РІШЕННЯ

"12" січня 2016 р.Справа № 921/1025/14-г/6

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомбінат-Тернопіль", м.Львів

до відповідача: Тернопільської міської ради, м.Тернопіль

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - товариства з обмеженою відповідальністю "Західагроінвест", м. Київ

про визнання недійсним договору та застосування відповідних правових наслідків,

за участю представників:

позивача не з'явився;

відповідача ОСОБА_1, довіреність №1248/01 від 16.03.2011р.;

третьої особи не з'явився.

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Агрокомбінат - Тернопіль", м. Львів, звернувся у вересні 2014 року до господарського суду Тернопільської області з позовом до Тернопільської міської ради, м. Тернопіль, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 11.03.2002р., та просив застосувати правові наслідки недійсності правочину (з урахуванням уточнень позовних вимог від 29.10.2014р.)

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 24.11.2014р. (суддя Шумський І.П.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2015р., позов задоволено: визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 11.03.2002р.; зобов'язано товариство з обмеженою відповідальністю "Агрокомбінат-Тернопіль" передати Тернопільській міській раді земельну ділянку, загальною площею 4,385240га, розташовану за адресою: вул.Поліська, 14 в м.Тернопіль.

Постановою Вищого Господарського Суду України від 24.09.2015р. рішення місцевого господарського суду від 24.11.2014р. та постанову суду апеляційної інстанції від 23.02.2015р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Тернопільської області в іншому складі суду.

В результаті проведеного автоматизованого розподілу, матеріали справи №921/1025/14-г/6 передано на розгляд судді Андрусик Н.О.

Ухвалою господарського суду від 02 листопада 2015 року справу прийнято до провадження, на підставі статті 27 ГПК України, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено товариство з обмеженою відповідальністю "Західагроінвест". Розгляд справи призначено на 17.11.2015р. та в порядку підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК України) в учасників судового процесу витребувано додаткові документи. Розгляд справи неодноразово відкладався, на 01.12.2015 р., 28.12.2015 р., 12.01.2016 р. у зв'язку з неявкою в судові засідання представників позивача, відповідача, необхідністю витребування додаткових документів та з урахуванням поданих сторонами клопотань.

01.12.2015 року до початку розгляду справи по суті, позивачем в порядку статті 22 ГПК України подано заяву про зміну підстав позову, згідно з якою позивач просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Тернопільською міською радою та ЗАТ "Агрокомбінат" АЕР №602514 від 11.03.2002 року, як такого, що вчинений під впливом помилки щодо істотних умов договору оренди, а саме: предмету договору в частині зазначення площі орендованої земельної ділянки та існуючих обмежень щодо використання земельної ділянки по причині знаходження на ній будівель, що належали третім особам на праві власності. Дана заява прийнята до розгляду судом, про що 01.12.2015 р. прийнято відповідну ухвалу.

Також в ході розгляду справи судом, з урахуванням клопотання позивача від 01.12.2015 р., в порядку ст.69 ПК України, строк вирішення спору продовжено на 15 днів з метою надання сторонам можливості подати додаткові докази на підтвердження своїх доводів та заперечень.

В судовому засіданні представникам сторін, котрі прибули в засідання, розяснено їх процесуальні права та обовязки, передбачені статтями 20, 22, 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

В порядку ст.811 ГПК України фіксація судового засідання технічними засобами не здійснювалася у звязку з відсутністю відповідних клопотань сторін.

В засідання 12.01.2016 року представник позивача та третьої особи не з'явилися, жодних клопотань не заявили, причин неявки суду не повідомили.

Позивач позовні вимоги підтримує повністю з підстав, зазначених у позові та з урахуванням заяви про зміну підстав позовних вимог. Зокрема, зазначає, що на момент укладення оскаржуваного договору двічі було допущено помилку щодо обставин, які мають істотне значення:

1) стосовно загального розміру орендованої земельної ділянки,

2) земельна ділянка використовується іншими особами внаслідок наявності їхнього нерухомого майна.

