РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2016Справа №910/29264/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРОТ"

до Комунального підприємства "Київський метрополітен"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1) Департамент комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської

ради (Київської міської державної адміністрації)

2) Київська міська рада

про визнання продовженим (пролонгованим) договору оренди № 34-Упр (Ор)-10 від

01.06.2010 року на термін до 29.05.2016 року

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Безпала О.Г. довіреність б/н від 16.11.2015 р.

від відповідача: Гайдай Т.В., довіреність № 135 від 02.11.2015 р.

від третьої особи-1: Захарченко К.П., довіреність № 062/02/07-11629 від 29.12.2014 р.

від третьої особи-2: Захарченко К.П., довіреність № КМР-4534 від 18.12.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРОТ» до Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання продовженим (пролонгованим) договору оренди № 34-Упр (Ор)-10 від 01.06.2010 р. на термін до 29.05.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2015 р. за даною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/29264/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 09.12.2015 р., до участі у справі залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), зобов'язано сторін та третю особу надати певні документи та пояснення.

Через відділ діловодства Господарського суду міста Києва 03.12.2015 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, 09.12.2015 р. від позивача надійшли додаткові пояснення та клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Київську міську раду, оскільки остання є представником власника майна територіальної громади Києва, до якого відноситься орендоване приміщення за спірним договором оренди, щодо отримання планових надходжень грошових коштів до бюджету міста Києва.

Представник позивача в судовому засіданні 09.12.2015 р. надав документи на виконання вимог ухвали суду, підтримав клопотання про залучення до участі у справі третьою особою Київську міську раду, просив його задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи заперечили проти клопотання представника позивача.

Розглянувши клопотання про залучення до участі у справі третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність залучення до участі у даній справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Київську міську раду.

У відповідності до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Таким чином, рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки Київської міської ради.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2015 р. відкладено розгляд справи, у зв'язку з залученням до участі у справі третьої особи.

Через загальний відділ діловодства та документообігу суду 22.12.2015 р. від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із раптовою хворобою малолітньої дитини представника позивача Юрчика М.В. та необхідністю догляду за нею з 21.12.2015 р. по 23.12.2015 р. включно особисто представником позивача, а також необхідністю подання позивачем у справі нових доказів на спростування та заперечення обставин, які вказані відповідачем у його відзиві на позовну заяву позивача.

Представник позивача в судове засідання 22.12.2015 р. не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином.

Представники відповідача та третіх осіб у судовому засіданні 22.12.2015 р. поставили вирішення даного клопотання на розсуд суду.

Розглянувши дане клопотання, суд його задовольнив з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, а також для забезпечення процесуальних прав та інтересів позивача.

Враховуючи наведене, Господарський суд міста Києва з метою з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору у даній справі, у зв'язку з неявкою представника позивача в судове засідання та невиконанням ним вимог ухвали суду, керуючись ст. 77 ГПК України, ухвалою від 22.12.2015 р. розгляд справи відклав та призначив на 18.01.2016 р.; повторно зобов'язав учасників судового процесу надати суду певні документи та пояснення.

23.12.2015 р. через відділ діловодства господарського суду м. Києва від третьої особи-1 надійшли письмові заперечення на позовну заяву, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 18.01.2016 р. надав суду оригінали документів, доданих до позовної заяви, для огляду в судовому засіданні; надав суду усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.01.2016 р. заперечив проти позову в повному обсязі.

Представники третіх сторін в судовому засіданні 18.01.2016 р. надали усні пояснення по суті спору.

У судовому засіданні 18.01.2016 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників судового спору, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.06.2010 р. між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРОТ» (далі - орендар) укладено договір оренди № 34-Упр(Ор)-10 (далі - договір), відповідно до умов якого (п. 1.1, п. 2.1) орендодавець на підставі рішення Київської міської ради № 860/860 від 18.12.2008. передав, а орендар прийняв в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю (переходу), визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря), загальною площею 13,0 кв.м (далі - об'єкт оренди), за адресою: ст. метро «Площа Льва Толстого», для торгівлі непродовольчими товарами.

На виконання умов Договору між сторонами підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі від 01.06.2010 р. об'єкта оренди орендодавцем орендарю.

Звертаючись з даним позовом позивач просить суд визнати продовженим (пролонгованим) договір № 34-Упр(Ор)-10 від 01.06.2010. на термін до 29.05.16.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам на підставі чинного законодавства і не зв'язаний позицією сторін.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України, договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст.ст. 14, 526 ЦК України, між сторонами у справі виникли цивільні права і обов'язки (зобов'язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов'язання в силу ст. 525 ЦК України не допускається.

За приписами ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, згідно з положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що відносини щодо оренди майна, яке перебуває в комунальній власності регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частина 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до п. 9.1. договору, цей договір вступає в силу з моменту підписання сторонами і відповідно до рішення Київської міської ради від 18.12.2008 р. № 860/860 діє з 01.06.2010 р. до 30.05.2013 р. ( два роки 364 дні).

Договір припиняється після спливу строку його дії (ст. 763 ЦК України).

Згідно з п. 9.5. договору, він припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Після закінчення строку дії договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради (п. 9.3 договору).

Позивач в обґрунтування позовних вимог, пояснив суду, з метою продовження терміну дії договору оренди на наступний термін 24.04.2013 р. листом № 07-04/13 від 24.04.2013 р. він звернувся до належного орендодавця орендованого приміщення - Департаменту комунальної власності КМДА (органу, уповноваженого здійснювати управління комунальним майном територіальної громади м. Києва в структурі виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської адміністрації) для продовження договору оренди шляхом укладення додаткової угоди про це до договору оренди.

Крім того, 12.04.2013 р. позивач направив на адресу відповідача заяву про зміну істотних умов вих. № 12-04/13 від 12.04.2013 р., в якій просив надати пакет необхідних документів, які потрібні для звернення до належного орендодавця орендованого приміщення - Департаменту комунальної власності КМДА з метою продовження договору оренди шляхом укладення додаткової угоди про це до договору оренди.

Позивач стверджує, що протягом одного місяця з дати закінчення договору оренди - тоб то до 30.06.2013 р. не отримував ні від відповідача, ні від власника орендованого приміщення( Київської міської ради), ні від належного орендодавця - Департаменту комунальної власності КМДА, жодних заяв про небажання або відповідача, або власника, або належного орендодавця орендованого приміщення, продовжувати (пролонговувати) на той самий термін термін дії договору оренди, на його думку, термін договору оренди продовжився та той самий термін - 2 роки та 364 календарні дні - тобто до 29.05.2016 року.

28.11.2014 р. позивач отримав від Структурного підрозділу «Служба сигналізації» відповідача лист № 16/10-1087 від 28.11.2014 р. в якому зазначений структурний підрозділ відповідача повідомив позивача про непродовження договору на послуги з технічного обслуговування пристроїв пожежної сигналізації від 02.02.2009 р. № 019-ш-09, укладеного між позивачем та відповідачем в зв'язку із необхідністю укладення єдиного договору про відшкодування витрат на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю в Департаменті забезпечення організаційної діяльності відповідача.

На підставі листа Структурного підрозділу «Служба сигналізації» відповідача № 16/10-1142 від 28.11.2014 р. позивач листом № 11-12/14 від 11.12.2014 р. звернувся до відповідача з проханням укласти договір про відшкодування витрат на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг з відповідачем.

20.11.2014 р. позивач отримав від Структурного підрозділу «Служба електропостачання» КП «Київський метрополітен» лист вих. № 15/6-2207 від 20.11.2014 р. про припинення і відмову в укладенні з позивачем на новий строк договорів на користування електричною енергією від 01.12.2011 р. № 248Е11 та на обслуговування електрообладнання від 01.01.2014 р. № 7Е14, необхідність укладення до 31.12.2014 р. нових договорів на надання відповідачем на користь позивача зазначених послуг в Департаменті забезпечення організаційної діяльності відповідача на намір відключити подачу електроживлення до об'єкту орендованого приміщення позивача в разі їх не укладення з 01.01.2015 р.

27.11.2014 р. позивач направив до Структурного підрозділу «Служба електропостачання» КП «Київський метрополітен» лист позивача вих. № 27-11/14 від 27.11.2014 р. в якому повідомляв про свою незгоду з відмовою відповідача у продовженні договорів на користування електричною енергією від 01.12.2011 р. № 248Е11 та обгрунтував безпідставність відмови Структурного підрозділу «Служба електропостачання» КП «Київський метрополітен» в укладенні з позивачем на новий строк договорів на користування електричною енергією від 01.12.2011 р. № 248Е11 в зв'язку із спірністю ситуації щодо продовження строку дії договору оренди та неприпустимість в зв'язку із цим відключення об'єкта оренди позивача від мережі електропостачання.

