ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.02.16р. Справа № 904/10765/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (м. Марганець, Дніпропетровської області)

до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення суми штрафних санкцій за порушення строку поставки товару згідно договору поставки № 178 від 05.03.2015 у загальному розмірі 224 726 грн. 40 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - начальник юридичного відділу (довіреність № 30/2 від

04.01.2016)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (далі -відповідач) суму штрафних санкцій за порушення строків поставки товару за договором поставки № 178 від 05.03.2015 у загальному розмірі 224 726 грн. 40 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 180 662 грн. 40 коп. - пеня;

- 44 064 грн. 00 коп. - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було поставлено товар за договором поставки № 178 від 05.03.2015 з порушенням строків, узгоджених сторонами у специфікації № 2 від 07.04.2015, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати сплати неустойки (пені та штрафу) за порушення строку поставки товару на підставі пункту 6.8. договору.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 13.01.2016.

У судове засідання 13.01.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 13.01.2016 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, крім того, вимоги ухвали суду від 16.12.2015 не виконав.

Крім того, судом було зауважено, що з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин у справі, а також надання об'єктивної оцінки доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне витребувати додаткові докази.

У зв'язку з викладеними, ухвалою суду від 13.01.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 03.02.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судове засідання 03.02.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання вдруге не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Так, частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 16.12.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49000, м. Дніпропетровськ, вулиця Сухий Острів, будинок 3, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2015 та від 13.01.2016 були отримані відповідачем, відповідно, 22.12.2015 (а.с.33) та 18.01.2016 (а.с.42), що підтверджується поштовими повідомленням про вручення відправлень з вказаними ухвалами.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 16.12.2015 та від 13.01.2016 були надіслані сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Під час розгляду даної справи, судом було враховано, що відповідно до частини 3 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України господарський суд створює необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Отже, судом були здійснені всі можливі заходи щодо належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи та витребування документів, необхідних для правильного вирішення спору.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В даному випадку, відповідач був обізнаний про розгляд господарським судом справи за його участю, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення йому ухвал суду, але не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні його представника.

Крім того, судом була надана учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, оскільки розгляд справи відкладався з 13.01.2016 на 03.02.2016.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Судом також було враховано, що ухвалу про порушення провадження у справі відповідач отримав 22.12.2015 (а.с.33), але протягом майже півтора місяці не надав суду відзиву на позов. Крім того, явка у судове засідання його представника ухвалами суду від 16.12.2015 та 13.01.2016 визнавалась обов'язковою.

У судовому засіданні 03.02.2016 представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Також представником позивача було повідомлено, що станом на теперішній час відповідач жодного платежу на погашення боргу не здійснив.

Судом було зауважено, що будь-яких клопотань від відповідача щодо відкладення розгляду справи не надходило.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 05.03.2015 між Публічним акціонерним товариством "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - покупець, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" (далі - постачальник, відповідач) було укладено договір поставки № 178 (далі - договір, а.с.9-13), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити (передати у власність) покупцеві товар у відповідності до специфікації (додатків) до договору, а покупець прийняти поставлений товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах, передбачених договором (пункт 1.1. договору).

У пункті 10.1. договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2015 року, а в частині гарантійних зобов'язань постачальника - протягом усього гарантійного строку на товар (пункт 10.1. договору).

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У розділі 2 договору сторони визначили умови щодо ціни товару, загальної суми договору та порядку розрахунків, а саме:

- ціна товару, який підлягає поставці за договором, узгоджується сторонами у відповідних специфікаціях на поставку товару (пункт 2.1. договору);

- ціна і загальна вартість кожної партії товару встановлюється у національній валюті України гривні. Ціна товару може змінюватись за погодженням сторін (пункт 2.2. договору);

- загальна сума договору визначається як загальна вартість товару, який передбачений всіма підписаними обома сторонами специфікаціями на поставку товару (пункт 2.5. договору);

- датою поставки товару є: дата передачі товару постачальником покупцеві, яка зазначена в підписаній обома сторонами видатковій накладній, товарно-транспортній накладній; дата передачі товару згідно залізничної накладної постачальником органу залізничного транспорту при поставці товару на умовах FCA, CPT - станція відправлення; дата отримання товару згідно залізничної накладної покупцем від органу залізничного транспорту при поставці товару на умовах DDP, DDU - станція призначення (пункт 3.4. договору);

- право власності на товар та ризики його загибелі переходять від постачальника до покупця з моменту поставки товару відповідно до правил, встановлених пунктом 3.4. договору (пункт 3.5. договору).

