РІШЕННЯ

"18" січня 2016 р.Справа № 921/1140/15-г/14

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В. розглянув справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, вул. Волинська, 9, м. Тернопіль, 46027

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 46027

про припинення дії договору.

за участю представника позивача: ОСОБА_3, довіреність № 1865 від 16.12.15 р.

Суть справи:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся у господарський суд Тернопільської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про припинення дії договору.

В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих у судовому засіданні його повноважним представником, позивач посилається на невідповідність вимогам чинного законодавства укладеного між учасниками спору договору доручення, з огляду на що просить дію останнього припинити у судовому порядку.

Учаснику судового процесу роз'яснено його процесуальні права та обов'язки згідно ст.ст. 20,22, 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Запис розгляду судової справи не здійснюється за відсутності відповідного клопотання.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, в порядку ст.ст. 64, 87 ГПК України.

Разом з тим, згідно поданого підприємцем відзиву на позов, останній проти заявлених вимог заперечує у повному обсязі та просить суд вирішити спір без участі його повноважного представника.

За таких обставин, справа розглядається в порядку ст. 75 ГПК України, за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією їх породжують. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

01.01.2015р. між фізичною особою-підприємцем - покупцем хлібобулочних виробів виробництва ТОВ "Тернопільхлібпром" - ОСОБА_2 (Довіритель) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Повірений) було укладено договір доручення №ТП-153-001, згідно п.1.1. якого Повірений, діючи на підставі даного договору та з дотриманням положень глави 68 Цивільного кодексу України, на безоплатній основі, зобов'язується від імені Довірителя, попередньо отримавши від нього суму готівкових коштів для оплати за товар згідно накладних на постачання хлібобулочних виробів ТОВ "Тернопільхлібпром" (які є невід'ємною частиною договору на постачання хлібобулочних виробів від 01.01.2015р. №ТП-153), проводити розрахунки за придбану Довірителем у ТОВ "Тернопільхлібпром" продукцію його власного виробництва, у касі ТОВ "Тернопільхлібпром", з оформленням на ім'я Довірителя прибуткових касових ордерів, підписаних уповноваженими особами товариства у встановленому порядку.

Розділами 2 та 3 укладеного сторонами правочину, узгоджено взаємні обов'язки контрагентів.

Відповідно до прикінцевих положень даної угоди, надходження коштів у касу ТОВ "Тернопільхлібпром" та надання відповідних документів Довірителю, є доказом належного виконання даного договору Повіреним.

Термін дії зазначеного правочину сторонами погоджено до 31.12.2018 року (п.4.3.).

В подальшому, позивач, ознайомившись із нормами чинного законодавства, дійшов висновку про те, що окремі положення укладеного правочину їм суперечать, зважаючи на що приватний підприємець звернувся до свого контрагента із пропозицією укласти додаткову угоду про припинення дії договору доручення №ТП-153-001 від 01.01.2015р.

Однак, відповідач, згідно письмового повідомлення від 23.11.2015р., від укладення додаткової угоди відмовився, що і стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом до господарського суду.

Дослідивши норми чинного законодавства, яке регламентує спірні правовідносини, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи із наступних міркувань.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України, яка кореспондуються із ст.20 ГК України.

Разом з тим, приписами ст.1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, до господарського суду має право звернутися кожна особа, право якої порушується чи не визнається, або яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Водночас за змістом коментованої статті, якщо приводом звернення до суду зазначено порушення права чи законного інтересу, таке порушення повинно існувати на момент звернення до суду. Якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення немає, суд повинен відмовити в позові.

Предметом даного судового розгляду, як і предметом позовної заяви є вимога суб'єкта господарювання про припинення дії договору доручення №ТП-153-001 від 01.01.2015р., укладеного між учасниками процесу, через його невідповідність положенням Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

За статтею 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку та виникає з підстав, передбачених ст.11 даного кодексу.

В той же час, згідно ст.525,526 зазначеного нормативно-правового акту, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до приписів цивільного законодавства, припинення зобов'язання є останньою стадією його існування. Під цим розуміється припинення правового зв'язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов'язків, що становлять зміст зобов'язання. Тобто кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов'язанні дій, а боржник звільняється від обов'язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Для припинення зобов'язання необхідна наявність певної підстави - юридичного факту, з настанням якого закон або договір пов'язують припинення зобов'язання.