Після цього відповідач не здійснював відключення орендованого приміщення від електропостачання та продовжив до 31.03.2015 р. термін дії договорів на користування електричною енергією від 01.12.2011 р. № 248Е11 та на обслуговування електрообладнання від 01.01.2014 р. № 7Е14, що підтверджується відповідними додатковими угодами до зазначених вище договорів, які додаються до справи.

На думку позивача, з 01.04.2015 р. відповідач незаконно та безпідставно припинив електроживлення торговельного кіоску позивача, що розташований на орендованому приміщенні.

27.11.2014 Р. в зв'язку із припиненням відповідачем подачі електричного струму до орендованого приміщення позивач звернувся до відповідача з листом № 27-11/14 від 27.11.2014 р. в якому просив відновити електропостачання до орендованого приміщення та, в разі наявності спору, передати його на вирішення суду.

31.03.2015 р. відповідач направив на адресу позивача лист 203-НДД від 31.03.2015 р. в якому повідомив про свою незгоду із продовженням на новий строк договору оренди та своє небажання продовжити договір оренди на новий строк обгрунтував на підставі п.2.19 Правил пожежної безпеки в метрополітені, які затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 20.06.2012 р., в подальшому «Правила», та вимагав передачі об'єкту оренди від позивача та повідомив про наступний демонтаж конструкцій торговельного кіоску позивача, які встановлені на об'єкті оренди в зв'язку із цим.

На даний час відповідач не відновив подачу електричного струму до об'єкту оренди позивача.

КП «Київський метрополітен» та Київська міська рада заперечили позовні вимоги, з посиланням на наступне.

Враховуючи норми ст. 17 Закону та ст. 764 Цивільного кодексу України, КП «Київський метрополітен» листом від 11.06.2013 р. № 11-03/464 було повідомлено ТОВ «ГРОТ» про те, що договір продовжуватись не буде та необхідність звільнити орендоване майно.

Враховуючи те, що дію договору встановлено до 30.05.2013 р., місячний термін для направлення повідомлення про непродовження дії договору (згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна») сплив 29.06.2013 р. Тобто, повідомлення було надіслано вчасно.

Таким чином, автоматичної пролонгації терміну дії договору не відбулося, його дію припинено 30.05.2013 р.

Згідно з п. 9.2. договору, всі зміни та доповнення до цього договору оформляються в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами.

Додаткової угоди про зміну (продовження) терміну дії договору сторонами підписано не було.

Крім того, рішення Київської міської ради, у відповідь на звернення ТОВ «ГРОТ» про пролонгацію спірного договору оренди, також не біло прийнято.

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той же самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Вищевказана стаття також кореспондується застосованою вище статтею 764 ЦК України, в якій зазначено, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Так статтею 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну умов договору після закінчення його строку.

З даної статті вбачається, що строк звернення з такою заявою не обмежений місяцем саме після закінчення дії договору, а заінтересована сторона може подати заяву і до закінчення строку дії договору оренди, оскільки такі дії не суперечать вказаному закону та узгоджується з іншими нормативно-правовими актами (правова позиція викладена в постанові ВГСУ від 27.01.09. у справі № 51/17).

При цьому, пункт 12 роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 25.05.00. № 02-5/237 «Про деякі питання практики застосування Закону України «Про оренду державного та комунального майна», із змінами і доповненнями, внесеними роз'ясненням президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 р. № 04-5/609, передбачає, що у разі закінчення строку, на який було укладено договір оренди, за відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Частиною другою статті 17 Закону встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну умов договору після закінчення його строку. Таку заяву заінтересована сторона може також подати і до закінчення строку дії договору оренди.

ЦК України передбачає можливість автоматичної пролонгації договору найму в разі відсутності заперечень як зі сторони наймодавця, так і зі сторони наймача. При цьому пріоритетним критерієм при вирішенні питання пролонгації договору оренди є перш за все відсутність заперечення орендодавця.

Припинення відповідачем подачі електропостачання до орендованого позивачем майна не стосується предмету спору в даній справі та може бути предметом окремого судового розгляду.

Позивач посилається на те, що були відсутні будь-які підстави для відмови позивачу у продовженні договору на наступний термін, передбачених п. 12.10 Положення.

Відповідно до Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 22.09.11. № 34/6250 (далі - Положення), ним врегульовано відносини: передачі в оренду (суборенду) цілісних майнових комплексів, будівель, споруд, приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва; оцінки об'єкта оренди; порядок передачі майна в оренду на конкурсних засадах та без проведення конкурсу; порядок укладання договорів оренди та порядок внесення змін до договорів оренди.

Згідно з п. 12.1 Положення, внесення змін до договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря.