Стверджує, що Товариству не були відомі правдиві дані про точний розмір земельної ділянки, яка належала ВАТ "Тернопільський Облагропостач". Так, попередній землекористувач (ВАТ "Тернопільський облагропостач") мав у своєму володінні ділянку меншої площі, ніж зазначено у рішенні виконкому від 12.09.2001 року №1159 і спірному договорі оренди від 11.03.2002 року, а саме 3,9 га, що вбачається з рішення виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих №14 від 18.08.1959 року. В матеріалах справи відсутні докази наявності в користуванні ВАТ "Тернопільський облагропостач" земельної ділянки, площею 4,385240га по вул.Поліська, 14 у м.Тернополі, тому у міської ради не було підстав для надання в оренду 4,385240 га тільки за рахунок вилученої земельної ділянки.

Враховуючи, що позивач володів недостовірною інформацією про фактичні розміри і межі земельної ділянки, яку мав на меті орендувати, тому йому не могло бути відомо про наявність на цій ділянці нерухомого майна третіх осіб.

Окрім того, на спірній орендованій земельній ділянці знаходиться підїзна залізнична колія, яка на час укладення договору оренди земельної ділянки від 11.03.2002 року по листопад 2012 року не перебувала в експлуатації, і щодо якої (питання власності) існує спір між ВП "Тернопільська дистанція колії" ДТГО "Львівська залізниця" та ТОВ "Західагроінвест", що також підтверджує неналежність даного обєкту Позивачу, проте такий знаходиться в межах орендованої ним земельної ділянки.

Щодо пропуску строку позовної давності, то вважає, що такий Товариством не пропущено.

Третьою особою - товариством з обмеженою відповідальністю "Західагроінвест" через канцелярію суду подано пояснення по суті позовних вимог №б/н від 27.11.2015р. (вх.№25206 від 01.12.2015р.), згідно з якими зазначено про те, що товариством придбано в березні 2011 року приміщення складу-майстерні, пл.1115,4кв.м. та приміщення трансформаторної, що знаходяться по вул.Поліська, 14 у м.Тернополі, котрі знаходяться на орендованій позивачем земельній ділянці за оспорюваним договором. Тернопільською міською радою надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, пл.1,91га для обслуговування комплексу будівель з наданням в оренду на 5 років (рішення №6/25/87 від 05.10.2012 року), враховуючи згоду позивача на вилучення даної частини земельної ділянки.

На виконання рішення міської ради Товариством розроблено проект землеустрою, виготовлено земельно-технічну документацію, котру погоджено у встановленому порядку відповідними органами земельних ресурсів, містобудування і архітектури, охорони культурної спадщини, природоохоронним органом.

Однак, питання з приводу затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1,9183га для обслуговування комплексу ТОВ "Західагроінвест" міською радою не вирішено, оскільки рішення не прийнято по причині неотримання необхідної кількості голосів депутатів міської ради.

Також ТОВ "Західагроінвест" 10.02.2009р. придбало за договором купівлі-продажу, укладеним з ВАТ "Тернопільський Облагропостач" під'їзну залізничну колію 41 А, незагального користування Тернопільського головного підприємства МТО облагропостач довжиною 335м (відстань від місця примикання до території підприємства), що знаходиться за цією ж адресою, яка в подальшому була демонтована, про що третій особі стало відомо в листопаді 2012 року під час проведення огляду стану залізничної колії на предмет її використання під подачу вантажних вагонів для навантаження, розвантаження.

Чинність оспорюваного договору, на думку третьої особи, унеможливлює оформити за власниками нежитлових приміщень права землекористування земельною ділянкою, необхідною для їх обслуговування. Просить позов задоволити. Також третьою особою було подано клопотання про зупинення провадження у справі №б/н від 01.12.2015р. (вх.№22205 від 01.12.2015р.) до прийняття господарським судом Львівської області рішення по справі № 914/600/15, де предметом позовних вимог є зобов'язання державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" відновити залізничну під'їзду колію № 2, що знаходиться за адресою: вул.Поліська,14, м.Тернопіль, котре судом відхилено з мотивів, викладених в ухвалі від 01.12.2015р.