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. договору постачальник здійснює поставку товару покупцеві на умовах та у спосіб, зазначених в специфікації до договору. Умови поставки визначаються згідно Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів МТП Інкотермс, у редакції 2000 року. Строки поставки товару узгоджуються сторонами в специфікаціях на поставку товару. Дострокова поставка товару допускається тільки за погодженням сторін.

У відповідності до вказаних умов договору між сторонами було підписано, зокрема, специфікацію № 2 від 07.04.2015 до договору, в якій сторони узгодили найменування ТМЦ, їх технічні характеристики, одиницю виміру, кількість, ціну, загальну вартість, дату поставки та гарантійний термін з моменту введення в експлуатацію. Відповідно до вказаної специфікації відповідач зобов'язався поставити товар - сегмент футерування гладкий (1713.000), 16 штук, за ціною 27 540 грн. 00 коп. за штуку, всього на 440 640 грн. 00 коп. протягом 90 календарних днів з моменту відкриття акредитиву (а.с.14).

У вказаній специфікації сторони визначили також наступне:

- поставка товару здійснюється транспортом постачальника. Транспортні витрати включені в ціну товару;

- поставка здійснюється на умовах DDU, склад ПАТ "Марганецький ГЗК" м.Марганець, Промзона (згідно Інкотермс-2000);

- термін дії акредитиву 150 календарних днів з моменту виставляння;

- термін розкриття акредитиву банком покупця 5 банківських днів від дати надання банком постачальника усіх необхідних документів, вказаних в пункті 5 (а.с.14).

В подальшому, позивач та відповідач уклали додаткову угоду № 1 від 30.06.2015 до договору, якою пункт 1 специфікації № 2 від 07.04.2015 до договору виклали в наступній редакції: постачальник зобов'язується поставити товар за цінами та на умовах: найменування ТМЦ - сегмент гладкий (ч.464009365) у кількості 16 шт. за ціною 27 540 грн. 00 коп. на загальну суму - 440 640 грн. 00 коп. протягом протягом 90 календарних днів з моменту відкриття акредитиву, гарантійний термін з моменту введення в експлуатацію - 12 місяців (а.с.14 на звороті).

Відповідно до умов пункту 5.1. договору приймання-передача товару за кількістю здійснюється згідно з товаросупровідних документами на товар, а за якістю та комплектністю згідно з документами, які засвідчують якість та комплектність товару (пункт 5.1. договору).

Так, матеріалами справи підтверджується, що акредитив позивачем було відкрито 22.05.2015 (заява № Г11-15/0446 від 22.05.2015, а.с.16). Крім того, листом від 26.02.2015 № 511 позивач повідомив відповідач про те, що йому відкритий акредитив № Г11-15/0446 строком дії з 22.05.2015 до 19.10.2015 (а.с.15).

При цьому, в порушення умов договору (специфікації), відповідач здійснив поставку товару, обумовлену специфікацією № 2 від 07.04.2015, наступним чином:

- за накладною № 62/855 від 16.09.2015 на суму 220 320 грн. 00 коп., товар за нею отриманий позивачем 17.09.2015 (а.с.17,19,21);

- за накладною № 62/1031 від 15.10.2015 на суму 220 320 грн. 00 коп., товар за нею отриманий позивачем 16.10.2015 (а.с.18,20,22).

Передача товару, крім накладних, підтверджується також товарно-транспортними накладними та актами прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей (а.с.19-22).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Враховуючи умови договору, специфікації № 2 від 07.04.2015, а також інформацію щодо дати відкриття акредитиву, відповідач зобов'язаний був поставити товар у повному обсязі в строк по 20.08.2015 (включно), при цьому, фактично, поставив товар позивачу частково 17.09.2015 та 16.10.2015, отже з простроченням.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Позивачем направлялась на адресу відповідача претензія від 31.08.2015 № 30/643 на суму 92 534 грн. 40 коп., але вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

При цьому, у пункті 6.8. договору сторони визначили, що за порушення строку поставки товару постачальник сплачує покупцеві пеню в розмірі 1% вартості непоставленого та/або несвоєчасно поставленого товару за кожний день прострочення поставки. У випадку продовження такого прострочення більше 10-ти календарних днів, постачальник додатково сплачує покупцю штраф у розмірі 10% від суми не поставленого (недопоставленого) товару.

У зв'язку з допущеним відповідачем простроченням поставки товару позивачу, останній нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 21.08.2015 по 14.10.2015 у сумі 180 662 грн. 40 коп., а також штраф у сумі 44 064 грн. 00 коп. Вказане і є причиною спору.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

При цьому, оскільки обов'язок відповідача щодо поставки товару не є грошовим зобов'язанням, а та обставина, що за порушення строку поставки товару за договором постачальник зобов'язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 1% вартості не поставленого в строк товару за кожен день прострочення поставки, не перетворює визначену договором пеню у пеню за порушення грошового зобов'язання,до спірних правовідносин не підлягають застосуванню вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", яким передбачено застосування відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України .

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України .

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 № 42/252 та від 09.04.2012 № 20/246-08.

В даному випадку, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Так, як неодноразово наголошував Верховний Суд України, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 № 3-24гс12, від 09.04.2012 № 3-88гс11.

При цьому, суд вважає за необхідне не застосовувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15, за змістом якої зазначається, що одночасне застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Так, частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з вищевказаної постанови, вона була прийнята Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Апекс-Банк" про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій, нарахованих за порушення зобов'язань за кредитним договором, а тому, враховуючи суб'єктний склад сторін, правову природу спірного правочину та умови відповідних пунктів кредитного договору, якими передбачено стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язань за кредитним договором, висновок щодо неможливості одночасного стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язання було зроблено Верховним Судом України лише виходячи з положень статті 549 Цивільного кодексу України, яка і підлягала застосуванню у спірних правовідносинах.

Проте, в даному випадку, обидві сторони спірного правочину є суб'єктами господарювання, відповідачем було порушено саме господарське зобов'язання, а тому згідно з приписів статті 9 Цивільного кодексу України та статті 4 Господарського кодексу України до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Господарського кодексу України, як спеціального закону в частині відповідальності за порушення у сфері господарювання.

Конституція України у статті 61 передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Конституційний Суд України у справі про відповідальність юридичних осіб (рішення № 7-рп/2001 від 30.05.2001 у справі № 1-22/2001) дійшов висновку що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі змісту цього тлумачення не можуть бути ототожнені поняття санкцій та вид відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, згідно з нормами статті 61 Конституції України не обмежується розмір санкцій чи їх набір при притягненні до одного виду юридичної відповідальності.

Крім того, можливість одночасного застосування штрафу та пені прямо вбачається із Господарського кодексу України (стаття 231 Господарського кодексу України), який передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу.

Аналогічну правову позицію щодо можливості одночасного стягнення штрафу та пені у господарських зобов'язаннях викладено також у постановах Вищого господарського суду України від 11.11.2015 у справі № 911/2418/15, від 27.10.2015 у справі № 924/303/15, від 12.05.2015 у справі № 910/9209/13, від 05.02.2015 у справі № 910/7041/14, від 30.03.2015 у справі № 911/3222/14, від 07.10.2015 у справі № 924/218/15, від 11.11.2015 у справі № 911/2418/15 та багатьох інших.

При цьому, на переконання суду, зазначені вище постанови Верховного Суду України, які приймались у господарських справах, та постанова Верховного Суду України від 21.10.2015 у цивільній справі № 6-2003цс15, не є суперечливими між собою щодо тлумачення норм матеріального права, оскільки вони не є тотожними або подібними, приймались відносно різного суб'єктного складу сторін, а також правовідносин (господарських чи цивільних).

Перевіривши здійснені позивачем у позовній заяві розрахунки пені в сумі 180 662 грн. 40 коп. та штрафу в сумі 44 064 грн. 00 коп., суд вважає їх арифметично вірним та таким, що відповідають положенням чинного законодавства та умовам договору (визначені позивачем періоди не виходять за межі періодів прострочення, визначених судом).

Разом з цим, частиною 1 статті 617 Цивільного кодексу України зазначено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо воно доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Таким чином, порушення зобов'язання за відсутності вини вважається випадком, який унеможливлює його виконання як непереборною силою, так і будь-якою іншою обставиною, настання якої боржник не міг передбачити. Для того, щоб довести наявність випадку, відповідач повинен довести відсутність його вини.

При цьому, доказів наявності вказаних обставин сторонами суду не надано, а відповідно до статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Враховуючи викладені обставини, є наявним факт прострочення поставки товару, обумовленого у специфікації № 2 від 07.04.2015 до договору.

Отже, суд дійшов висновку про правомірність застосування відповідальності, встановленої пунктом 6.8. договору.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 180 662 грн. 40 коп. та штрафу в сумі 44 064 грн. 00 коп.

Відповідно до частини 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 3 370 грн. 90 коп. покладається на відповідача, як на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (49000, м.Дніпропетровськ, вулиця Сухий Острів, будинок 3; ідентифікаційний код 00168076) на користь Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (53400, Дніпропетровська область, м. Марганець, вулиця Радянська, будинок 62; ідентифікаційний код 00190911) - 180 662 грн. 40 коп. - пені, 44 064 грн. 00 коп. - штрафу, 3 370 грн. 90 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2