КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2016 р. Справа№ 910/23412/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Зубець Л.П.

Іоннікової І.А.

при секретарі Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015р.

у справі № 910/23412/15 (суддя - Чинчин О.В.) повний текст якого складено 23.10.15р.

за позовом Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг"

про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 390884,97грн.

CУТЬ СПОРУ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 390 884 грн. 97 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що в порушення умов кредитного договору № №277/Ю від 28.11.2013 року, із змінами та доповненнями, відповідач не виконав своїх зобов'язань, внаслідок чого заборгованість та штрафні санкції нараховані, в порядку та розмірі визначеному кредитним договором, підлягають примусовому стягненню з відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.15р. у справі №910/23412/15 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" на користь Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" заборгованість у розмірі 373 192 (триста сімдесят три тисячі сто дев'яносто дві) грн. 83 (вісімдесят три) коп., з яких: заборгованість за основним боргом у розмірі 290 884 грн. 40 коп., заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 10 423 грн. 20 коп., пеня за простроченим основним боргом у розмірі 68 473 грн. 39 коп. та пеня за простроченими процентами у розмірі 3 411 грн. 84 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" в доход Державного бюджету України судовий збір у розмірі 7 463,86 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення першої інстанції у повному обсязі та зупинити провадження у справі №910/23406/15 до вирішення пов'язаної з нею іншою справою №905/2467/15 про визнання пунктів кредитного договору від 28.11.13р №277/Ю недійсними.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями визначено склад суду для розгляду справи №910/23412/15, головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

На підставі апеляційної скаргти Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг", згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 10.12.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 19.01.16р.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р., у зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючого судді: Тищенко О.В., Зубець Л.П, Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 19.01.16р. справу №910/23412/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючий суддя Тищенко О.В., судді Іоннікова І.А., Зубець Л.П.

Апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги в частині скасування рішення Господарського суду м. Києва від 21.10.15 р. у справі № 910/23412/15, просив суд апеляційну скаргу в цій частині задовольнити та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. В частині зупинення провадження у справі №910/23412/15 до вирішення пов'язаної з нею іншою справою №905/2467/15 про визнання пунктів кредитного договору від 28.11.13р №277/Ю недійсними просив суд відхилити з огляду на неактуальність даного питання.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" (Позичальник) було укладено Кредитний договір №277/Ю, відповідно до умов якого Банк за наявності вільних грошових коштів надає Позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі неповновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 465 876 грн. 00 коп. на придбання основних засобів та супутні витрати по ним, строком до 19 січня 2015 року зі сплатою 20% річних.

У відповідності до п.4.2 Договору Позичальник щомісячно, не пізніше 7 числа місяця, наступного за звітним, перераховувати на рахунок №3148 суму процентів за користування кредитом у відповідності до Договору. У разі, якщо дата погашення процентів припадає на вихідний або святковий день, то платежі у погашення заборгованості повинні бути здійснені не пізніше наступного банківського дня.

Згідно з п.5.3 Договору Банк має право вимагати від Позичальника дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, неустойок та збитків у разі, зокрема, непогашення Позичальником процентів та/або щомісячного внеску за кредитом згідно з графіком впродовж двох місяців, недотримання Позичальником умов цього Договору, виникнення у Позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами та/або комісіями за іншими кредитними договорами, укладеними з Банком.

При порушенні строків погашення кредиту, нарахованих за ним процентів, комісій (п.4.2, 4.3, 4.5) Банк має право вимагати від Позичальника за кожен день прострочення сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кредитом. (п.5.10 Договору)

У п. 7.2 Договору сторони передбачили, що за несвоєчасне перерахування кредиту Банк сплачує Позичальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несвоєчасно перерахованого кредиту.