Представник відповідача у судовому засіданні та згідно поданого 12.01.2016р. відзиву на позов позовні вимоги не визнає. Зазначає, що приписи ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, лише диспозитивно унормовують перехід при відчуженні нерухомості до її набувача права користування землею, яке виникло у продавця нерухомого майна на підставі договору оренди землі з її власником і не встановлюють автоматичного переходу права на оренду, адже, таке право, на відміну від права власності або постійного користування, не може бути передане за цивільно-правовими угодами одночасно з об'єктом нерухомості, а визначається згідно з договором оренди за письмовою згодою орендодавця та після прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування.

ВАТ "Тернопільський облагропостач" при вчиненні правочину щодо відчуження обєктів нерухомого майна на користь ТОВ "Західагроінвест" правами на земельну ділянку не володів, адже відповідно до рішення від 12.09.2001р. № 1159 втратив право постійного користування на підставі письмової згоди (наявної у матеріалах справи) на вилучення земельної ділянки, тобто до ТОВ "Західагроінвест" права на земельну ділянку, у тому числі, умовні, не переходили.

Твердження позивача про зазначення міською радою недостовірних даних про фактичну площу ділянки, необхідної для обслуговування належних Товариству приміщень, а також щодо наявності обмежень на користування земельною ділянкою не підтверджуються жодним доказом. Навпаки, позивачем особисто у заяві від 02.07.2001р. за підписом Голови правління ОСОБА_2, долученій до матеріалів рішення №1159, викладено прохання надати земельну ділянку, площею 4,385240га.

Відповідач вважає, що перебування у власності нерухомого майна у інших осіб тягне за собою виключно право на звернення, а перешкоджання у користуванні має наслідком можливість в усуненні перешкод у користуванні землею. Зазначає також про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду за захистом свої порушених прав та просить застосувати їх згідно поданої заяви від 06.11.2014 року, а в позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши додатково подані докази, заслухавши доводи та пояснення сторін, третьої особи, судом встановлено таке.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п.1.6 Статуту Закритого акціонерного товариства "Агрокомбінат", затвердженого установчими зборами акціонерів від 22.09.2000року (протокол №1), зареєстрованого торгово-реєстраційною палатою Тернопільської міської ради 27.09.2000року серед засновників останнього було Відкрите акціонерне товариство "Тернопільський облагропостач" (том І, а.с.110-111).

У 2001 році ЗАТ "Агрокомбінат" набуло у власність обєкти нерухомого майна- будівлі під літерами "А", "Б", "Г", "М", "Л", "П", "О", загальною площею 7477,1кв.м., які знаходяться за адресою: вул. Поліська, 14 у м. Тернополі, що підтверджується актом передачі майна у статутний фонд ЗАТ "Агрокомбінат" від 21 вересня 2000 року , дублікатом свідоцтва про право власності від 15 листопада 2004 року, рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №971 від серпня 2001 року.

ЗАТ "Агрокомбінат" (правонаступником якого є позивач у справі) звернулося до Тернопільського міського голови з проханням, викладеним у листі №198 від 02 липня 2001 року, про надання товариству земельної ділянки, площею 43852,4кв.м. за адресою: вул.Поліська, 14 у м.Тернопіль для обслуговування приміщень, які перейшли у власність від ВАТ "Тернопільський облагропостач".

Одночасно, в листі від 02 липня 2001 року, ВАТ "Тернопільський облагропостач" надав згоду на вилучення земельної ділянки, площею 43852,4кв.м. на користь ЗАТ "Агрокомбінат", у звязку з переходом до останнього права власності на приміщення за адресою: вул.Поліська, 14 у м.Тернополі.

Розглянувши звернення ЗАТ "Агрокомбінат" та ВАТ "Тернопільський облагропостач", 16 липня 2001 року постійна комісія з питань архітектури, будівництва та земельних відносин Тернопільської міської ради вирішила погодити питання вилучення у ВАТ "Тернопільський облагропостач" земельної ділянки, площею 43852,4кв.м. та надати її в оренду терміном на 25 років ЗАТ "Агрокомбінат" для обслуговування переданих до його статутного фонду адміністративного, складських і виробничих приміщень по вул. Поліська, 14.

12 вересня 2001 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради прийнято рішення за №1159 про вилучення у ВАТ "Тернопільський облагропостач" земельної ділянки, площею 43852,4кв.м. та надання її в оренду терміном на 25 років ЗАТ "Агрокомбінат".

Цим же рішенням визнано таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ТР №002034, зареєстрований в Книзі записів державних актів 18 червня 2001 року за №597 та зобовязано ЗАТ "Агрокомбінат" в місячний термін оформити надання земельної ділянки відповідною документацією.

11 березня 2002 року, на виконання рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1159 від 12 вересня 2001 року між Тернопільською міською радою та ЗАТ "Агрокомбінат" укладено договір оренди земельної ділянки АЕР №602514, котрий зареєстровано 28 березня 2002 року за №476 у виконавчому комітеті Тернопільської міської ради, про що вчинено запис в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі.

Відповідно до умов договору оренди, орендодавець (Тернопільська міська рада) передав, а орендар (ЗАТ "Агрокомбінат") прийняв у тимчасове оплатне користування терміном на 25 років земельну ділянку, площею 4,385240га (згідно з планом розташування, що додавався), за адресою вул.Поліська, 14 у м.Тернопіль.

При цьому, у п.14 Договору сторони обумовили, що орендодавець передав, а орендар прийняв земельну ділянку, вільну від будь-яких майнових прав та претензій третіх осіб.

В подальшому, в договір вносилися зміни в частині розміру орендної плати.

Предметом даного позову позивачем визначено визнання недійсним договору оренди землі як такого, що вчинений під впливом помилки, яка мала істотне значення і за відсутності якої, такий договір не було б укладено. Помилка, за твердженням позивача, полягає в зазначенні орендодавцем (відповідачем) у договорі оренди землі неправдивої інформації.

Правовою підставою позову визначено норми статей 215, 229 ЦК України.

Так, за твердженням позивача, попередній землекористувач (ВАТ "Тернопільський облагропостач") мав у своєму володінні ділянку меншої площі, ніж зазначено у рішенні виконкому від 12.09.2001 року №1159 і в договорі оренди від 11.03.2002 року. Відтак, не було підстав для надання в оренду 4,385240 га землі тільки за рахунок вилученої землі.

Дійсно, згідно з рішенням виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих №14 від 18.08.1959 року за підприємством Облпостачзбутом було закріплено земельну ділянку, площею 3,9 га по вул. Каховській.

В процесі реорганізації облпостачу впродовж 1986-1995р.р. було створено Державне обласне підприємство МТЗ "Облагропостач", яке за наказом РВ ФДМУ по Тернопільській області №858 від 28.06.1996 року перетворене у ВАТ "Тернопільський облагропостач".

Рішенням виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів від 12.12.1991р. назва вулиці Каховська перейменовано на Поліську.

Позивач також зазначає, що на орендованій товариством "Агрокомбінат" земельній ділянці, наданій для обслуговування його приміщень, знаходились також і інші обєкти, що орендарю не належали, зокрема, будівлі Облагропостачу (приміщення складу-майстерні, трансформаторної, залізнична колія)

На плані розташування землі, що додавався до договору оренди від 11.03.2002 року, обєкти нерухомості зображені без зазначення їх площ, власників або інших ідентифікуючих ознак.

Складання обовязкових додатків до договору оренди землі чинним на той момент законодавством не передбачалося і такі не оформлялися.

Крім того, слід відмітити, що судами неодноразово розглядалися спори стосовно даної земельної ділянки. Так, під час розгляду господарської справи №921/652/13-г/6 за позовом ТОВ "Агрокомбінат-Тернопіль" до відповідачів-Тернопільської міської ради, ТОВ "Західагроінвест", третіх осіб - ТОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" та Тернопільського міського управління юстиції було зясовано, що розміщені на земельній ділянці, площею 43852,4кв.м. по вул. Поліська, 14 у м. Тернопіль, будівлі, а саме склад-майстерня під літерою "З" та приміщення трансформаторної під літерою "Р" (станом на 21.09.2000 року) продовжували перебувати у власності ВАТ "Облагропостач" і Агрокомбінату не передавалися.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 21.11.2013 року у справі №921/652/13-г/6 (яке набрало законної сили) встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02 вересня 2003 року та постанови господарського суду Тернопільської області від 10 липня 2008 року у справі №3/74-1795, склад-майстерня під літерою "З" та приміщення трансформаторної під літерою "Р", що знаходяться за адресою вул. Поліська, 14 у м. Тернополі від ВАТ "Тернопільський облагропостач" перейшли у власність Дочірнього підприємства "Ім. Л. Українки "ЗАТ "Агрокомбінат".

При розгляді справи №921/443/14-г/17, порушеної за позовом ТОВ "Західагроінвест" про визнання недійсним договору оренди землі від 11.03.2002р. встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору, позивачу було відомо про знаходження на орендованій ним земельній ділянці інших будівель, які належали іншим особам. Зазначено, що попередній власник будівель - ДП "Ім. Л. Українки" ЗАТ "Агрокомбінат", є дочірнім підприємством підприємства-орендаря за договором оренди землі від 11.03.2002 року. Фактично був користувачем даних будівель з 03.09.2003 року, оскільки придбав нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 02.09.2003р., укладеним між ДП "Ім. Л.Українки" та ВАТ "Тернопільський Олагропостач" та згідно акту приймання-передачі отримав майно у володіння. Такі факти встановлені судом, що вбачається з рішення господарського суду від 10.07.2008 року по справі № 3/74-1795.

Пізніше, 26 березня 2011 року між Дочірнім підприємством "Ім. Л. Українки "ЗАТ "Агрокомбінат" та ТОВ "Західагроінвест" укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якого були склад-майстерня під літерою "З" площею 1115,4кв.м. та приміщення трансформаторної під літерою "Р", що знаходяться за адресою вул. Поліська, 14 у м. Тернополі.

В п.3 договору від 26 березня 2011 року сторонами визначено, що предмет договору знаходиться на земельній ділянці, площею 4,3852га, тобто на вже орендованій товариством "Агрокомбінат" за спірною угодою від 11.03.2002 року.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 21.11.2013 року у справі №921/652/13-г/6 ТОВ "Агрокомбінат-Тернопіль" відмовлено в задоволенні позову про внесення змін до договору оренди землі від 11.03.2002 року в частині зменшення розміру площі орендованої ділянки.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 07.08.2014 року у справі №921/443/14-г/17 ТОВ "Західагроінвест" відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди землі від 11.03.2002 року АЕР №602514, укладеного між ЗАТ "Агрокомбінат" та Тернопільською міською радою.

Крім того, 10.02.2009 року між ВАТ "Тернопільський Облагропостач" та ТОВ "Західагроінвест" укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме під'їзної залізничної колії, що знаходиться по вул.Поліська, 14 в м.Тернополі згідно характеристики, зазначеної у паспорті залізничної колії не загального користування, котра також знаходиться на орендованій Позивачем земельній ділянці. Що стосується даного об'єкту, то з приводу права власності та з приводу неправомірності дій ВП "Тернопільська дистанція колії" ДТГО "Львівська залізниця" по демонтажу колії існує господарський спір (справа №914/600/15), який не розглянуто на даний час по суті.

Після придбання ТОВ "Західагроінвест" (третьою особою у справі, яка розглядається) вищезгаданих обєктів, ним вчинялись дії щодо оформлення за собою права користування ділянкою для обслуговування приміщень.

У жовтні 2012 року Тернопільською міською радою на підставі звернення ТОВ "Західагроінвест" прийнято рішення за №6/25/87, згідно якого Товариству надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею до 1,9183 га для обслуговування будівель, що знаходиться по вул.Поліська, 14 з наданням в оренду на 5 років.

На виконання рішення міської ради ТОВ "Західагроінвест" розроблено проект землеустрою, виготовлено земельно-технічну документацію, котрі погоджено у встановленому порядку.

Однак, як свідчать протоколи сесій міської ради від 12.07.2013р., 21.09.2013р., 31.01.2014р., 17.03.2014р. щодо розгляду питання порядку денного про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ТОВ "Західагроінвест" земельної ділянки, площею 1,9183га для обслуговування обєктів, жодного разу по даному питанню не було досягнуто необхідної кількості голосів депутатів міської ради. Відтак, рішення про затвердження проекту землеустрою прийнято не було.

Дані обставини встановлено рішенням господарського суду Тернопільської області від 07.08.2014 року у справі №921/443/14-г/17.

За твердженнями позивача товариству про обставини знаходження на орендованій ділянці інших обєктів, в яких є власники, стало відомо після придбання їх ТОВ "Західагроінвест" та початком оформлення цим товариством свого права землекористування (2011-2012р.р.); про дійсну площу належної ВАТ "Тернопільський облагропостач" ділянки - із архівної довідки за 2014 рік; про знаходження непридатної частини колії (стрілочних переводів №11, 36 під'їзної колії №2) на балансі залізниці - з її листа № 2089 від 04.09.2012 рік, а тому вважає, що ним строк позовної давності не пропущено.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.2 Закону України "Про оренду землі" (зі змінами станом на час укладення договору) відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтею 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад віднесено надання земельних ділянок у користування юридичним та фізичним особам.

Відповідно до ст.16 Закону України "Про оренду землі" та ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (ст.126 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ч. 1 ст.125 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України та ст.1 Закону України "Про оренду землі", право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Матеріалами справи підтверджено факт укладення сторонами у справі договору оренди земельної ділянки АЕР №602514 від 11.03.2002р. та факт виконання сторонами зобовязань за ним (з боку відповідача передача земельної ділянки в користування, з боку позивача її прийняття та використання, сплата орендних платежів).

За твердженням позивача спірний договір слід визнати недійсним у зв'язку із вчиненням його під впливом помилки щодо істотних умов договору оренди, а саме предмету та існуючих обмежень щодо використання земельної ділянки відповідно до приписів статті 229 ЦК України.

Правове регулювання загальних вимог до правочинів здійснюється Цивільним кодексом України, зокрема, ст.203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 229 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачено - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Законодавцем передбачено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У пункті 19 даної постанови ВСУ зазначено, що обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно частини 2 статті 14 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент укладення спірного договору, істотними умовами договору оренди земельної ділянки визначено:

1) об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки) (п.1договору);

2) термін договору оренди (п.2 договору);

3) орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду) (п.5 договору);

4) цільове призначення, умови використання і збереження якості землі (п.2 договору);

5) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві (п.2 договору);

6) існуючі обмеження і обтяження щодо використання земельної ділянки (п.4 договору);

7) сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини (п.7 договору);

8) відповідальність сторін (п.9 договору).

Також даною нормою статті було передбачено, що відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4, 5, 6, 7, 9, 13, 15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України.

Як вбачається з наявного в матеріалах тексту договору оренди земельної ділянки, останній містить всі умови, визначені законом як істотні для даного виду договорів.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

На думку суду довідка №219/05-13 від 27.08.2014 року Державного архіву Тернопільської області (витяг з протоколу №14 засідання виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих від 18.08.1959 року) не є належним доказом перебування земельної ділянки в постійному користуванні Облпостачзбуту в розмірі 3,9га як стверджує позивач, а лише свідчить про те, що за даним підприємством в 1959 році було закріплено дану земельну ділянку для будівництва складських та службових приміщень, тобто не доведено документально факт незмінності даної земельної ділянки станом на 2001 рік, оскільки рішенням виконкому Тернопільської міської ради №1159 від 12.09.2001 року у Тернопільського облагропостачу було вилучено земельну ділянку, площею 4,385240га як у попереднього землекористувача по вул.Поліській, 14 та надано її в оренду позивачу, терміном на 25 років, а рішенням сімнадцятої сесії третього скликання Тернопільської міської ради від 29.05.2009 року вирішено затвердити матеріали інвентаризації та видати ВАТ "Тернопільський облагропостач" державний акт на право постійного користування землею, площею 4,385240га, для обслуговування адміністративно-складських приміщень по вул.Поліська, 14. Тобто, наведені документи свідчать про виділення Облагропостачу станом на 2001 рік земельної ділянки більшої площі, аніж 3,9га.

Розглядаючи доводи позивача про наявність обмежень у користуванні земельною ділянкою, які існували на момент укладення договору у зв'язку з перебуванням на орендованій земельній ділянці будівель, які належали третім особам, то суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про оренду землі", в редакції, чинній на час укладення договору оренди, було встановлено обов'язок орендодавця вказувати у договорі на існуючі обмеження та обтяження у використанні земельної ділянки, інші права третіх осіб щодо земельної ділянки, яка передається в оренду. Невиконання орендодавцем такого зобов'язання надавало право орендарю вимагати зменшення орендної плати або розірвання договору оренди та відшкодування збитків.

