РІШЕННЯ

26 січня 2016 року Справа № 913/28/15

Провадження №34/913/1166/15

Господарський суд Луганської області у складі:

судді Іванова А.В.

при секретарі судового засідання Калашніковій В.Ю.

розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія "Оріяна", м. Сєвєродонецьк Луганської області

до Сєвєродонецької міської ради, м. Сєвєродонецьк Луганської області

про визнання недійсною додаткової угоди від 07.02.12 до договору оренди землі від 29.08.06 №52

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю № 7 від 07.12.2015 року,

відповідача - не з'явився,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія "Оріяна" звернувся до господарського суду Луганської області з позовом до Сєвєродонецької міської ради про визнання недійсною додаткової угоди від 07.02.12 до договору оренди землі від 29.08.06 №52. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що оскаржувана додаткова угода була укладена на виконання рішення від 29.03.11 №431, прийнятого двадцятою (черговою) сесією шостого скликання Сєвєродонецької міської ради, яке було визнано протиправним та скасовано постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.12 у справі №2а/1227/380/2012, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.04.14 у справі №К/9991/65360/12. При цьому позивач посилався на приписи статей 203, 215, 216, 236 Цивільного кодексу України, статті 152 Земельного кодексу України, статті 15 Закону України "Про оренду землі" та статті 23 Закону України "Про оцінку земель".

Рішенням господарського суду Луганської області від 26.05.15 року, ухваленим суддею Смола С.В., позов задоволено. Вказане рішення вмотивоване тим, що оскільки рішення Сєвєродонецької міської ради від 29.03.11 №431 було скасовано як протиправне, відтак з моменту прийняття воно не може породжувати правових наслідків, у тому числі у вигляді внесення змін до договорів оренди в частині встановлення розміру нормативно-грошової оцінки землі, та, відповідно, розміру орендної плати. Крім того, суд установив, що Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія "Оріяна" було заявлено позов до місцевого господарського суду в межах встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності, оскільки днем початку перебігу вказаного строку є 01.04.14, тобто дата прийняття Вищим адміністративним судом України ухвали, якою залишено в силі постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.12 про скасування рішення Сєвєродонецької міської ради від 29.03.11 №431, на виконання якого укладено спірну додаткову угоду. При цьому суд керувався приписами статей 203, 215, 236, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України, статті 288 Податкового кодексу України, статті 21 Закону України "Про оренду землі" та статей 18, 20 Закону України "Про оцінку земель", статей 26, 73 Закону України "Про місцеве самоврядування".

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Сгара Е.В., Будко Н.В., Агапов О.Л., постановою від 13.07.15 року, перевірене рішення у справі залишив без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.11.2015 року постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.07.15 у справі №913/28/15 та рішення Господарського суду Луганської області від 26.05.15 скасовано. Матеріали справи скеровано до Господарського суду Луганської області для нового розгляду. Касаційну скаргу Сєвєродонецької міської ради задоволено частково.

У відповідності до вимог ст. 21 Господарського процесуального кодексу України 08.12.2015 року здійснено автоматичний розподіл в автоматизованій системі документообігу суду та справу передано на розгляд судді Іванову А.В.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 09.12.2015 року було прийнято справу № 913/28/15 до провадження та її розгляд призначено на 22.12.2015 року о 14:20 год.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 22.12.2015 року розгляд справи було відкладено на 26.01.2016 року о 14:40 год.

Представник позивача в призначене судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Надав пояснення по суті справи.

Крім того, 26.01.2016 року від представника позивача надійшли заперечення на відзив відповідача (вх. № 735/16), відповідно до яких позивач не погоджується з доводами відповідача та просить суд позовні вимоги задовольнити та визнати недійсною додаткову угоду від 07.02.12 р. до договору оренди землі від 29.08.06 р. №52.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з'явився, втім до господарського суду Луганської області 25.12.2015 року надав відзив на позовну заяву (вх. №6569/15), відповідно до якого проти позову заперечує та просить суд розглядати справу без участі представника відповідача.

Так, суд, розглянувши клопотання відповідача, яке викладене у відзиві на позовну заяву, в частині розгляду справи без участі його представника, визнав його таким, що не суперечить вимогам чинного законодавства та інтересам сторін у справі, а тому задовольняє його.

Отже, відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.22 Господарського процесуального кодексу України, не забезпечив участі повноважного представника у судовому засіданні, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно до п.п.3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості, суд врахував вимоги Постанови Вищого господарського суду від 05.11.2015 року по справі №913/28/15 та встановив наступне.

Рішенням Сєвєродонецької міської ради № 2901 від 23.03.2006 вирішено передати Товариству з обмеженою відповідальністю Компанія Оріяна терміном на 25 років земельну ділянку площею 0,7441 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, під 76/100 часток будівель та споруд.