Додатковими угодами до Кредитного договору №277/Ю від 28.11.2013 року Сторони змінювали розмір процентної ставки за користування кредитом.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що він належним чином виконав умови Кредитного договору, проте Відповідач в порушення умов вказаного Договору допустив прострочення виконання договірних зобов'язань. Станом на 26.08.2015 року у Відповідача наявна заборгованість за Кредитним договором в розмірі 390 884 грн. 97 коп., з яких: сума заборгованості за основним боргом - 290 884 грн. 40 коп., сума заборгованості за нарахованими процентами - 10 423 грн. 20 коп., сума заборгованості по сплаті пені - 89 577 грн. 37 коп. Таким чином, Позивач просить Суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" заборгованість у розмірі 390 884 грн. 97 коп.

15.07.2015 року Позивачем направлена вимога №3729 на адресу Відповідача про сплату заборгованості за кредитним договором, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 17.07.2015 р., яка залишена без відповіді і виконання.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно зі статтею 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судовою колегією встановлено, що за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є кредитним договором, таким чином, відповідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Враховуючи, що відповідач умови Договору належним чином не виконав та не надав доказів сплати відповідних платежів за Договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт наявності заборгованості відповідача з повернення тіла кредиту в розмірі 290 884 грн. 40 коп., зі сплати процентів за користування кредитними коштами в сумі 10 423 грн. 20 коп.є доведеним.

Крім того позивач просив суд стягнути з Відповідача на його користь пеню за простроченим основним боргом за загальний період прострочення з 24.02.2015 р. по 25.08.2015 р. у розмірі 86 165 грн. 53 коп. та пеню за простроченими процентами за загальний період прострочення з 24.02.2015 р. по 25.08.2015 р. у розмірі 3 411 грн. 84 коп.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що за несвоєчасне перерахування кредиту Банк сплачує Позичальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несвоєчасно перерахованого кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду, що позивачем при зверненні до суду з відповідною позовною заявою було не вірно визначено період нарахування штрафних санкцій (пені) і ту обставину, що з урахуванням меж позовних вимог вірним слід вважати період прострочення з 24.02.2015 р. по 19.07.2015 р.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується, що здійснений судом першої інстанції розрахунок пені за період прострочення з 24.02.2015 р. по 19.07.2015 р. є арифметично вірним, відповідає вказаним вимогам законодавства та обставинам справи, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 86165,53 грн. за заявлений період прострочення підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 68 473 грн. 39 коп.

Щодо стягнення пені за простроченими процентами то в даному випадку місцевий господарський суд також дійшов вірного висновку, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню та до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає пеня за простроченими процентами за загальний період прострочення виконання Відповідачем його договірного грошового зобов"язання зі сплати процентів за користування чужими грошовими коштами з 24.02.2015 р. по 25.08.2015 р. у розмірі 3 411 грн. 84 коп.

Щодо посилань апелянта на зупинення провадження у справі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку з'ясовує, як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також те, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти що мають преюдиціальне значення.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі, тобто господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: а) непідвідомчості; б) обмеженості предметом позову; в) неможливості розгляду тотожної справи; г) певної черговості розгляду вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розгляд судом справи №905/2467/15 ніяким чином не унеможливлює розгляд даної справи, що являлось би підставою для зупинення провадження у справі, а тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання.

При цьому слід звернути увагу апелянта, що нормами ГПК України передбачено право суду у разі наявності передбачених законодавством підстав визнати частково чи повністю договір недійсним не залежно від предмету та підстав позову.

Щодо посилань апелянта на п.4.6. договору колегія суддів зазначає наступне.

Умови, викладені у вказаному пункті, регулюються, зі ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Крім того, статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних (п.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Враховуючи викладене, встановлення відповідачем розміру та порядку сплати процентів за користування кредитом на підставі п.4.6. договору, відповідає вимогам норм чинного законодавства України.

Щодо доводів апелянта з приводу не відповідності вимоги від 15.07.2015 року № 3729 року за своїм змістом кредитному договору № 277/Ю від 28.11.2015 року, що на думку скаржника унеможливлює стягнення тіла кредиту з процентами достроково, взагалі не приймається судом до уваги, оскільки у відповідності до встановлених обставин справи мова про дострокове стягнення кредиту взагалі не йдеться.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 21.10.2015 року у справі № 910/23412/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/23412/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Л.П. Зубець

І.А. Іоннікова