У зв'язку з прийняттям 02 жовтня 2003 року нової редакції Закону України "Про оренду землі", норми, передбачені ч.2 ст.11 закону, втратили чинність.

Станом на момент розгляду справи чинною є норма статті 36 Закону України "Про оренду землі", згідно з якою, орендодавець несе відповідальність за недоліки переданої в оренду земельної ділянки, що не були передбачені договором оренди і перешкоджають використанню земельної ділянки за договором.

У разі виявлення таких недоліків орендар має право вимагати:

- зменшення орендної плати або відшкодування витрат на усунення недоліків;

- відрахування з орендної плати певної суми своїх витрат на усунення таких недоліків з попереднім повідомленням про це орендодавця;

- дострокового розірвання договору.

Слід зауважити, що жодна із наведених норм, у тому числі й заявлена позивачем як підстава його вимог, не передбачає права орендаря ставити питання про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки .

Відповідно до положень ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, ст.31 Закону України "Про оренду землі" ТОВ "Західагроінвест " у зв'язку з набуттям права власності на нежитлові будівлі складу-майстерні та трансформаторної, що розташовані на орендованій позивачем земельній ділянці набуло право користування земельною ділянкою у зв'язку з їх придбанням, хоча і не оформило його у встановленому порядку.

Тобто, реалізація третьою особою і відокремленим підрозділом залізниці своїх прав щодо частини ділянки обмежує позивача в користуванні нею та тягне зайве внесення ним орендної плати.

Однак, суд звертає увагу, що оскільки межі земельної ділянки, котру надано в орендне користування згідно договору від 11.03.2002 р. не винесено в натурі, відповідно фактичний розмір земельної ділянки, якою користується позивач, третя особа, залізниця є не встановленим. Наведені обставини перешкоджають реалізації права позивача у спосіб, визначений статтею 36 Закону України «Про оренду землі».

Оспорюваний договір оренди від 11.03.2002р., як вбачається з пункту 1, укладений на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1159 від 12.09.2001 року, що відповідає вимогам статті 16 Закону України "Про оренду землі" та ч.1 ст.116 ЗК України, котре на даний момент є чинним, тому з урахуванням рекомендацій, викладених у п.2.24 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" правових підстав для визнання недійсним договору оренди від 11.03.2002 р., немає.

Твердження позивача про те, що дане рішення є актом одноразового використання, котре вичерпало свою дію шляхом його виконання не відповідає дійсності, адже даним рішенням позивача було зобов'язано в місячний термін оформити в Тернопільському міському відділі земельних ресурсів технічну документацію на земельну ділянку, що є предметом оспорюваного договору. Однак в цій частині рішення міської ради не виконано позивачем.

Посилання позивача, що спірний договір було укладено під впливом помилки щодо істотних умов договору, оскільки не володіючи даними про недостатність вилученої у відкритого акціонерного товариства "Тернопільський облагропостач" ділянки для надання її в оренду позивачу, загальною площею 4,385240га по вул.Поліська, 14 в м.Тернополі та наявність майнових прав інших осіб щодо частини ділянки, у договорі двічі допущено помилку стосовно даних про фактичну площу ділянки, необхідну для обслуговування належних заявнику приміщень та на відсутність обмежень в користуванні землею, що мають істотне значення, суд вважає таким, що не має правового значення, та є не що іншим як помилка внаслідок власного недбальства, що виразилась у неоформленні, в першу чергу, - технічної документації на землю, по-друге, - у продовженні орендних відносин впродовж тривалого часу на визначених договором умовах, володіючи при цьому інформацією про знаходження на земельній ділянці, орендованій Товариством будівель, що належали іншим особам, а тому не є підставою для визнання спірного договору недійсним в порядку ст.229 ЦК України.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В розумінні зазначених правових норм позивачем не доведено суду обґрунтованість позовних вимог, а зазначені у позові обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Таким чином, посилання позивача, як на підставу визнання спірного договору недійсним, на ст.229 ЦК України, суд вважає необґрунтованими та не підтвердженими документально, а тому підстави для задоволення позову, відсутні.

