спір про який не переглядається в апеляційній інстанції, оскільки Верховний Суд України у своїй постанові від 7 жовтня 2015 року залишив без змін оспорювані до нього судові акти в частині стягнення основного боргу.

А відтак, у суду апеляційної інстанції відсутнє процесуальне право перевіряти законність винесеного рішення саме в частині присудженої до стягнення суми основного боргу.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 22 березня 2012 року «Про судове рішення», рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; якаправова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На переконання апеляційного господарського суду, місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав повну та всебічну оцінку наявним у ній на момент розгляду справи доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам.

Наведені скаржниками в апеляційних скаргах доводи, які фактично повторюють доводи наведені ними суду першої інстанції, яким цей суд дав належну оцінку, як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги Відповідача, скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову в частині стягнення 396 235 грн 83 коп. пені, трьох відсотків річних в розмірі 132 742 грн 30 коп. та інфляційні втрати в сумі 476 105 грн 92 коп.

Враховуючи усе вищевказане у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Хмельницької області в частині стягнення пені, річних та інфляційних слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем .

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємства "Славутське житлово-комунальне об'єднання" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Хмельницької області від 28 жовтня 2014 року в справі № 924/1236/14 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 924/1236/14 повернути господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Грязнов В.В.