29.09.2006 між Сєвєродонецькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія Оріяна було укладено договір оренди землі, державна реєстрація від 06.09.2006 №52.

Відповідно до п.1 договору орендодавець на підставі рішення сесії Сєвєродонецької міської ради за №2901 від 23.03.2006 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку землі промисловості (під 76/100 часток будівель та споруд), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В п.2 договору сторони визначили, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,7441 га, у тому числі: капітальна одноповерхова 0,1025 га, капітальна трьох і більше поверхова 0,2048 га, тимчасова 0,0259 га, під спорудами 0,0186 га, під проїздами та площадками 0,2794 га, під зеленими насадженнями 0,1129 га.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 905941 грн. 75 коп. (п.5 договору).

Згідно п.8 договору він укладений на 25 років строком по 28.08.2031 включно, починаючи з дати державної реєстрації договору оренди. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до п.9 договору орендна плата вноситься орендарем самостійно у грошовій формі та розмірі: 9965 грн. 36 коп. на рік.

Розмір орендної плати переглядається у разі: зміни розмірів земельного податку, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законодавством (п.12 договору).

Згідно п.14 договору земельна ділянка передається в оренду: під 76/100 часток будівель та споруд.

17.04.2008 між сторонами була укладена додаткова угода №1, якою сторони внесли зміни в п.п.5, 9, 11 договору оренди землі, зокрема, п.5 змінили на Нормативна грошова оцінка земельних ділянок становить: 1072917 грн. 79 коп..

19.05.2009 між сторонами була укладена додаткова угода №2, якою сторони внесли зміни в п.п.5, 9, 11 договору оренди землі, зокрема, п.5 змінили на Нормативна грошова оцінка земельних ділянок становить: 1235950 грн. 10 коп..

07.02.2012 між сторонами була укладена додаткова угода б/н, державна реєстрація від 14.03.2012 за №00734.

В цій угоді від 07.02.2012 зазначено, що вона укладена на виконання рішення сесії Сєвєродонецької міської ради №431 від 29.03.2011 Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград, селища ОСОБА_2, села Воєводівка та керуючись рішенням сесії Сєвєродонецької міської ради Про затвердження коефіцієнтів орендної плати за земельні ділянки, які передаються в оренду з земель міської ради від 28.04.2011 за №516, відповідно довідки про грошову оцінку земельної ділянки від 25.05.2011.

Згідно з п.1 вказаної додаткової угоди п.5 розділу Обєкт оренди змінено на Нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий №:05:026:0044 становить: 1952592 грн. 81 коп..

Пункти 9, 11 договору оренди землі змінено на: Орендна плата вноситься орендарем самостійно у грошовій формі в розмірі з 01.07.2011 по 31.12 2011 68340 грн. 75 коп. на рік, що складає 3,5% від нормативної грошової оцінки; з 01.01.2012 по 31.12.2012 87866 грн. 68 коп. на рік, що складає 4,5% від нормативної грошової оцінки; з 01.01.2013 по 31.12.2013 97629 грн. 64 коп. на рік, що складає 5% від нормативної грошової оцінки; з 01.01.2014 по 31.12.2014 107392 грн. 60 коп. на рік, що складає 5,5% від нормативної грошової оцінки; з 01.01.2015 117155 грн. 57 коп. на рік, що складає 6% від нормативної грошової оцінки. Орендна плата вноситься у такі строки: щомісячно в розмірі з 01.07.2011 по 31.12.2011 5695 грн. 06 коп., з 01.01.2012 по 31.12 2012 7322 грн. 22 коп., з 01.01.2013 по 31.12.2013 8135 грн. 80 коп., з 01.01.2014 по 31.12.2014 8949 грн. 38 коп., з 01.01.2015 9762 грн. 96 коп. протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця.

Відповідно до п.3 додаткової угоди б/н від 07.02.2012, державна реєстрація від 14.03.2012 №00734, вона є невідємною частиною договору і діє з 01.07.2011.

03.07.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія Оріяна звернулося до Сєвєродонецької міської ради з клопотанням №39/14, в якому просило внести зміни до договору оренди землі від 29.08.2006, державна реєстрація від 06.09.2006 №52, у звязку зі зміною нормативної грошової оцінки та орендної плати.

Рішенням Сєвєродонецької міської ради від 31.10.2014 №4176 було відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю Компанія Оріяна у внесенні змін до договору оренди землі від 29.08.2006, державна реєстрація від 06.09.2006 №52.

Так, пунктом 4 рішення сесії міської ради Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград, селища ОСОБА_2, села Воєводівка від 29.03.2011 за №431 визнано таким, що втратило чинність з 01.07.2011, рішення Сєвєродонецької міської ради від 19.01.1998 №1212 Про затвердження грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецька, селища Синецький, селища Павлоград, села Воєводівка, селища ОСОБА_2.

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 р. у справі №2а/1227/380/2012 за позовом ТОВ ВКФ "ЛІА" ЛТД до Сєвєродонецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення були задоволені позовні вимоги, визнано протиправним та скасовано рішення двадцятої (чергової) сесії шостого скликання Сєвєродонецької міської ради від 29.03.2011 р. № 431 Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград, селища ОСОБА_2, селища Воєводівка.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.04.2014р. №К/9991/65360/12 задоволена касаційна скарга ТОВ ВКФ ЛІА ЛТД, скасовано постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 11.10.2012 р. у справі №2а/1227/3807/2012 та залишено в силі постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 р.

Скасування рішення двадцятої (чергової) сесії шостого скликання Сєвєродонецької міської ради від 29.03.2011 р. № 431 Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград, селища ОСОБА_2, селища Воєводівка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.04.2014р. №К/9991/65360/12 стало підставою для звернення позивача до господарського суду Луганської області з позовом про визнання недійсною додаткової угоди б/н від 07.02.2012, державна реєстрація від 14.03.2012 №00734, до договору оренди землі від 29.08.2006, державна реєстрація від 06.09.2006 №52, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія Оріяна та Сєвєродонецькою міською радою недійсною.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача.

Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Предметом даного судового розгляду є вимога позивача про визнання недійсною додаткової угоди б/н від 07.02.2012, державна реєстрація від 14.03.2012 №00734, до договору оренди землі від 29.08.2006, державна реєстрація від 06.09.2006 №52, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія Оріяна та Сєвєродонецькою міською радою.

Підставою позову ТОВ Компанія Оріяна визначено скасування у судовому порядку рішення двадцятої (чергової) сесії шостого скликання Сєвєродонецької міської ради від 29.03.11 № 431, на виконання якого була укладена спірна додаткова угода.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, які у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, до предмету доказування входить відповідність спірної додаткової угоди б/н від 07.02.2012, державна реєстрація від 14.03.2012 №00734, до договору оренди землі від 29.08.2006, державна реєстрація від 06.09.2006 №52, вимогам законодавства на момент її вчинення.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки).

Розмір орендної плати за землю визначається сторонами у договорі, в тому числі може визначатися шляхом встановлення відсоткового відношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає чинному законодавству України, зокрема, приписам частини першої статті 15, статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Також за підпунктом 14.1.147. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Згідно з пунктами 288.1., 288.4. статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно з пунктом 288.4., підпунктами 288.5.1., 288.5.2. пункту 288.5. статті 288 Податкового кодексу України в редакції на дату звернення позивача з позовом до місцевого господарського суду розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати: а) для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти (пристрої), електричні підстанції, електричні мережі), - 3 відсотки нормативної грошової оцінки; б) для земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності та надані для будівництва та/або експлуатації аеродромів-чотирикратний розмір земельного податку, що встановлюється цим розділом; в) для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2756-VI, який набрав чинності з дня набрання чинності Податковим кодексом України, до частини другої статті 21 Закону України Про оренду землі внесені зміни, в силу яких розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Таким чином, з наведених вище положень Податкового кодексу України, Закону України "Про оренду землі" вбачається, що зазначені законодавчі акти не встановлюють конкретний розмір орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений у договорі оренди. Податковий кодекс України передбачає лише порядок визначення орендної плати за землю та граничні розміри орендної плати. Також, договором оренди землі мають визначатись форма, умови внесення орендної плати, при цьому строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності повинні встановлюватись відповідно до Податкового кодексу України.

Виходячи з аналізу зазначених законодавчих приписів, орендна плата за користування земельними ділянками державної та комунальної власності є регульованою ціною, яка розраховується від нормативної грошової оцінки земель, а її розмір встановлюється в договорі.

За частиною 2 статті 18 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років; частинами 1, 2 статті 20 Закону України "Про оцінку земель" визначено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

У відповідності до положень статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з пунктом 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Частиною 1 статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати може бути підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Реалізовуючи виключні повноваження в земельних правовідносинах, Сєвєродонецька міська рада прийняла рішення від 29.03.2011 №431, що, як уже зазначалося, було визнане протиправним та скасоване постановою суду в адміністративній справі, що набрала чинності 01.04.2014р.

Рішення № 431 визнано протиправним та скасовано постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 року по справі № 2а/1227/380/2012, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.04.2014 року по справі № К/9991/65360/12.