Щодо вимоги відповідача про застосування строку позовної давності, слід зазначити таке.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом УРСР 1963р.

За твердженням позивача, про обставини, зазначені в позові він дізнався у 2012 році, тобто право на позов у нього виникло після 1 січня 2004 року.

Таким чином, до правовідносин сторін підлягають застосуванню правила про позовну давність, встановлені ЦК України 2003р., частиною третьою статті 267 якого передбачена можливість застосування позовної давності, у т.ч. спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення судом.

У відповідності до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Посилання позивача на положення частини 3 статті 258 ЦК України, де встановлено позовну давність у пять років до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману судом до уваги не береться, адже позов заявлено з інших правових підстав. Крім того, дана норма статті втратила чинність 15.01.2012 року відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" №4176-VI від 20.12.2011 року.

В силу ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позов, пред'явлений із пропуском зазначеного строку, задоволенню не підлягає, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до винесення рішення у справі (частини третя і четверта статті 267 ЦК України ). Водночас за заявою позивача відповідно до частини п'ятої статті 267 ЦК України цей строк може бути поновлений, якщо його пропущено з поважних причин.

Під час розгляду справи №921/652/13-г/6 порушеної за позовом ТОВ "Агрокомбінат-Тернопіль" до Тернопільської міської ради, про внесення змін до договору оренди земельної ділянки АЕР №602514 від 11.03.2002 року, на підставі правовстановлюючих документів досліджувався факт передачі будівель та споруд, що перебували у власності "ВАТ "Тернопільський Облагропостач" до статутного фонду ЗАТ "Агрокомбінат", відтак, судом констатовано, що на момент укладення договору оренди землі від 11 березня 2002 року (в т.ч. з огляду на проектну документацію та обов'язкові додатки до договору оренди землі) ЗАТ "Агрокомбінат" знав про знаходження на земельній ділянці, що надавалась йому в оренду будівель, які належали іншим особам. Однак, продовжував орендні відносини на визначених сторонами умовах та сплачував орендну плату. Оскільки дане судове рішення по справі від 21.11.2013р. набрало законної сили 28.04.2014 року, тому факти, встановлені судом не можуть піддаватися сумніву в силу приписів ст.35 ГПК України. Звідси суд доходить висновку, що позивачу було відомо про наявність на орендованій ним за оспорюваним договором земельній ділянці інших будівель, що належали іншим особам, зокрема Дочірньому підприємству "Ім. Л. Українки "ЗАТ "Агрокомбінат" - з вересня 2003 року, ТОВ "Західагроінвест" - з березня 2011 року. Однак, із даним позовом звернувся до господарського суду лише 23 вересня 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, без обґрунтування поважності причин пропуску такого строку та заяви щодо його поновлення.

Пунктом 2.3. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено: якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Утім, виходячи з положень ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України вбачається, що позовна давність застосовується за наявності порушення права особи, яка звернулась до суду з відповідним позовом.

Таким чином, враховуючи вищенаведені судом обставини та досліджені докази, згідно з якими суд дійшов висновку, що права позивача не є порушеними з підстав, зазначених Товариством, тобто під впливом помилки щодо істотних умов договору оренди, а також беручи до уваги, що застосування строку позовної давності є окремою підставою для відмови у позові, суд вважає застосування строку позовної давності у даному випадку недоцільним.

Також, суд вказує, що зважаючи на необґрунтованість позовних вимог в частині визнання спірного договору недійсним, безпідставними є заявлені позивачем похідні вимоги про застосування правових наслідків недійсності правочину.

Судові витрати, в силу ст.49 ГПК України, покладаються судом на позивача у справі.

В судовому засіданні 12.01.2016р. оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду відповідно до ст.85 ГПК України.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 92, 202, 203, 207, 215, 229 ЦК України, Законом України "Про оренду землі", Земельним кодексом України, ст.ст.1, 2, 42-47, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 811, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення суду, яке не набрало законної сили, сторони, прокурор, треті особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено "22" січня 2016р.

Суддя Н.О. Андрусик