ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. Справа № 922/3896/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 19.01.2015 року.

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю №94 від 20.01.2016 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (вх. № 5411 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 02 вересня 2015 року по справі № 922/3896/15,

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м.Харків

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Харків

про стягнення 31088,93 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.09.2015 року по справі №922/3896/15 (суддя Денисюк Т.С.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 основну заборгованість у розмірі 14000,00 грн., пеню у розмірі 6256,27 грн., інфляційні втрати у розмірі 9982,00 грн., 3% річних у розмірі 595,70 грн. та 1827,00 грн. витрат зі сплати судового збору. В частині стягнення 254,96 грн. пені в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 02.09.2015 року по справі №922/3896/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 у заперечені на апеляційну скаргу зазначає, що відповідачем у апеляційній скарзі не спростовано обставини, які встановлено судом першої інстанції, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. Просить рішення господарського суду Харківської області від 02.09.2015 року по справі №922/3896/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Для забезпечення повного, всебічного та об'єктивного дослідження матеріалів справи в судовому засіданні 21.01.2016 року було оголошено перерву до 26.01.2016 року.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, 29.01.2013 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (орендодавець, позивач у справі) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (орендар, відповідач у справі) був укладений договір оренди торгівельного павільйону №01/29-01, згідно умов якого (пункт 1.1), орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування магазин №3, площею 18,9 кв. м., розташований за адресою: м. Харків, АДРЕСА_4.

Сторонами погоджено у пункті 2.1 договору, що передача приміщення оформлюється актом приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками обох сторін. В акті приймання-передачі сторони відображають стан, в якому передається приміщення, справність компонентів та їх складові, ступінь зношеності.

Повернення приміщення здійснюється орендодавцем на підставі акті приймання-передачі. В акті приймання-передачі сторони відображають стан, в якому повертається приміщення, в порівнянні із станом, в якому приміщення передавалось у використання. Приміщення вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання обома сторонами акту приймання-передачі (пункт 2.2. договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата складає 8000,00 грн. в місяць, ПДВ не передбачено. Орендар зобов'язується не пізніше 29.01.2013 року поточного місяця здійснити сплату оренди за наступний календарний місяць в розмірі 8000,00 грн., а також внести гарантійний платіж в розмірі 2000,00 грн. до 29.01.2013 року, який в разі не належного виконання орендарем умов даного договору буде зарахований в рахунок оплати оренди за останній місяць. Поточний та наступні щомісячні платежі, за виключенням порядку сплати передбаченого п. 3.2.1 даного договору, здійснюється щомісячно шляхом внесення передоплати не пізніше 29 поточного місяця в повному об'ємі за наступний місяць. (пункт 3.2.1, 3.2.2. договору).

Пунктом 9.1 договору сторони визначили, що в разі порушення орендарем зобов'язань по сплаті орендної плати, він сплачує орендодавцеві неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

За пунктом 12.1 договору, договір вступає в силу з 29.01.2013 оку та діє на протязі одного року. Закінчення дії договору не звільняє орендаря від виконання зобов'язань, які виникли до закінчення дії договору або до закінчення договору (пункт 12.2 договору).

На виконання умов договору, позивач передав, а орендар (відповідач) прийняв у строкове платне користування торгівельний магазин площею 18,9 кв. м, який розташований за адресою: м. Харків, АДРЕСА_4, що підтверджується актом прийму-передачі до договору №01/29-11 від 29.01.2013 року (а.с.15, том 1).

29.01.2014 року відповідач звільнив приміщення за адресою м. Харків, АДРЕСА_4, однак, акт приймання - передачі приміщення оформлений не був. Даний факт не був спростований у судових засіданнях ані представником позивача, ані представником відповідача.

21.11.2014 року позивач направив на адресу відповідача претензію-вимогу, в якій вимагав підписати акт прийому-передачі (повернення майна) та сплатити орендну плату за грудень 2013 року та січень 2014 року.

Як стверджує позивач, відповідач в порушення умов договору зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати орендних платежів не виконав, орендну плату за грудень 2013 року та січень 2014 року не виплатив.

З метою захисту законних прав та інтересів, позивач звернувся до господарського суду із відповідним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно зі статтею 626 Цивільного Кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Матеріали справи містять договір торгівельного приміщення №01/29-11 від 29.01.2013 року, який був укладений сторонами по справі на підставі умов, які визначені ним, зокрема, щодо предмету договору, орендної плати, строків сплати тощо.

Доказів визнання договору оренди торгівельного приміщення №01/29-11 від 29.01.2013 року недійсним, матеріали справи не містять.

Окрім цього, договір оренди торгівельного приміщення №01/29-11 від 29.01.2013 року не можна вважати удаваним правочином, оскільки, даний договір фактично виконувався сторонами, що підтверджується, зокрема, наявним в матеріалах справи актом приймання - передачі від 29.01.2013 року.

