РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2016Справа №910/31199/15

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІРС»

про стягнення 53 503,59 грн.

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІРС» про стягнення 53 503,59 грн. заборгованості (з яких: 19 824,19 грн. основного боргу, 31 718,70 грн. пені, 260,70 грн. трьох відсотків річних та 1 700,00 грн. штрафу, у зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за договором про передачу продукцію на реалізацію № 01/10/14 від 01.10.2014 р.

Ухвалою суду від 14.12.2015 р. порушено провадження у справі № 910/31199/15 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 18.01.2016 р., зобов'язано сторін надати певні документи.

18.01.2016 р. через відділ діловодства господарського суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 18.01.2016 р. надав суду оригінали документів, доданих до позовної заяви, для огляду в судовому засіданні; надав суду усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 18.01.2016 р. не з'явився, про поважні причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвали суду не виконав.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідача про час і місце судового засідання та про наслідки ненадання ним витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представника вищезазначеного учасника судового процесу.

У судовому засіданні 18.01.2016 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПІРС» (надалі - покупець) було укладено договір про передачу продукції на реалізацію № 01/10/14 від 01.10.2014 р. (надалі - договір), відповідно до умов якого покупець зобов'язується в порядку та за умовами даного договору, діючи від свого імені, здійснити реалізацію продукції (видань) продавця.

Згідно з п. 1.2. договору, конкретні умови угоди, кількість, ціна продажу продукції, а також інші умови та вказівки продавця наводяться в додатку № 1 до даного договору. продавець має право в односторонньому порядку змінити дані додатку № 1, про що повідомляє покупця за 5 робочих днів до запланованої зміни. Зміни в додатку № 1 даного договору є невід'ємною частиною.

За умовами договору покупець зобов'язується, прийняти у продавця продукцію, призначену для реалізації, надіслати документи, що засвідчують факт її одержання; реалізовувати продукцію протягом термінів, зазначених у додатку № 1; після закінчення терміну реалізації здійснити списання нереалізованих залишків згідно з актом списання та повернути нереалізовані залишки згідно з умовами, зазначеними в п. 4.8. (п. 2.3. договору).

Відповідно до пунктів 2.4. та 2.5. договору, покупець зобов'язується оплатити 25 % вартості продукції протягом 30 календарних днів з моменту отримання; оплатити вартість реалізованої продукції протягом 7 робочих днів після проведення списання, тобто до 27 числа місяця, наступного за звітним.

Розділом 3 договору сторони обумовили порядок передачі продукції на реалізацію та повернення нереалізованих залишків продукції.

За умовами п. 6.1. договору, покупець розраховується з продавцем за реалізовану у відповідності із актом списання (накладною на повернення) продукцію шляхом перерахунку коштів на рахунок продавця, зазначений у п. 13 цього договору.

У відповідності до п. 6.2. договору, покупець щомісячно оплачує реалізований товар протягом 7 календарних днів після проведення списання, тобто до 27 числа місяця, наступного за звітним.

Згідно з п. 7.2. договору, за недотримання термінів, вказаних у п. 6.2. цього договору, покупець виплачує пеню в розмірі 1 % від вартості реалізованої, але неоплаченої продукції за кожен календарний день недотримання термінів.

Відповідно до п. 7.3. договору, за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов'язань протягом дії даного договору винна сторона сплачує штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За умовами пунктів 11.1. та 11.2. договору, цей договір набирає сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2015 р., або підписання належним чином оформленої угоди пр. його розірвання; договір вважається продовженим на той же термін і на тих же умовах. якщо протягом одного календарного місяця після його залічення, жодна із сторін в обумовленому порядку не повідомила про його розірвання.

Позивач пояснив суду, що ним на виконання умов договору з 01.10.2014 р. до 13.05.2015 р. було передано відповідачу на реалізацію продукцію на загальну суму 36 722,00 грн., що підтверджується підписаним уповноваженими представниками та скріпленим печаткою сторін видатковими накладними (копії в матеріалах справи).

Однак, відповідач свої зобов'язання за договором виконав неналежним чином, частково сплативши вартість реалізованої продукції у розмірі 3 387,00 грн., одночасно повернувши нереалізовану продукцію вартістю 13 510,81 грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними на повернення продукції.

Таким чином у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за договором у розмірі 19 824,19 грн.

Крім того, позивач пояснив, що з весь період договірних стосунків, відповідач не мав жодних претензій. Заперечень щодо комплектності, якості, а також порядку виконання умов договору з боку позивача.

Позивач звертався до ТОВ «ПІРС» з претензію (вих. № б/н від 11.09.2015 р.), з вимогою погасити заборгованість за договором 01/10/14 від 01.10.2014 р.

Однак, відповідач залишив дану претензію без відповіді та реагування.

За таких обставин, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІРС» про стягнення 53 503,59 грн. заборгованості (з яких: 19 824,19 грн. основного боргу, 31 718,70 грн. пені, 260,70 грн. трьох відсотків річних та 1 700,00 грн. штрафу, у зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за договором про передачу продукцію на реалізацію № 01/10/14 від 01.10.2014 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач виконав належним чином свої зобов'язання за договором № 01/10/14 від 01.10.2014 р., тоді як відповідач свої зобов'язання щодо оплати реалізованої продукції за даним договором не виконав неналежним чином.

Відповідач жодних обґрунтованих заперечень, належних доказів на спростування обставин, викладених позивачем у позовній заяві суду не надав, розмір позовних вимог не оспорив.

За таких обставин, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача 19 824,19 грн. основного боргу, а відповідач в установленому законом порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та не довів суду належними і допустимими доказами належного виконання ним своїх зобов'язань, то позов ФОП ОСОБА_3. щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІРС» суми основного боргу в розмірі 19 824,19 грн. за договором № 01/10/14 від 01.10.2014 р., визнається судом таким, що підлягає задоволенню.

ФОП ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача 260,70 грн. трьох річних відсотків за період з 27.05.2015 р. до 02.11.2015 р., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 01/10/14 від 01.10.2014 р.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Таким чином за розрахунком позивача, перевіреним судом, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 260,70 грн. трьох річних відсотків за період з 27.05.2015 р. до 02.11.2015 р., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 01/10/14 від 01.10.2014 р.

Позивач просить стягнути з відповідача 1 700,00 грн. штрафу та 31 718,70 грн. пені за період з 27.05.2015 р. до 02.11.2015 р. за неналежне виконання грошового зобов'язання щодо оплати реалізованої продукції за договором № 01/10/14 від 01.10.2014 р.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7.3. договору, за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов'язань протягом дії даного договору винна сторона сплачує штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Оскільки відповідачем було допущено невиконання зобов'язань за договором № 01/10/14 від 01.10.2014 р., з нього підлягають стягненню 1 700,00 грн. штрафу на підставі п. 7.3. договору.

Стосовно стягнення з відповідача 31 718,70 грн. пені за період з 27.05.2015 р. до 02.11.2015 р. за неналежне виконання грошового зобов'язання щодо оплати реалізованої продукції за договором № 01/10/14 від 01.10.2014 р. господарський суд зазначає наступне.

Згідно з п. 7.2. договору, за недотримання термінів, вказаних у п. 6.2. цього договору, покупець виплачує пеню в розмірі 1 % від вартості реалізованої, але неоплаченої продукції за кожен календарний день недотримання термінів.

Згідно з Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 р. зі змінами та доповненнями, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який нараховується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Дослідивши, здійснений позивачем розрахунок пені, суд встановив, що позивач при розрахунку пені не врахував вимоги норм Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», ч. 6 ст. 232 ГК України та невірно визначив термін порушення відповідачем зобов'язання, передбаченого п. 6.2. договору, застосувавши період з 27.05.2015 р. до 02.11.2015 р. При цьому, свої позовні вимоги позивач обґрунтовує накладними, за якими списання мали здійснюватись не раніше 1 червня 2015 р., 1 липня 2015 р., 1 серпня 2015 р., 1 вересня 2015 р., тобто відсутні підстави для застосування до них терміну прострочення зобов'язань з 27.05.2015 р. до 02.11.2015 р.

За таких обставин, господарський суд відмовляє ФОП «ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 31 718,70 грн. пені за період з 27.05.2015 р. до 02.11.2015 р. за неналежне виконання грошового зобов'язання щодо оплати реалізованої продукції за договором № 01/10/14 від 01.10.2014 р.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до ТОВ «ПІРС» підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІРС» (04073, м. Київ, площа Дружби Народів, 2-А, ) на користь Фізичної соби-підприємця ОСОБА_1 (46027, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 19 824 (дев'ятнадцять тисяч вісімсот двадцять чотири) грн. 19 коп. основного боргу, 260 (двісті шістдесят) грн. 70 коп. трьох відсотків річних, 1 700 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп. штрафу та 495 (чотириста дев'яносто п'ять) грн. 93 коп. витрат на сплату судового збору.

3. У решті позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 25.01.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина