КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2016 р. Справа№ 909/757/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Іваницький С.С.- представник;

Від відповідача: Римар С.Ю. - представник;

Зеленковський О.О - представник;

Від третьої особи: не з'явився.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства „Івано-Франківськпожсервіс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015

у справі № 909/757/15 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Приватного підприємства „Івано-Франківськпожсервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Станіславська торгова компанія"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Дошкільний дитячий заклад №1 „Лісова казка" ВАТ „Прикарпатський меблевий комбінат"

про визнання укладеним та дійсним Договору № 0011 від 26.08.2011 та стягнення 934 367,22 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство „Івано-Франківськпожсервіс" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Станіславська торгова компанія" про стягнення 500 000, 00 грн. перерахованих за частину приміщення дитячого садка, позначеного літерою „Б", згідно технічного паспорта, розташованого за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Шкільна, 16, 500,00 грн. пені, 42 267,00 грн. річних, 298 925,00 грн. втрат від інфляції.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 23.07.2015 було ухвалено передати матеріали справи № 909/757/15 за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 було прийнято справу №909/757/15 до провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Дошкільний дитячий заклад №1 „Лісова казка" ВАТ „Прикарпатський мебелевий комбінат".

23.09.2015 позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив, визнати укладеним та дійсним Договір № 0011 від 26.08.2011, стягнути з відповідача 500 000,00 грн. перерахованих за частину приміщення дитячого садка, 871,58 грн. штрафу, 46 082,87 грн. річних, 368 750,00 грн. втрат від інфляції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 по справі № 909/757/15 у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із винесеним рішенням, Приватне підприємство „Івано-Франківськпожсервіс" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №909/757/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у у повному обсязі.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл судової справи між суддями апеляційну скаргу Приватного підприємства „Івано-Франківськпожсервіс" у справі № 909/757/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді: Отрюха Б.В., суддів: Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2015 у зв'язку з перебуванням судді Тищенко А.І. у відпустці та судді Михальської Ю.Б. на курсах підвищення кваліфікації, було здійснено заміну суддів на суддю Гончарова С.А. та суддю Шапталу Є.Ю.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 у зв'язку з виходом судді Тищенко А.І. з лікарняного, для розгляду справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Отрюха Б.В., суддів: Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.

07.12.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення, який колегією суддів був оглянутий та долучений до матеріалів справи.

08.12.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання про повернення справи до суду першої інстанції для прийняття додаткового рішення, яке колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

У судове засідання 08.12.2015 представник третьої особи не з'явився.

В судовому засіданні 08.12.2015 представник позивача підтримав клопотання про повернення справи до суду першої інстанції для прийняття додаткового рішення та просив його задовольнити. Представник відповідача не заперечував проти задоволення вказаного клопотання.

Заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів ухвалила відмовити в задоволенні клопотання про повернення справи до суду першої інстанції для прийняття додаткового рішення. Колегія зазначає, що для повернення справи до суду першої інстанції потрібно зупинити провадження у справі, а відповідно до пункту 3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що ст. 79 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства „Івано-Франківськпожсервіс" було відкладено на 17.12.2015.

14.12.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, які колегією суддів були оглянуті та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 17.12.2015 представник позивача надав усне клопотання про відкладення розгляду справи. Представники відповідача не заперечували проти клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 було продовжено строк розгляду та відкладено розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства „Івано-Франківськпожсервіс" на 21.01.2016.

В судовому засіданні 21.01.2016 учасники процесу надали свої пояснення по справі.

Представники третьої особи у вказане судове засідання не з'явилися, причини неявки суду невідомі.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 лютого 2013 року № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвал Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2015,08.12.2015 та 17.12.2015 № 909/757/15 були надіслані учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників третьої особи.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

26.08.2011 між позивачем та відповідачем підписано попередній Договір, за умовами якого:

- сторони зобов'язуються в майбутньому, але у всякому разі не пізніше одного року з дня підписання Договору укласти і належним чином оформити Основний договір купівлі-продажу частки приміщення дитячого садка на умовах і в порядку, визначених Договором (пункт 1.1 Договору);

- предметом Договору є частка приміщення дитячого садка, що складається з басейну зазначеного в плані літерою "Б" в цілому, що розташований на вулиці Шкільна, буд. № 16 у місті Івано-Франківськ в цілому (пункт 1.2 Договору);