В розрізи визначеного, дослідивши умови договору, на підставі якого виникло зобов'язання між сторонами, колегія суддів вважає його договором найму (оренди) приміщень.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного Кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського Кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 291 ГК України передбачено, що договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Як свідчать матеріали справи, договір №01/29-11 від 29.01.2013 року вичерпав свою дію 29.01.2014 року.

Згідно частиною 1 статті 785 Цивільного Кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Використання у статті часового навантаження «негайно» означає повернення речі наймодавцеві одразу після припинення договору, але з урахуванням часу, необхідного для вчинення наймачем певних дій.

Відповідач станом на 29.01.2014 року звільнив займане приміщення, що визнається позивачем. Акту приймання передачі приміщення сторонами складено не було.

Однак, фактичне виконання договору оренди, в тому числі передача об'єкту оренди, не впливає на укладення договору, а свідчить тільки про його виконання.

Статтею 631 ЦК України та ч.7 ст. 180 ГК України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що строк дії договору не є терміном дії зобов'язання. Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов'язань, оскільки згідно ст. 599 ЦК України, ч.1 ст.202 ГК України такою умовою є виконання, проведене належним чином.

Отже, наведене спростовує передчасний помилковий і необґрунтований висновок скаржника про відсутність доказів продовження терміну договору оренди, адже як вже зазначено вище, договір оренди закінчив свою дію 29.01.2013 року, проте, за умовами пункту 12.2 договору закінчення дії договору не звільняє орендаря від виконання зобов'язань, які виникли до закінчення дії договору або до закінчення договору.

Колегія суддів констатує, що документи на право власності приміщення торгівельного павільйону, дозвільних документів та документів на земле відвід землі не входять до предмету доказування у даній справі, оскільки не встановлюють факт, що має матеріально-правове значення, на який позивач посилається в позовній заяві.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Розділом 8 договору, передбачено, що орендар складає акти приймання - передачі послуг по оренді приміщення за попередні місяці.

Матеріали справи не містять вказаних актів. Проте, ані чинним законодавством, ані умовами договору оренди не передбачено право орендаря відмовлятися від виконання умов договору в частині сплати орендних платежів, якщо відсутні направлені для підпису акти приймання - передачі послуг по оренді приміщення.

Відповідно до частини 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частина 5 статті 762 ЦК України).

За загальним правилом, сторони договору найму (оренди) самостійно визначають розмір плати. Тому за користуванням майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором.

Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата складає 8000,00 грн. в місяць, ПДВ не передбачено. Орендар зобов'язується не пізніше 29.01.2013 року поточного місяця здійснити сплату оренди за наступний календарний місяць в розмірі 8000,00 грн., а також внести гарантійний платіж в розмірі 2000,00 грн. до 29.01.2013 року, який в разі не належного виконання орендарем умов даного договору буде зарахований в рахунок оплати оренди за останній місяць. Поточний та наступні щомісячні платежі, за виключенням порядку сплати передбаченого п. 3.2.1 даного договору, здійснюється щомісячно шляхом внесення передоплати не пізніше 29 поточного місяця в повному об'ємі за наступний місяць. (пункт 3.2.1, 3.2.2. договору).

Як свідчать матеріали справи, відповідач отримував послуги з користування, отже в силу оплатного характеру договору, він повинен своєчасно вносити плату за користування майном.

Відповідно до пункту 2.3 Положення про ведення касових операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року № 637, підприємства (підприємці) мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою та/або з фізичними особами протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами в межах граничних сум розрахунків готівкою, встановлених відповідною постановою НБУ.

За недотримання норм щодо граничних сум розрахунків передбачена відповідальність статтею 163 КпАП передбачено, що порушення порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), у тому числі перевищення граничних сум розрахунків готівкою тягне за собою накладення штрафу на фізичну особу - підприємця, посадових осіб юридичної особи від 100 до 200 НМДГ (від 1700 до 3400 грн). Повторне порушення даної норми протягом року тягне за собою накладення штрафу від 500 до 1000 НМДГ (від 8 500 грн. до 17 000 грн.).

Однак предметом спору у даній справі є неналежне виконання договору, а не встановлення, зокрема дотримання чи не дотримання сторонами граничних сум готівкових розрахунків при укладенні та виконанні даного договору.

Відповідно до статті 525, 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

Враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, суд першої інстанції дійшов цілком вірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в сумі 14000,00 грн.

Відповідно до статті 614 Цивільного Кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Господарський Кодекс України у імперативному порядку встановлює, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами (частина 1 статті 229 України).

З огляду на встановлений факт порушення відповідачем зобов'язання за договором, позивач має всі правові підстави вимагати стягнення з контрагента штрафних санкцій за порушення договірних зобов'язань.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного Кодексу України).

Згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Аналізуючи наведене, позивачем пеня нарахована поза межами строку, визначеного частиною 6 статті 232 ГК України, зокрема як свідчить розрахунок пені, який наданий до позовної заяви, період нарахування пені визначений з 30.01.2014 по 01.07.2015 року, що не узгоджується з вище наведеними нормами права.

Крім того, звертаючись до суду в 2015 році з вимогою про стягнення з відповідача пені, позивачем не було враховано, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється позовна давність в один рік.

Так, пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові в цій частині (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Відповідна заява про застосування позовної давності була заявлена відповідачем в суді попередньої інстанції. Проте, суд попередньої інстанції помилко не врахував дану заяву, застосувавши до даних правовідносин загальну позовну давність.

Таким чином, враховуючи, що позивач просить стягнути пеню за період з 30.01.2014 по 01.07.2015 року, але з позовом до суду він звернувся лише в липні 2015 року, судова колегія дійшла до висновку, що встановлений статтею 258 Цивільного кодексу України, річний строк давності для стягнення пені сплив, що відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови в задоволені позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зауважити, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Відповідно до статті 78 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 року (Віденської конвенції), до якої Україна приєдналася відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 7978-ХІ від 23.08.1989 року, та яка набула чинності 01.02.1991 року, встановлено, що «якщо сторона допустила прострочення у виплаті ціни чи іншої суми, інша сторона має право на відсотки з простроченої суми, без шкоди для будь-якої вимоги про відшкодування збитків, які можуть бути стягнуті на підставі статті 74».

При цьому, відповідно до статті 74 цієї Конвенції «збитки за порушення договору однією із сторін становлять суму, що дорівнює тій шкоді, включаючи упущену вигоду, якої зазнала інша сторона внаслідок порушення договору. Такі збитки не можуть перевищувати шкоди, яку сторона, що порушила договір, передбачала чи повинна була передбачати в момент укладення договору як можливий наслідок його порушення, враховуючи обставини, про які вона в той час знала чи повинна була знати».

Згідно абзацом 2 пункту 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 року "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97 р.

Розглядаючи вимоги про стягнення інфляційних втрат та річних, суд попередньої інстанцій дослідив наданий позивачем розрахунку сум, встановив вірний період за які вказані суми повинні нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог статті 43 Господарського процесуального Кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У зв'язку з чим, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в розмірі 595,70 грн. та інфляційних втрат в розмірі 9982,00 грн.

Колегія суддів не приймає, як належне твердження заявника скарги, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, а саме статті 4-3,77 Господарського процесуального кодексу України, прийняв рішення без надання представнику відповідача можливості ознайомитись із письмовими поясненнями позивача, з огляду на наступне.

Так, в матеріалах справи міститься протокол судового засідання від 02.09.2015 року по справі №922/3896/15.

Відповідно до приписів статті 81-1 ГПК України, у протоколі судового засідання зазначаються :

1) рік, місяць, число і місце судового засідання;

2) найменування суду, що розглядає справу, та склад суду;

3) номер справи і найменування сторін;

4) відомості про явку в судове засідання представників сторін, інших учасників судового процесу або про причини їх неявки;

5) відомості про роз'яснення господарським судом сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, їх процесуальних прав і обов'язків, зокрема, права заявляти відводи, та попередження перекладача про відповідальність за завідомо неправильний переклад, судового експерта - за дачу завідомо неправильного висновку або відмові від дачі висновку;

6) усні заяви і клопотання сторін та інших осіб, які беруть участь у справі;

7) усні роз'яснення судовими експертами своїх висновків і відповіді на поставлені їм додаткові запитання.

Протокол веде секретар судового засідання.

Протокол у триденний строк підписують суддя (суддя - головуючий у колегії суддів) і секретар судового засідання.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право знайомитися з протоколами і протягом п'яти днів після їх підписання подавати письмові зауваження з приводу допущених у протоколах неправильностей або неповноти протоколу. Зауваження на протоколи у всіх випадках долучаються до матеріалів справи.

Господарський суд за результатами розгляду зауважень виносить ухвалу, якою приймає зауваження або мотивовано відхиляє їх.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Як свідчить зміст протоколу судового засідання від 14.09.2015 року у ньому чітко зазначені всі складові частини протоколу, що перелічені вище. Вказаний протокол підписаний головуючим у справі та секретарем.

Доказів за явлення представником відповідача клопотання про ознайомлення із письмовими поясненнями позивача, вище зазначений протокол судового засідання господарського суду Харківської області від 02.09.2015 року по справі №922/3896/15 не містить.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 02.09.2015 року по справі №922/3896/15 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, проте з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його часткового скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 задовольняється частково.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.09.2015 року по справі №922/3896/15 скасувати в частині стягнення пені у розмірі 6256,27 грн. та судового збору в сумі 370,88 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення 6256,27 грн. пені та судового збору в сумі 370,88 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (Ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, місцезнаходження: 61170, АДРЕСА_1) судовий збір в розмірі 1601,73 грн. на користь Державного бюджету України.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (Ідентифікаційний номер: НОМЕР_2, місцезнаходження: 61135, АДРЕСА_2; фактична адреса: 61183, АДРЕСА_3) судовий збір в розмірі 407,97 грн. на користь державного бюджету України.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.