Договірні підстави встановлюються добровільно суб'єктами цивільних правовідносин в договорах. Сторони є вільними у виборі будь-яких підстав припинення їх зобов'язань, в тому числі домовитися про можливість припинення зобов'язання в односторонньому порядку за бажанням будь-якої сторони.

Законні підстави припинення зобов'язань, в свою чергу, можна поділити на загальні та спеціальні. Загальні підстави припинення зобов'язань визначені у главі 50 ЦК України. До їхнього числа, поряд із іншими, ст. 604 ЦК України віднесено припинення правового зв'язку між сторонами за їхньою згодою.

Водночас, для окремих видів зобов'язань, законодавець встановив спеціальні умови припинення зобов'язань.

Так, між учасниками спору виникли взаємовідносини, які суд кваліфікує як правовідносини, що випливають із договору доручення, згідно якого, в силу ст.1000 ЦК України, одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Окрім загальних, договір доручення може припинятися за спеціальними підставами. Перш за все до них належить відмова довірителя або повіреного від договору (п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК). Характерною ознакою договору доручення, як і інших договорів про надання послуг, є те, що довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Причому відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною (ч. 2 ст. 1008 ЦК).

Існує спеціальне правило щодо припинення договору доручення за участю повіреного, який діє як підприємець. Воно, зокрема, передбачає, що для припинення договору сторона, яка відмовляється від нього, має про це повідомити другу сторону не пізніш як за один місяць до його припинення, якщо триваліший строк не встановлений договором (ч. 3 ст. 1008 ЦК). Попередження сторони щодо припинення договору заздалегідь спрямовано на забезпечення інтересів як довірителя, так і повіреного. Воно враховує особливості підприємницької діяльності повіреного.

Отже, із наведених вище правових положень слідує, що спеціальною, тобто притаманною договору доручення, підставою припинення його дії є, зокрема, відмова повіреного від правочину.

У свою чергу, вказана правомочність реалізується особою шляхом повідомлення контрагента про відмову від договору доручення, при цьому вчинення будь-яких дій щодо погодження чи прийняття такої відмови іншою стороною, чинне законодавство не вимагає.

Системний аналіз положень ст.1008 ЦК України, дає підстави стверджувати, що з моменту повідомлення повіреним довірителя про відмову від договору доручення, останній припиняє свою дію, в силу встановлених коментованою статтею ЦК України приписів.

Однак, як зазначає Повірений у додаткових поясненнях від 14.01.16 року , жодних дій щодо припинення дії договору доручення шляхом односторонньої відмови від останнього, ним не вчинялось.

Отже, небажання позивача скористатись наданими йому цивільним законодавством правомочностями не може розцінюватись як порушення відповідачем його права на припинення дії правочину.

Натомість, як слідує із матеріалів справи, ФОП ОСОБА_1 звернувся до свого контрагента - ФОП ОСОБА_2 із пропозицією укласти додаткову угоду про припинення дії договору доручення, яка останнім не прийнята.

При цьому суд констатує, що припинення зобов'язання за домовленістю сторін можливе лише за наявності у них обопільної волі на це. Дане відповідає базовому принципу цивільного права свободі договору та добровільності. Таким чином, небажання одного із учасників правочину припинити зобов'язання у такий спосіб, в жодному разі не слід розцінювати як порушення ним прав інших осіб, адже жодних неправомірних юридичних дій, ним не вчинялось.

В той же час, слід зазначити, що посилання підприємця на невідповідність умов укладеного правочину вимогам закону, у разі підтвердження належними та допустимими доказами, можуть бути підставою для визнання останнього недійсним, а не припинення дії договору, як помилково вважає позивач.

З огляду на наведене та враховуючи, що права позивача на припинення спірного договору доручення відповідачем жодним чином не порушені, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до задоволення не підлягають.

У відповідності до ст.ст.44,49 ГПК України, сплачений позивачем судовий збір йому не відшкодовується.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1,2,12,32-34,44-49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено - 25.01.2016р.

Суддя О.В. Руденко