Підставою для скасування Рішення № 431 судом першої та касаційної інстанції стало прийняття вказаного рішення із порушенням норм матеріального права, а саме, Сєвєродонецька міська рада не дотрималася вимог закону про захист охороняємих прав та інтересів всіх землекористувачів міста Сєвєродонецька у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, його рішення як суб'єкта владних повноважень, прийнято всупереч приписам ст.15 Закону України Про оцінку земель, пп.4.1.9 п.4.1. ст.4 Податкового кодексу України, ст.27 Бюджетного кодексу України:

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 254 КАС України постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 10.2. Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 р. № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі" - "скасування акту" означає, що спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акту.

За таких обставин, Рішення № 431 не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття, тобто з 29.03.2011 року.

Суд зазначає, що зобов'язання за визнаним недійсним договором оренди припиняються на майбутнє (ст.207 Господарський кодекс України), проте недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України), та в разі визнання його недійсним судом, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду, від 31.03.2015р. у справі № 922/4505/14 від 14.04.2015р. у справі №922/4130/14, від 13.05.2015р. у справі № 922/4310/10.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", у розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, у подальшому скасовані (визнані не чинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання не чинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі, коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Оскільки відповідно до судового рішення, що набрало законної сили, Рішення №431 не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття, відповідач станом на дату укладення Додаткової угоди не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на її укладення, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 та ч. 2 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Крім того, відповідно до наведеної судом касаційної інстанції правової позиції (викладеної, зокрема, у постанові Судової палати у господарських справах Верховного суду України від 13.01.2004 року у справі №7/85/4/68-81, та у постанові Вищого господарського суду України від 03.08.2010 року у справі №18/418) фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до вимог ст.152 Земельного кодексу України та роз'яснення, що міститься в абзаці 3 п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 р. №7 - захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. З ст.152 ЗК України шляхом визнання угоди недійсною.

Правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Суд зауважує, що рішення ради було повністю реалізовано внаслідок чого вичерпало свою дію.

За змістом статті 210 Земельного кодексу України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

За змістом частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За змістом статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано (частина 1), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2).

Згідно з частиною 1 статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення. Разом із тим частиною 3 статті 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення. Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення.

Суд зазначає, що оскільки предметом позову є недійсність не всього Договору оренди землі, а лише Додаткової угоди (якою змінено розмір орендної плати), приведення сторін у первісний стан є можливим, зокрема, шляхом подання уточнюючих податкових декларацій за період з моменту укладення спірної Додаткової угоди до дати набрання законної сили судовим рішенням у цій справі із відображенням переплати з плати за землю.

Крім того, оскільки рішення від 29.03.2011 №431 було скасовано як протиправне, відтак з моменту прийняття воно, як нелегітимне, не може породжувати жодних правових наслідків, у тому числі у вигляді внесення змін до договорів оренди в частині встановлення розміру нормативно-грошової оцінки землі, та, відповідно, розміру орендної плати.

Щодо строків позовної давності для подання даного позову суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відтак, днем початку перебігу вказаного строку є не день вчинення правочину, а дата набрання законної сили постановою суду, якою скасовано рішення №431 від 29.03.2011р., що було підставою для укладення спірної додаткової угоди, а саме - 01.04.2014р. (дата прийняття Вищим адміністративним судом України ухвали, якою залишено в силі постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012р. про скасування рішення від 29.03.2011р. №431).

Отже, позов ТОВ компанії "Оріяна" було подано до місцевого господарського суду в межах встановленого ст.257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності.

На підставі вищевикладеного, суд вважає можливим позов задовольнити повністю.

Аналогічна правова позиція суду знайшла своє відображення в постановами Вищого господарського суд України: від 04 листопада 2015 року у справі № 913/27/15; від 04 листопада 2015 року у справі № 913/105/15; від 04 листопада 2015 року у справі № 922/262/15; від 21 жовтня 2015 року у справі № 913/23/15; від 21 жовтня 2015 року у справі №913/21/15; від 17 вересня 2015 року у справі № 922/5451/14; від 21 липня 2015 року у справі № 922/46/15; від 13 травня 2015 року у справі № 922/4310/14; від 14.04.2015 року у справі № 922/4130/14; від 31.03.2015 року у справі № 922/4505/14.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсною додаткову угоду б/н від 07.02.2012, державна реєстрація від 14.03.2012 №00734, до договору оренди землі від 29.08.2006, державна реєстрація від 06.09.2006 №52, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія Оріяна (93400, Лунанська область, м.Сєвєродонецьк, квартал МЖК Мрія, 2, ) та Сєвєродонецькою міською радою (93400, Луганська область, м.Сєвєродонецьк, вул. Леніна, 32, ).

Стягнути з Сєвєродонецької міської ради (93400, Луганська область, м.Сєвєродонецьк, вул. Леніна, 32, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Оріяна (93400, Лунанська область, м.Сєвєродонецьк, квартал МЖК Мрія, 2, ) судовий збір у сумі 1218,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.01.2016 року.

Суддя А.В. Іванов