Пунктом 12.2. Положення встановлено, що метою розгляду питання про зміну умов договору оренди орендар подає заяву та три підписані ним примірники змін до договору до орендодавця.

З метою розгляду питання про зміну істотних умов договору оренди орендар подає заяву, три підписані ним примірники змін до договору та, у випадках, визначених законом, звіт про оцінку об'єкта оренди до Головного управління, райдержадміністрації або підприємства, яке є орендодавцем до закінчення строку дії договору (п. 12.5 Положення).

Орендодавець розглядає подані зміни до договору та в установлені законом строки приймає рішення про їх підписання. Один примірник змін до договору, підписаний орендодавцем, або обґрунтована відмова в підписанні змін направляється орендарю. Зміна істотних умов договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря з обов'язковим попереднім погодженням таких змін Головним управлінням (п. п. 12.2, 12.3 Положення).

Далі, згідно з п. 12.6 - п. 12.9 Положення, райдержадміністрація або підприємство, яке є орендодавцем, протягом 15 робочих днів опрацьовує подані документи та надає до Головного управління пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди, підписані ними примірники змін до договору та, у разі необхідності, звіт про оцінку об'єкта оренди для проведення рецензування. З урахуванням результатів рецензування звіту про оцінку Головне управління протягом 30 календарних днів з дати отримання документів готує і надає до Комісії узагальнені пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди. Комісія на своєму засіданні розглядає надані пропозиції та за результатами розгляду погоджує або відмовляє в погодженні питання щодо зміни істотних умов договору оренди. Орендодавець, на підставі рішення Комісії, погоджує або відмовляє в погодженні зміни істотних умов договору оренди, про що видає відповідний розпорядчий документ.

Відповідно до п. 12.4 Положення, орендарю може бути відмовлено в зміні істотних умов договору оренди у випадку якщо: орендоване майно необхідне для власних потреб територіальної громади міста Києва; орендар не виконував або порушував умови договору оренди, в тому числі в частині своєчасної сплати орендної плати, цільового використання об'єкта; прийнято рішення про реконструкцію об'єкта нерухомості, у зв'язку з чим неможлива подальша експлуатація об'єкта оренди; об'єкт оренди включений до переліку об'єктів, які зарезервовані для розміщення органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств, установ, організацій; прийнято рішення про включення об'єкта до переліку об'єктів майна, які не можуть бути об'єктами оренди; прийнято рішення про приватизацію об'єкта оренди.

Господарський суд зазначає, що посилання позивача на Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 22.09.11. № 34/6250 є безпідставним, оскільки воно втратило чинність.

Таким чином, суд дійшов висновку, що такі обґрунтування позивача свідчать про помилкове ототожнення ним правового інституту пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк та на тих самих умовах), закріпленого ч. 2 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (ч. 3 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»), та внесення змін до істотних умов договору оренди, реалізація якого в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

З наведених норм вбачається, що чинним законодавством України встановлені способи захисту особами своїх прав та інтересів, при цьому вказані норми не передбачають такого способу захисту прав та інтересів осіб, як визнання продовженим (пролонгованим) договору.

У п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» дано роз'яснення, згідно з яким господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 ГК України, стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України) способам захисту порушеного права.

Таким чином, предмет позову про визнання договору оренди продовженим не відповідає способам захисту права, передбаченим законом. Зокрема, такий спосіб захисту не міститься в переліках способів захисту права, визначених статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України. З матеріалів справи також не вбачається встановлення такого способу захисту прав орендаря у договорі, укладеному між сторонами.

Обраний позивачем спосіб захисту не є визнанням права, оскільки останній спосіб захисту застосовується в разі необхідності підтвердження в судовому порядку наявності у певної особи конкретного, визначеного за змістом і за обсягом суб'єктивного права.

Отже, спір про визнання договору продовженим не є спором про наявність чи відсутність цивільного права, а заявлена позовна вимога не є позовом про визнання, у зв'язку з чим не може бути предметом спору та розглядатися самостійно.

Застосування судом заходів, які не приводять до захисту права неприпустимо, оскільки це суперечить завданню суду, визначеному статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до положень якої суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За таких обставин, позивач реалізував свій намір захистити право та інтерес у спосіб (визнання продовженим (пролонгованим) договору), не передбачений чинним законодавством України, зокрема, ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Вищого господарського суду України № 910/17103/13 від 04.06.2014 р., № 920/197/14 від 11.08.2014 р., № 910/21198/13 від 18.11.2014 р.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на все викладене в сукупності, позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

При цьому, згідно з ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.01.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина