РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року Справа № 902/266/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Гулова А.Г. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: Тапанова Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 на рішення господарського суду Вінницької області від 09.10.15р. у справі № 902/266/15 (голувуючий суддя Стефанів Т.В.; суддів Яремчук Ю.О., Грабик В.В.)

за позовом ОСОБА_3

до відповідача Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff"

про стягнення 197 166 грн 62 коп. середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (надалі - Позивач) звернувся в господарський суд Вінницької області з позовною заявою (том 1, а.с. 2-6) до Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» (надалі - Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку з 23 липня 2014 року із розрахунку 1 272 грн 04 коп. за кожен день затримки, а всього станом на 26 лютого 2015 року кошти в сумі 197 166 грн 62 коп..

Позивачем, 19 березня 2015 року було подано до місцевого господарського суду заяву про збільшення позовних вимог в котрій Позивач, з підстав, висвітлених у даній заяві просив стягнути з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за період затримки з із розрахунком, що станом на 19 березня 2015 року позовні вимоги складають 214 974 грн 76 коп. (том 1, а.с. 62).

Позивачем, 22 квітня 2015 року було подано до місцевого господарського суду заяву про збільшення позовних вимог в котрій Позивач, з підстав, висвітлених у даній заяві просив стягнути з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за період затримки із розрахунком, що станом на 22 квітня 2015 року позовні вимоги складають 244 231 грн 68 коп. (том 1, а.с.72).

Позивачем, 12 травня 2015 року було подано до місцевого господарського суду заяву про збільшення позовних вимог в котрій Позивач, з підстав, висвітлених у даній заяві просив стягнути з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за період затримки із розрахунком, що станом на 12 травня 2015 року позовні вимоги складають 258 224 грн 12 коп. (том 1, а.с.127).

Позивачем, 19 травня 2015 року було подано до місцевого господарського суду заяву про збільшення позовних вимог в котрій Позивач, з підстав, висвітлених у даній заяві просив стягнути з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за період затримки із розрахунком, що станом на 19 травня 2015 року позовні вимоги складають 264 584 грн 32 коп. (том 1, а.с.132).

Позивачем, 3 червня 2015 року було подано до місцевого господарського суду заяву про збільшення позовних вимог в котрій Позивач, з підстав, висвітлених у даній заяві просив стягнути з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за період затримки із розрахунком, що станом на 3 червня 2015 року позовні вимоги складають 277 304 грн 72 коп. (том 1, а.с.149).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 9 жовтня 2015 року (том 3, а.с. 43-47) з підстав, вказаних у цьому рішенні, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернулися з апеляційною скаргою (том 3, а.с. 53-58) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Вінницької області від 9 жовтня 2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга Позивача мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що господарський суд Вінницької області не дослідив обставини виконання Позивачем трудових обов'язків до 30 квітня 2014 року, а прийняв до уваги лише надані Відповідачем докази, а саме - копії актів від 29 серпня 2014 року, 22 квітня 2014 року, 2 червня 2014 року та 1 серпня 2014 року. При цьому, представником Позивача вказувалось на наявність обґрунтованих сумнівів у достовірності вказаних документів. Однак, господарський суд Вінницької області не досліджував законність відповідних актів. Також, апелянт зазначає, що надані Відповідачем в якості доказів копії актів не відповідають вимогам, визначеним пунктом 5.27 ДСТУ 4163-2003 від 1 вересня 2003 року "Вимоги до оформлювання документів";

Ухвалою суду від 23 листопада 2015 року (том 3, а.с. 52) апеляційну скаргу Відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13 січня 2016 року на 14:30 год.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 11 грудня 2015 року (том 3, а.с. 70) було задоволено клопотання Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції та призначено розгляд справи на 11 січня 2016 року на 12 годину.

Позивач подав відзив з додатками на апеляційну скаргу Відповідача (том 3, а.с. 75-137), в якому з підстав висвітлених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі Відповідача та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Відповідача.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 11 січня 2016 року (том 6, а.с. 140), з підстав, висвітлених у даній ухвалі, розгляд справи було відкладено на 1 лютого 2016 року на 11 годину.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 1 лютого 2016 року в справі № 902/266/15 (том 3, а.с. 144), з підстав, вказаних у даному розпорядженні, були внесені зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді, визначивши колегію суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Гулова А.Г., суддя Філіпова Т.Л..

У судовому засіданні від 1 лютого 2016 року, проведеного в режимі відеоконференції, представник Відповідача підтримавши доводи апеляційної скарги, з підстав вказаних у цій апеляційній скарзі та просив скасувати рішення місцевого господарського суду, яке на думку представника Відповідача винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і прийняти нове рішення, котрим відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні від 1 лютого 2016 року представник Позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги Відповідача, вважає її доводи необґрунтованими, рішення суду першої інстанції - правомірним та законним.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, додаткові письмові пояснення, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 9 жовтня 2015 року по справі № 902/266/15 без змін. При цьому, Рівненський апеляційний господарський суд виходив з такого.

Як зазначає Позивач, наказом № 829/К від 29 квітня 2014 року за підписом заступника генерального директора Відповідача ОСОБА_5, Позивача було звільнено з посади директора департаменту Інформаційних технологій дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" 30 квітня 2014 року за власним бажанням, згідно статті 38 Кодексу законів про працю України (том 1, а.с. 28).

З вказаним наказом Позивача ознайомлено під розпис про що свідчить його підпис в рядку наказу «З наказом ознайомлений (на)».

Також, Позивач наголошує, що з копії трудової книжки, долученої Позивачем в підтвердження своїх позовних вимог вбачається, що до трудової книжки було внесено відповідний запис про звільнення за номером 22 від 30 квітня 2014 року засвідчений відтиском печатки Відповідача та підписом заступника генерального директора Відповідача - ОСОБА_5 (том 1, а.с. 27).

Разом з тим, як зауважує Позивач, в порушення вимог статті 116 Кодексу законів про працю України, Відповідачем не було здійснено повного розрахунку при звільненні, а саме: не здійснено належних виплат по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, що стало в подальшому предметом розгляду у справі про банкрутство.

Позивач посилаючись на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20 лютого 2015 року в справі № 902/798/14, зазначає, що судом апеляційної інстанції було задоволено апеляційну скаргу Позивача та визнано вимоги Позивача до Відповідача в сумі 28 269 грн 45 коп. заборгованість по виплаті заробітної плати, 69 207 грн 67 коп - заборгованість за затримку розрахунку при звільненні (том 1, а.с. 53-60).

Позивач, зважаючи на затримку повного розрахунку при звільненні, звернувся в суд з позовом до Відповідача за захистом, на думку Позивача, порушеного права, про стягнення з Відповідача, за статтею 117 Кодексу законів про працю України, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 277 304 грн 72 коп.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції враховує наступні положення діючого законодавства.

Зокрема приписом частини 7 статті 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 94 Кодексу законів про працю України: заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно статті 21 Закону України "Про оплату праці": працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника; забороняється будь - яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Колегія суду констатує, що статтею 117 Кодексу законів про працю України визначено, що: у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника; якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як визначено частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у 3-місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Приписами пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що: закінчення строку виплати заробітної плати (стаття 115 Кодексу Законів про працю України) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати; непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 стаття 115 Кодексу Законів про працю України; у цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4рп/2012 у справ № 1-5/2012 вирішено, що: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Із системного аналізу вищезазначених нормативно-правових положень вбачається, що за структурою Кодексу законів про працю України стаття 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII "Оплата праці" вказаного Кодексу.

Таким чином, колегія суду приходить до висновку, що затримка розрахунку при звільнені за своєю правовою природою пов'язана з трудовими відносинами, є оплатою праці та відноситься до структури заробітної плати.

Із системного аналізу діючого законодавства в контексті того, що дані відносини з приводу сплати грошової компенсації відносяться саме до трудових, колегія суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України встановлено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, згідно з якою суди (загальної юрисдикції) розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин.

Проте статтею 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції Закону України № 4212 від 22 грудня 2011 року з наступними змінами та доповненнями) встановлено особливу підвідомчість, підсудність, підстави для порушення провадження у справі про банкрутство. Зазначеною статтею встановлено, що справи про банкрутство підвідомчі господарським судам і розглядаються ними за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або місцем проживання боржника - фізичної особи.

Відповідно до пункту 4 статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що: господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні господарського суду Вінницької області перебуває справа № 902/798/14 про банкрутство Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія «Nemiroff»".

Доказами, долученими до матеріалів справи підтверджено, що Позивач - ОСОБА_3 працював у Відповідача з 31 серпня 2007 року на посаді директора департаменту Інформаційних технологій (що підтверджується копією наказу, копією трудової книжки; том 1, а.с. 19-27)). Дане, в свою чергу, не оспорюється та незаперечується сторонами.

Водночас, в матеріалах справи містяться два накази про звільнення Позивача, а саме: наказ № 829/К від 29 квітня 2014 року, яким Позивача звільнено з 30 квітня 2014 року за власним бажанням, на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України і поданої ним заяви, підписаний заступником Генерального директора Дочірнє підприємство "Українська горілчана компанія "Nemiroff" ОСОБА_5 (том 1, а.с. 28); наказ № 323-НК від 29 серпня 2014 року, яким Позивач був звільнений з посади директора департаменту з оцінки ефективності бізнесу Дочірньому підприємстві "Українська горілчана компанія "Nemiroff" за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України за здійснений в період з 24 березня 2014 року по 29 серпня 2014 року прогул без поважних причин та невихід на роботу на викли роботодавця, підписаний Генеральним директором Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" ОСОБА_7 (том 1, а.с. 89-90).

Оскільки, предметом спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за весь час затримкі розрахунків при звільненні, то на переконання колегії суду: встановлення дати звільнення Позивача; встановлення належних до виплати сум при звільненні; дати проведення розрахунків та вини власника (роботодавця) у несвоєчасному розрахунку, за наявності такого, є предметом доказування у даній справі.

Відповідно до частин 1,4 статті 89 Цивільного кодексу України: юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом; дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення; до єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Відповідно до вимог частини 5 статті 89 Цивільного кодексу України, зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації; юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Згідно наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 10 квітня 2015 (том 2, а.с. 50-52), сформованого та виданого державним реєстратором відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Печерського району Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Лаврененко К. О., станом на 10 квітня 2015 року особою, яка уповноважена представляти юридичну особу Дочірнє підприємство "Українська горілчана компанія "Nemiroff" у правовідносинах з третіми особами, або особою, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про нявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, є ОСОБА_7, дата його обрання (призначення) керівником та підписантом - 25 жовтня 2011 року.

Відповідні відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців підтверджено інформацією, яка міститься і на офіційному порталі Державного підприємства "Інформаційно-ресурсний центр" Міністерства юстиції України.

Відповідно до підпунктів 5.6.51, 5.6.5.14 пункту 5.6.5 Статуту Відповідача (затвердженого рішенням № 27-06-2011 компанії «NEMIROFF HOLDINGS LIMITED» від 27 червня 2011 року, зареєстрованого державним реєстратором Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області 7 липня 2011 року): Генеральний директор без довіреності діє від імені Відповідача, представляє його інтереси в інших підприємствах, організаціях і державних органах; укладає трудові договори з посадовими особами, виконавчим персоналом та працівниками Відповідача; здійснює прийняття та звільнення працівників Відповідача.

Як підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, ОСОБА_7 приступив до виконання обов'язків генерального директора Відповідача з 12 березня 2014 року, який, згідно з виданим ним наказом від 19 березня 2014 року до 30 квітня 2014 року включно, є єдиною особою, яка мала право підпису будь-яких документів, заяв, звернень, договорів, доручень, довіреностей та інших документів, в тому числі, але не виключно, таких, що створюють юридичні наслідки для Відповідача.

З огляду на що, доводи Позивача про наявність ухвал про забезпечення позовів у адміністративній та господарській справах про заборону державним реєстраторам на вчинення реєстраційних дій як на доказ відсутності належних повноважень у ОСОБА_7, як у керівника Відповідача - Генерального директора, колегія суддів оцінює критично, оскільки до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, будь-які дані про іншу особу, ніж про ОСОБА_7, як про керівника Відповідача, не вносились.

Відтак, станом на момент подання Позивачем заяви про звільнення за власним бажанням - 15 квітня 2014 року у ОСОБА_5 як заступника директора Відповідача відсутні повноваження щодо укладення договорів з працівниками та, зокрема, в частині припинення трудових правовідносин.

В той же час, наказом генерального директора Відповідача «Про повноваження» № 1 від 19 березня 2014 року (том 1, а.с. 91), який є чинним та не оспорюється сторонами, з поміж іншого, встановлено, що до 30 квітня 2014 року право підпису будь-яких документів, заяв, звернень, договорів, доручень, довіреностей та інших документів, в тому числі, але не включно, таких, що створюють юридичні наслідки має одноосібно Генеральний директор (ОСОБА_7.).

Між тим, з матеріалів справи колегією суддів суду апеляційної інстанції встановлено, що Позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що оригінали заяви ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України та про виплату йому грошової компенсації за невикористану відпустку від 15 квітня 2014 року подавалися на розгляд саме генеральному директору Відповідача ОСОБА_7

Разом з тим, колегія суддів відзначає, що актом від 28 березня 2014 року, складеним інвентаризаційною комісією Відповідача (том 2, а.с. 231-250), належним чином зафіксовано той факт, що в період з 24 березня 2014 року по 28 березня 2014 року на підприємстві відсутня трудова книжка Позивача. При цьому, Відповідачем через засоби масової інформації було вжито заходів щодо повідомлення осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з боржником, про необхідність з'явитися на територію підприємства. Проте, таке повідомлення Позивачем залишено поза увагою.

Дослідивши копію наказу від 29 квітня 2014 року № 829/К (том 1, а.с. 28) суд констатує, що даний наказ виданий від імені заступника генерального директора Відповідача - ОСОБА_5.

Зазначеним наказом вирішено:

«Звільнити 30 квітня 2014 року ОСОБА_3 з посади директора департаменту Інформаційних технологій ДП "УГК "Nemiroff" за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_3 від 15.04.2014 року. Останнім робочим днем працівника вважати 30 квітня 2014 року. Бухгалтерії ДП "УГК "Nemiroff" провести повний розрахунок зі звільненим працівником, а також нарахувати компенсацію за час невикористаних працівником відпусток. Відділу кадрів ДП "УГК "Nemiroff" забезпечити належне заповнення трудової книжки та видачу заповненої трудової книжки працівнику в день звільнення».

З долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що приступивши до виконання своїх обов'язків, як Генерального директора Відповідача, ОСОБА_7 було видано наказ № 1-А від 12 березня 2014 року (том 1, а.с. 93-94) «Про введення в обіг та використання печаток та затвердження зразків печатки», зі змісту котрого вбачається, що:

«у зв'язку з виробничою необхідністю та приймаючи до уваги зникнення печаток, що використовувалися на підприємстві, з метою безперебійної роботи та уникнення фактів підробки документів, ввести в обіг з 12 березня 2014 року на підприємстві та використовувати для проставлення на офіційних документах - запитах, заявах, будь-якій вихідній кореспонденції для скріплення підпису Генерального директора шість нових печаток» (відтиски зразку котрих були відображені в даному наказі).

Одночасно Відповідачем були розміщені оголошення в газеті державної сфери розповсюдження «Голос України» № 66 від 5 квітня 2014 року про те, що у зв'язку з втратою печаток, що використовувались в господарській діяльності Відповідача, починаючи з 12 березня 2014 року на підприємстві введені в обіг печатки нового зразка; печатки, які використовувались до 12 березня 2014 року, вважаються анульованими, також розміщений зразок печатки, що анульована (том 2, а.с. 26-29).

Іншим оголошенням в тому ж номері газети «Голос України» було повідомлено, що згідно внутрішнього наказу Відповідача до 30 квітня 2014 року право підпису будь-яких документів, заяв, звернень, договорів, доручень, довіреностей та інших документів, в тому числі, але не виключно, таких, що створюють юридичні наслідки для Відповідача, має одноособово Генеральний директор Відповідача - ОСОБА_7 (том 2, а.с. 29).

Наказом №1 від 19 березня 2014 року, встановлено, що до 30 квітня 2014 року право підпису будь-яких документів, заяв, звернень, договорів, доручень, довіреностей та інших документів, в тому числі, але не виключно, таких, що створюють юридичні наслідки для Відповідача, має одноособово Генеральний директор (том 2, а.с. 18).

17 квітня 2014 року Відповідач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Немирівському районі Вінницької області з запитом про надання інформації стосовно працівників, які перебувають в трудових відносинах з підприємством.

Управління Пенсійного Фонду України в Немирівському районі Вінницької області, своїм листом від 22 квітня 2014 року за вих. № 685/06-47/03 (том 3, а.с. 14-36) надано Відповідачу інформацію щодо працівників, які за відомостями Пенсійного Фонду Укроаїни перебували в трудових відносинах з Відповідачем в період з 1 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року.

У Немирівській районній громадсько-політичній щотижневій газеті «Прибузькі новини» № 17(10651) від 24 квітня 2014 року Відповідачем розміщено оголошення про виклик осіб, які перебувають в трудових відносинах з Відповідачем, з'явитися на територію Відповідача (том 2, а.с. 229-230).

17 квітня 2014 року Відповідачем на адресу можливих працівників підприємства, щодо яких було отримано інформацію з Пенсійного фонду України, були направлені листи з проханням надати пояснення, інформацію про наявність трудових відносин та з'явитися на робоче місце (том 2; а.с. 53; доказ направлення на а.с. 54).

Окрім того, 13 травня 2014 року Відповідачем було направлено для Позивача лист за № 78-15/0403, в котрому окрім іншого, зазначено, що оригінал наказу про звільнення Позивача, з яким його було ознайомлено під розписку не може вважатися законним документом та не підлягає прийняттю до уваги Відповідачем, оскільки наказ прийнято не уповноваженою особою, з огляду на що, Відповідач просив Позивача з'явитися до діючого керівництва підприємства з метою належного оформлення всіх документів (том 2, а.с. 61; доказ направлення листа на а.с. 62).

Із усього вищеописаного вбачається, що Відповідачем були вчинені всі можливі дії, направлені на встановлення осіб працівників Відповідача, правовідносин, що склалися між ними, а також недопущення порушення трудових прав останніх, включаючи й Позивача.

Поряд з тим, Позивачем не надано доказів, які б спростовували вищезазначені обставини, так як і не надано доказів щодо вчинення будь-яких дій щодо звернення до Відповідача, після 19 березня 2014 року, як роботодавцем, з метою відновлення чи припинення трудових відносин.

Долученими до матеріалів справи належними доказами підтверджується факт отримання Відповідачем у травні 2014 року рекомендованого листа з описом вкладеного, відправленого 17 квітня 2014 року з м. Києва, не від Позивача, а від імені ОСОБА_5.

Згідно з описом вкладень у цінний лист на ім'я генерального директора Відповідача - ОСОБА_7, було направлено ОСОБА_5 оригінал наказу про звільнення Позивача, копія заяви Позивача про звільнення та копія заяви про виплату йому грошової компенсації.

Згідно з актом інвентаризації Відповідача від 28 березня 2014 року (том 2, а.с. 231-250), в особовій картці працівника Відповідача - Позивача відсутній запис про його звільнення за власним бажанням на підставі наказу від 29 квітня 2014 року № 829/К.

За змістом частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України: працівник має право розірвати трудовий договір, укладенні на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні; у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, в тому числі у зв'язку з виходом на пенсію, власник, або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 47 Кодексу законів про працю України: власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу; у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України: трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; до трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників визначено, що з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма № П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Згідно до вимог пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Водночас, Позивачем не долучено до матеріалів справи належним чином завіреної копії трудової книжки, так як і не надано оригіналу трудової книжки для огляду в судовому засіданні.

Оскільки, як вбачаєть з усього вищеописаного, будь-яких належних та допустимих доказів того, що Позивач звернулася до уповноваженого власником органу з завою про звільнення в період з 15 по 30 квітня 2014 року включно, не надано, колегія суду доходить висновку про відсутність правових підстав для розірвання Відповідачем трудового договору з Позивачем саме на підставі копії заяви Позивача від 15 квітня 2014 року.

З огляду на що, колегія суддів приймає до уваги, як обґрунтовані і доведені належними і допустимими доказами, доводи Відповідача про звільнення Позивача саме з 29 серпня 2014 року - наказом № 323-НК.

Дослідивши даний наказ вбачається, що наказ № 323-НК від 29 серпня 2014 року підписаний уповноваженою особою, містить печатку Відповідача, в наказі зазначена підстава його прийняття, норма трудового законодавства (том 1, а.с. 89-90).

Відповідачем, на підтвердження наявності підстав для прийняття наказу про звільнення Позивача надані копії наступних доказів: акт комісії № 6 від 29 серпня 2014 року «Про відсутність працівників на території підприємства та робочих місцях», призначеної наказом Відповідача від 21 березня 2014 року за № 21/03/2014/01, яким встановлено, що станом на 29 серпня 2014 року на робочі місця не з'явились та на робочих місцях не перебувають працівники, в тому числі, під порядковим номером 13 значиться Позивач- директор департаменту Інформаційних технологій, дата початку прогулу якого з 24 березня 2014 року (том 1, а.с. 216-217); табелі обліку використання робочого часу (том 1, а.с. 156-167); листом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ластівка ЛТД» (орендодавцем приміщень офісу у місті Києві) № 248 від 2 жовтня 2014 pоку (том 2, а.с. 219), відповідно до котрого в період з березня по травень 2014 року на території офісного приміщення Відповідача у місті Києві за адресою: м. Київ, вул. Іллінська, 8, Позивач не з'являвся.

Як вбачається з матеріалів справи, копія даного наказу була направлена Позивачу рекомендованим листом 1 вересня 2014 року та отримана Позивачем особисто (том 2, а.с. 57-58) також даним листом було повідомлено Позивача що з ним проведено повний розрахунок і відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України сума до виплати становить - 44 452 грн 41 коп..

Листом Відповідача від 20 листопада 2014 року було повідомлено Позивача про його звільнення та те, що на його ім'я були перераховані грошові кошти в сумі 36 371 грн 65 коп. (том 1, а.с. 152; доказ направлення листа на а.с. 153).

В свою чергу, колегія судду констатує, що наказ № 323-НК від 29 серпня 2014 року є чинним, не скасований і в судовому порядку Позивачем не оспорювався.

Відповідно, зважаючи на зазначене вище, колегія суддів доходить висновку, що даний наказ (№ 323-НК від 29 серпня 2014 року) є підставою для здійснення розрахунків Відповідача при звільненні Позивача.

Відповідно до вимог статті 116 Кодексу Законів про працю України: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Рекомендованим листом від 1 вересня 2014 року, отриманим Позивачем, було направлено копію наказу про звільнення з Відповідача за частиною 4 статті 40 Кодексу Законів про працю України, у зв'язку з прогулом та повідомлено, що нарахована йому до виплати сума 44 452 грн 41 коп. заробітної плати та грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки була перерахована Відповідачем на його ім я в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по системі Аваль - Експрес, а також роз'яснено, що грошові кошти можуть бути отримані Позивачем в будь-якому зручному для нього відділенні Банку при пред'явленії паспорту та ідентифікаційного податкового номеру.

Між тим, як убачається з матеріалів справи, ухвалою Вищого господарського суду України від 2 червня 2015 року в справі № 902/798/14 (том 2, а.с. 94-102), ухвалу господарського суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20 лютого 2015 року (на котру посилається Позивач в своїй позовній заяві) було скасовано, справу із заявами про включення до складу кредиторів Відповідача і визнання вимог, в тому числі, Позивача (ОСОБА_3.) в сумі 97 477 грн 12 коп. (з яких 28 269 грн 45 коп - заборгованість по заробітній платі, 69 207,67 грн. - заборгованість за затримку розрахунку при звільненні) направлено на новий розгляд до господарського суду Вінницької області.

Факт перерахування Відповідачем для Позивача грошових коштів в сумі 90 374 грн 06 коп. за період з 1 березня 2014 року по 18 червня 2015 року, підтверджується довідкою про стан розрахунку по заробітній платі від 18 червня 2015 року (том 2, 126-127), доказів щодо спростування факту отримання Позивачем зазначених грошових коштів - не надано.

При цьому, оцінюючи заяву Відповідача про застосування строку позовної давності до вимог Позивача (том 2, а.с. 164-166), колегія суду враховує таке. У відповідності до пункту 25 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу Законів про працю України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

З огляду на усе вищевказане, позовні вимоги Позивача є безпідставними, оскільки мотивуються на підставі тих документів, які видано неуповноваженою на те особою.

За наведених обставин, колегія суддів надавши оцінку наявним у справі доказам, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рівненський апеляційний господарський суд наголошує на тому, що за змістом статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Водночас, Позивачем не спростовано відповідних повноважень генерального директора Відповідача - ОСОБА_7 в частині припинення трудових правовідносин з працівниками так як і не підтверджено повноважень в цій частині станом на квітень 2014 року - заступника генерального директора ОСОБА_5

З огляду на наведені вище висновки, здійснені за результатами апеляційного провадження у даній справі, судова колегія відзначає, що доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відтак, Рівненський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення господарського суду Вінницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 9 жовтня 2015 року в справі № 902/266/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 902/266/15 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Філіпова Т.Л.