- продавець зобов'язується продати, а покупець зобов'язується купити нерухоме майно за ціну 871 856 грн., в тому числі ПДВ (пункт 1.4 Договору);

- в рахунок належних за Основним договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання (статті 546, 570 ЦК України), з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі нерухомого майна та своєї платіжної спроможності, покупець зобов'язується сплатити продавцю гарантійну суму завдатку у розмірі 871 856 грн., у тому числі ПДВ, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок продавця, що буде підтверджено банківським документом про одержання продавцем вказаних грошових коштів (пункт 4.1 Договору);

- за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення Основного договору здійснюватиметься не пізніше ніж за один рік з дати укладення Договору за адресою: м. Івано-Франківськ, вулиця Незалежності, 15, що є робочим місцем приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І. (пункт 5.1 Договору);

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення, і діє до виконання ними усіх своїх зобов'язань за Договором. З моменту укладення Основного договору Договір припиняється як такий, що виконаний належним чином (пункт 6.1 Договору).

Згідно з частиною першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Частиною першою статті 182 Господарського кодексу України передбачено, що за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Частиною четвертою статті 182 ГК України визначено, що зобов'язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зокрема, посилаючись на те, що Договір не було нотаріально посвідчено в порушення умов самого Договору та приписів ЦК України.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Позивач заявив позовну вимогу про визнання Договору укладеним та дійсним.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана вимога є необґрунтованою, оскільки Договір є дійсним та укладеним, у зв'язку з його схваленням і частковим виконанням сторонами.

У зв'язку з чим послався на ст. 220 ЦК України, відповідно до якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач перерахував відповідачу частину завдатку у сумі 500 000 грн.

На підставі цього суд прийшов до висновку, що позивач частково виконав зобов'язання передбачене пунктом 4.1 Договору, а відповідач прийняв вказане виконання без зауважень та грошові кошти як одержав позивачу не повернув, тобто погодився з фактом укладання Договору.

Що ж до вимог про стягнення попередньої оплати, то суд відмовив у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ГПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків, викладеним у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи (п. 3) та порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (п. 4).

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В статті 627 Цивільного кодексу України закріплено що, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що сума основної заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 500 000 грн. належним чином доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована.

Попередній договір за своєю природою не має майнового змісту та належить до так званих організаційних договорів, оскільки за його предметом як згідно положень ст. 635 ЦК України, так і зі і дно ст. 182 ГК України, передбачено лише укладення основного договору та порядок й строки (терміни) такого укладання й не передбачається передання речей, грошей чи інших об'єктів цивільних прав (ст. 177 ЦК України).

Передбачають зазначені норми, а саме: ст. 635 ЦК України, так і згідно ст. 182 ГК України, також:

- порядок виконання попереднього договору;

- правові наслідки невиконання попереднього договору.

В процесі виконання попереднього договору згідно ч. 3 ст. 635 ЦК України та ч. 4 ст. 182 ГК України вказується на те, що сторони протягом строку, встановленого у попередньому договорі що не має перевищувати одного року, мають направити, або пропозицію про укладення основного договору, або проект основного договору.

Таким чином, попередній договір не містить майнового обов'язку сторін.

Згідно ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом встановленого строку, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до п. 35 Інструкції Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року „Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", що діяла в момент укладання Попереднього договору, нотаріуси посвідчують правочини, нотаріальне посвідчення яких передбачено законом, зокрема: договори про відчуження (купівля-продаж. міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна (статті 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 ЦК України).

Частиною 1 ст. 209 ЦК України передбачено правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до 6.1 попереднього договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення, і діє до виконання ними усіх своїх зобов'язань за цим Договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач по різному тлумачать підписаний між ними попередній договір. Крім того сторонами не надано доказів та не доведено що вони намагалися нотаріально його посвідчити, а як наслідок виконувати умови попереднього договору.

Аналогічні положення закріплені в ч. 4 ст. 182 ГК України, тобто попередній договір припиняється, у разі не вчинення сторонами дій, спрямованих на його укладання.

