РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2016Справа №910/28404/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Аграрного фонду

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінет Міністрів України

про стягнення 51 479, 20 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Маковій В.Г.

від відповідача: Делявська Г.М.

від третьої особи: Тищенко А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду про стягнення заборгованості у розмірі 51 479, 20 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем за договором складського зберігання зерна № 352/11 від 03.11.2011 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2015 р. порушено провадження у справі № 910/28404/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 07.12.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 р. залучено до участі у розгляді даної справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінет Міністрів України.

Позивач подав пояснення по справі, у яких зазначає, що у період з 2011 року до 2015 року Аграрний фонд отримував фінансування з Державного бюджету України, відповідно до законів України про державний бюджет на відповідний рік.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому вказує, що бюджетне зобов'язання по оплаті послуг зберігання зерна за договором № 352/11 від 03.11.2011 р. виникло у зв'язку з недостатністю коштів на рахунках Аграрного фонду по бюджетній програмі «Формування державного інтервенційного фонду Аграрним фондом, а також закупівлі матеріально-технічних ресурсів для потреб сільськогосподарських товаровиробників» в 2013-2014 роках.

Розгляд даної справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представники позивача та відповідача підтримали свої правові позиції, а також надали усні пояснення по справі та зазначили, що додаткова угода до договору № 352/11 від 03.11.2011 р. за січень 2014 року не підписувалась.

Представник третьої особи заявив про підтримку заявленого позову.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 18.01.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.11.2011 р. між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та Аграрним фондом укладено договір складського зберігання зерна № 352/11, за умовами якого позивач зобов'язався прийняти від відповідача зерно пшениці, жита, ячменю, кукурудзи, гречки, якість яких відповідає діючим ДСТУ та у встановлений строк повернути таке зерно.

Відповідно до п. 4.3. договору розмір відшкодування за зберігання однієї тонни зерна становить 17, 50 грн. на місць.

Відповідно до п. 7.1. договору строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги відповідача.

Договір, відповідно до п. 8.1., набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2011 р., але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі.

У подальшому сторони вносили зміни та відповідно до додаткового договору від 30.05.2013 р. договір № 352/11 від 03.11.2011 р. діє до 31.12.2013 р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення виконання зобов'язань за договором № 352/11 від 03.11.2011 р. щодо оплати послуг зберігання за період червень 2013 року - січень 2014 року, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 51 479, 20 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

При цьому, позивач вказує, що надання послуг зберігання за договором № 352/11 від 03.11.2011 р. оформлено актом виконаних робіт від 30.06.2013 р. на суму 34 352, 09 грн. та від 31.01.2014 р. на суму 17 154, 11 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

У відповідності до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно зі ст. 937 Цивільного кодексу України договір зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

За приписами ст.ст. 946, 947 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідач, в обґрунтування своїх заперечень, стверджує про недостатність залишку бюджетних коштів на його рахунках та зазначає, що розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів здійснюють органи казначейства України шляхом проведення платежів з реєстраційних рахунків розпорядників бюджетних коштів та рахунків одержувачів бюджетних коштів, відкритих в органах казначейства України відповідно до паспортів бюджетних програм, кошторисів, планів асигнувань або планів використання бюджетних коштів.

Суд відзначає, що фактично в межах даної справи Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" заявлено вимоги про стягнення заборгованості за зберігання зерна за червень 2013 року та січень 2014 року відповідно до договору № 352/11 від 03.11.2011 р.

В той же час, термін дії договору № 352/11 від 03.11.2011 р. закінчився 31.12.2013 р. та на січень 2014 року сторонами не продовжувався, про що вказано самим представниками сторін, присутніми у судовому засіданні 18.01.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Між тим, факт перебування зерна на зберіганні у Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" у січні 2014 року сторонами не заперечується.

Таким чином, відносини сторін, щодо зберігання зерна у січні 2014 року умовами договору № 352/11 від 03.11.2011 р. не регулюються

Розглядаючи спір по суті, суд виходить із наведених позивачем обґрунтувань своїх вимог та перевіряє наявність або відсутність обставин, на які посилається позивач у справі та, при цьому, не наділений компетенцією самостійно визначити підстави позову.

Клопотань про зміну підстав позову в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від позивача не надходило.

Варто відзначити, що відповідач факт наявності у нього заборгованості за договором не заперечує, однак вказує на недостатність бюджетного фінансування.

З приводу наведеного суд зазначає що за правилами ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тобто, за правилами ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р. та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 р. вказав, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності.

Аналогічні висновки закріплені також у постанові Вищого господарського суду України від 27.10.2011 р. № 11/466 та постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 13.10.2009 р.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, здійснивши оцінку наявних у справі доказів та встановлених судом обставин, приймаючи до уваги, що вимоги позивача обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору № 352/11 від 03.11.2011 р, в той час як заборгованість відповідача саме за вказаним договором підтверджується лише на суму 34 325, 09 грн., суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

В частині вимог про стягнення 17 154, 11 грн., суд відмовляє у задоволені позову в цій частині, оскільки заборгованість за договором № 352/11 від 03.11.2011 р. за січень 2014 року, на вказану суму документально не підтверджується.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" задовольнити частково.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Грінченка, 1, корд ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ) заборгованість у розмірі 34 325, 09 (тридцять чотири тисячі триста двадцять п'ять грн. 09 коп.) та 1 218, 00 (одна тисяча двісті вісімнадцять грн. 00 коп.) грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 25.01.2016 р. .

Суддя Пригунова А.Б.