Оскільки договір не був укладений з тієї причини, що, потенційний об'єкт купівлі-продажу був переданий відповідачем в заставу іншій особі, продавець має розглядатися як боржник, тобто особа на яку згідно змісту поняття зобов'язання й покладено обов'язок із вчинення активних дій відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Враховуючи викладене та керуючись частиною 3 статті 509 ЦК та частиною 3 статті 635 ЦК та частиною 4 статті 182 ГК України, Відповідач мав бути тією стороною, яка мала, звільнити потенційний об'єкт продажу від обтяження, по-друге, мала направити Позивачу проект договору купівлі-продажу (основного-договору).

Виконання першого з цих положень ґрунтується також на п. 3.2.1. договору від 26.08.2011, в якому зазначено обов'язок Продавця жодним способом не обтяжувати вказану частину приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 570 ЦК завдаток не може існувати без існування договору, виконання якого він забезпечує.

Частиною 3 ст. 571 ЦК передбачено, що у разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання, завдаток підлягає поверненню.

Домовленість сторін про застосування засобів забезпечення (п. 4.1-4.5 договору від 26.08.2011 не містить кінцевого строку внесення гарантійного внеску в повному розмірі, а річний строк, стосується лише строку виконання попереднього договору. Тобто, Позивач не вчинив цивільних порушень в цій частині своїх домовленостей з Відповідачем.

Проте ні чинним законодавством ні договором не передбачено правові наслідки часткового внесення гарантійного внеску, у тому числі такі негативні як втрата гарантійного внеску.

Сплата чи не сплата гарантійного внеску не перешкоджає вчиненню іншою стороною залежних від неї дій, спрямованих на укладання основного договору, а саме: зняття обтяження з нерухомого майна, направлення Позивачу проекту договору купівлі-продажу, нотаріального посвідчення договору.

Частиною 2 ст. 220 Цивільного кодексу України передбачено можливість визнання договору дійсним, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Таким чином, на підставі ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України суд може визнати дійсним лише такий правочин, який було укладено сторонами.

Згідно з положеннями ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Отже, правочин, момент укладення якого повязується з моментом державної реєстрації (зокрема, договір купівлі-продажу нерухомого майна), не може бути визнано дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, оскільки такий правочин є неукладеним.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України, який у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9 розяснив, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 Цивільного Кодексу України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 Цивільного кодексу України пов'язується з державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Таким чином, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості застосування положень ст. 220 Цивільного кодексу України та визнання спірного договору дійсним, оскільки останній підлягає державній реєстрації і є вчиненими з моменту її здійснення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Оскільки правові підстави для перерахування позивачем відповідачу коштів не настали, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що грошові кошти в сумі 500 000,00 грн. сплачені позивачем відповідачу у якості передплати за попереднім договором безпідставно, а тому на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України підлягають поверненню.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Беручи до уваги викладені обставини, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку про наявність достатніх підстав для часткового задоволення апеляційної скарги Приватного підприємства „Івано-Франківськпожсервіс".

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку про скасування рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015.

В зв'язку із скасуванням рішення, підлягають скасуванню ухвала Господарського суду міста Києва про виправлення описки від 22.10.2015 № 909/757/15 та ухвала від 23.10.2015 № 909/757/15.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства „Івано-Франківськпожсервіс" задовольнити частково.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 скасувати повністю.

3.Скасувати Ухвали Господарського суду міста Києва від 22.10.2015 та 23.10.2015.

4.Постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

5.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Станіславська торгова компанія" (03150, м. Київ, вул. Щорса, буд. 7/9, оф.19; код: 32873692) на користь Приватного підприємства „Івано-франківськпожсервіс" (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Міхновського, буд. 18/1; код: 31262715) 500 000 (п'ятсот тисяч) грн. 00 коп. перерахованих за частину приміщення дитячого садка (позначеного літерою „Б", згідно технічного паспорта, розташованого за адресою : м. Івано-Франківськ, вул.. Шкільна, 16., та 16 834 (шістнадцять тисяч вісімсот тридцять чотири) грн.00 коп. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви. Видати наказ.

6.В іншій частині позову відмовити.

7.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Станіславська торгова компанія" (03150, м. Київ, вул. Щорса, буд. 7/9, оф.19; код: 32873692) на користь Приватного підприємства „Івано-франківськпожсервіс" (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Міхновського, буд. 18/1; код: 31262715) 18 518 (вісімнадцять тисяч п'ятсот вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. Видати наказ.

8.Видачу виконавчих документів доручити Господарському суду міста Києва.

9.Матеріали справи № 909/757/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко