РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2016Справа №910/29195/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт»

про визнання недійсним договору

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Сікорський Т.Г. - дов. № б/н від 15.09.2015 р.;

від відповідача-1: Іванов А.О. - дов. № 102/03 від 21.12.2015 р.;

від відповідача-2: Шевчук А.С. - дов. № б/н від 17.01.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача 1, Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» та відповідача 2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» про визнання недійсним договору № 97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 р. порушено провадження у справі № 910/29195/15 та призначено її до розгляду на 08.12.2015 р.

07.12.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Товариством з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» було подано документи на виконання вимог ухвали суду. Одночасно, заявником було подано до суду заяву про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони будь-яким чином вчиняти виконавчий напис стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 304 від 20.02.2004 р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Національні інвестиції», та заборони державній виконавчій службі виконувати виконавчий напис нотаріуса стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 304 від 20.02.2004 р., укладеним позивачем та відповідачем 1.

У заяві про вжиття заходів до забезпечення позову, яка також була подана Товариством з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» 07.12.2015р., заявник просив заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» та Публічному акціонерному товариству «Банк «Національні інвестиції» звертати стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 304 від 20.02.2004 р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Національні інвестиції», в тому числі, на підставі виконавчого напису, шляхом прийняття у власність та/або шляхом продажу й заборонити відповідачам 1, 2 стягувати з позивача в судовому порядку заборгованість за кредитним договором № 97- 04 від 13.02.2004 р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Національні інвестиції», за рахунок іншого майна заявника.

07.12.2015р. до Господарського суду міста Києва також надійшла заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» погашати заборгованість за кредитним договором № 97- 04 від 13.02.2004 р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Національні інвестиції», будь-якому з кредиторів до вирішення судом питання про визначення кредитора, що має право на отримання заборгованості за кредитним договором.

07.12.2015р. позивачем також було подано до канцелярії суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам 1, 2 стягувати з позивача в судовому порядку заборгованість за кредитним договором № 97- 04 від 13.02.2004 р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Національні інвестиції», до винесення судом рішення про визначення кредитора, якому має бути повернено заборгованість, яке набере законної сили; заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» та Публічному акціонерному товариству «Банк «Національні інвестиції» нараховувати та стягувати з Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» санкції за несвоєчасне виконання кредитного договору № 97- 04 від 13.02.2004 р., укладеного між позивачем та відповідачем 1; заборони відповідачам 1 та 2 вчиняти інші дії, пов'язані з необхідністю погашення позивачем заборгованості за кредитним договором № 97- 04 від 13.02.2004 р.

Представником відповідача 1 було подано до суду відзив, відповідно до змісту якого Публічне акціонерне товариство «Банк «Національні інвестиції» в повному обсязі визнало позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» та наголошено на наявності повідомлення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію відповідача 1 про нікчемність, в тому числі, спірного правочину.

Відповідачем 2 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано заяву про зупинення провадження по справі.

У судовому засіданні 08.12.2015 р. учасників судового процесу було повідомлено про розгляд заяв про забезпечення позову та зупинення провадження у наступному судовому засіданні та у відповідності до приписів ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14.12.2015 р.

11.12.2015 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» подано до Господарського суду міста Києва пояснення на позов, в яких вказаний учасник судового процесу наголосив на безпідставності позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» та відсутності підстав для визнання договору № 97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги недійсним.

Публічним акціонерним товариством «Банк «Національні інвестиції» 11.12.2015 р. подано суду заперечення на клопотання позивача про зупинення провадження по справі.

11.12.2015 р. позивачем також подано додаткові пояснення по суті заявлених позовних вимог та щодо заперечень відповідача 2 проти позову.

Публічним акціонерним товариством «Банк «Національні інвестиції» у поясненнях від 11.12.2015 р. було зазначено на наявності підстав для часткового задоволення заяв позивача про забезпечення позову.

11.12.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції" надійшли письмові зауваження на протокол судового засідання від 08.12.2015 р.

Відповідач 2 у поясненнях, які було подано до Господарського суду міста Києва 14.12.2015 р., проти задоволення заяв Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» надав заперечення, посилаючись на їх доказову необґрунтованість та відсутність підстав для забезпечення позову.

У судовому засіданні 14.12.2015 р. представником позивача було надано усні пояснення, відповідно до яких вказаний учасник судового процесу заперечує проти зупинення провадження по справі.

Заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу судом було відмовлено в задоволенні всіх заяв Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» про забезпечення позову з наступних підстав.

Згідно із ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, забороною відповідачеві вчиняти певні дії чи забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Відповідно до п. 1 Постанови № 16 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Проте, позивачем не було наведено належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачами дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі.

При цьому, суд зауважує, що представлені заявником до суду вимоги відповідача 2 про виконання порушеного зобов'язання та повернення грошових коштів за кредитним договором не є беззаперечним свідченням можливості ускладнення виконання рішення по справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

До того ж, слід також наголосити, що вимоги заявника про забезпечення позову шляхом заборони звертати стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 304 від 20.02.2004 р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Національні інвестиції», не є такими, що пов'язані з предметом спору.

Слід зауважити, що застосування такого заходу забезпечення позову як заборона позивачу погашати заборгованість у даному випадку не відповідає принципу розумності, оскільки фактично заявник самостійно може обмежити себе у вчиненні певних дій.

Суд зазначає, що з огляду на предмет розглядуваного позову, навіть у разі винесення судом рішення про задоволення позовних вимог, судовий акт не підлягав би примусовому виконанню у порядку Закону України «Про виконавче провадження», що фактично виключає можливість ускладнення чи невиконання судового рішення у разі незастосування обраних заявником заходів до забезпечення позову.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, приймаючи до уваги приписи чинного господарського процесуального законодавства України, заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» про забезпечення позову були залишені судом без задоволення.

У судовому засіданні 14.12.2015 р. представником позивача було висловлено заперечення проти задоволення заяви відповідача 2 про зупинення провадження по справі.

Розглянувши клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт», заслухавши пояснення представників всіх учасників судового процесу, судом було відмовлено в задоволенні заяви відповідача 2 про зупинення провадження по справі з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Зупинення провадження у справі, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі, тобто закінчення строку визначається вказівкою на подію. Крім того, перелік підстав відкладення розгляду справи не є вичерпним, а зупинити провадження у справі господарський суд може лише з підстав, установлених законом.

Господарський суд повинен зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої справи, незалежно від заяв учасників судового процесу. Така інформація підтверджується тільки судовими документами: ухвалами, рішеннями, постановами судів, позовними заявами, скаргами.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом та чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи. Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог (п.3.16 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Обґрунтовуючи заявлене клопотання відповідач 2 посилався на те, що Окружним адміністративним судом міста Києва розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» про визнання рішення та дій протиправними, визнання протиправними та скасування частково наказу. За поясненнями відповідача 2 предметом вказаного спору є, в тому числі необґрунтоване, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт», віднесення договору № 97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги до категорії нікчемних.

За висновками суду, обставини, що входять до предмету доказування у даній справі, можуть бути встановлені судом в межах розгляду цієї справи на підставі оцінки доказів, представлених учасниками судового процесу. До того ж, суд зазначає, що правомірність дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних, в тому числі, стосовно надання оцінки правомірності спірного правочину, не може бути підставою беззаперечною для визнання такого договору недійсним, а отже, їх встановлення не впливає на вирішення спору.

З огляду на наведене вище, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» про зупинення провадження по справі було залишено судом без задоволення.

У судовому засіданні 14.12.2015 р. у відповідності до приписів ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 18.01.2016 р.

Ухвалою від 14.12.2015 р. судом було прийнято зауваження Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» на протокол судового засідання від 08.12.2015 р.

Під час розгляду спору у судовому засіданні 18.01.2016 р. представником позивача було підтримано заявлений позов в повному обсязі.

Представником відповідача 2 було надано усні пояснення по суті позовних вимог та зазначено про визнання позову.

Відповідач 2 проти задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» надав заперечення.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 18.01.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників всіх учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.02.2004 р. між Акціонерним банком «Національні інвестиції» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» (позичальник) було укладено кредитний договір № 97-04, відповідно до п. 2.1 якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію на поповнення оборотних коштів в сумі 1 400 000 грн. на строк з 13.02.2004 р. до 13.02.2007 р. включно. Кредитні кошти надаються одним або декількома траншами.

04.09.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Національні інвестиції» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» (новий кредитор) було укладено договір №97-04 про відступлення права вимоги, у відповідності до умов п.2.1 якого первісний кредитор відступає в повному обсязі, а новий кредитор набуває право вимоги до боржника вимагати виконання останнім зобов'язання в повному обсязі.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За змістом п. 2.6 Постанови № 11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Згідно п. 1.1 договору № 97-04 від 04.09.2015 р. під правом вимоги сторони розуміють права первісного кредитора за основним договором, в тому числі, право грошової вимоги до боржника по виконанню зобов'язання за основним правочином, строк виконання якого настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому з основного договору.

Основний договір - це кредитний договір № 97-04 від 13.02.2004 р. (п.1.1.2 договору №97-04 від 04.09.2015 р.).

За змістом п.1.1.4 спірного правочину зобов'язанням є зобов'язання боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ») за основним договором сплатити суму грошових коштів, включаючи основну суму кредиту 3 970 000 грн., проценти за користування кредитними коштами, що станом на 04.09.2015 р. становили 537 569, 88 грн., та будь-які інші суми, які належать до сплати за кредитним договором № 97-04 від 13.02.2004 р., нараховані або можуть бути нараховані боржнику, а також суми штрафних санкцій (неустойки), процентів, відшкодування збитків.

Пунктом 2.2 договору №97-04 від 04.09.2015 р. передбачено, що первісний кредитор відступає права сторони кредитора за основним договором, а новий кредитор приймає всі права первісного кредитора і стає кредитором за кредитним договором № 97-04 від 13.02.2004 р.

Новий кредитор набуває права вимоги до боржника з моменту підписання правочину (п.2.3 договору №97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги).

У п.п. 4.1, 4.2 оспорюваного правочину контрагентами було погоджено, що новий кредитор здійснює компенсацію вартості отриманого права вимоги на користь первісного кредитора в сумі 4 507 569,88 грн. Оплата здійснюється шляхом перерахування первісному кредитору вартості права вимоги в безготівковому порядку у день підписання правочину на рахунок Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції».

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами (п. 8.1 договору №97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги).

Таким чином, з огляду на наведене вище, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору №97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги недійсним, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарський суд дійшов висновку, що відповідачами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору про відступлення права вимоги, підписано та скріплено печатками текст договору, а отже, спірний правочин було вчинено 04.09.2015 р.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови № 11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови № 9 від 06.11.2009 р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено факт порушення прав та законних інтересів заявника внаслідок укладання договору та наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи заявлений позов, Товариство з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» посилалось на те, що фактично на підставі договору № 97-04 від 04.09.2015 р. відповідачами було досягнуто згоди не лише щодо заміни кредитора у зобов'язанні, що виникло з кредитного договору № 97-04 від 13.02.2004 р., а й заміну боржника, оскільки у відповідності до основного договору банк має і певні обов'язки перед позичальником, зокрема, забезпечення останнього консультативними послугами стосовно оплати кредитної заборгованості. Вказані обставини, на думку заявника, вказують і на заміну боржника в основному зобов'язанні, що у відповідності до приписів ст.520 Цивільного кодексу України може бути здійснено лише за наявності згоди кредитора. Крім того, позивачем наголошено на наявності повідомлення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» про нікчемність договору № 97-04 від 04.09.2015 р. з огляду на приписи ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказані обставини в їх сукупності, на думку позивача, свідчать про невідповідність договору № 97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги приписам чинного законодавства України.

Враховуючи зазначене, Товариство з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача 1, Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» та відповідача 2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» про визнання недійсним договору № 97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

З аналізу наведених норм вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 15.04.2015 р. по справі № 3-43гс15 та Вищим господарським судом України у постанові від 01.12.2015 р. по справі № 914/100/15.

За приписами ст. 520 Цивільного кодексу України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Як зазначалось вище, за умовами договору № 97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги первісний кредитор відступає в повному обсязі, а новий кредитор набуває право вимоги до боржника вимагати виконання останнім зобов'язання в повному обсязі.

Судом вказувалось, що у п. 1.1.4 спірного правочину визначено, що зобов'язанням, право вимоги за яким відступається є зобов'язання боржника за основним договором сплатити суму грошових коштів, включаючи основну суму кредиту 3 970 000 грн., проценти за користування кредитними коштами, що станом на 04.09.2015 р., становили 537 569, 88 грн. та будь-які інші суми, які належать до сплати за кредитним договором № 97-04 від 13.02.2004 р., що нараховані або можуть бути нараховані боржнику, а також суми штрафних санкцій (неустойки), процентів, відшкодування збитків.

Первісний кредитор відступає права сторони кредитора за основним договором, а новий кредитор приймає всі права первісного кредитора і стає кредитором за кредитним договором № 97-04 від 13.02.2004 р. (п. 2.2 договору № 97-04 від 04.09.2015 р.).

Тобто, з наведеного вбачається, що предметом оспорюваного правочину є саме фактична заміна кредитора, що у відповідності до приписів чинного законодавства України не вимагає наявності попереднього погодження боржника, а ніяким чином не здійснюється передача новому кредитору обов'язків банку за кредитним договором № 97-04 від 13.02.2004 р.

Таким чином, суд вважає за необхідне звернути увагу заявника на те, що з укладанням договору №97-04 від 04.09.2015 р. не нівелюються обов'язки Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції», що виникли з кредитного договору № 97-04 від 13.02.2004 р., в тому числі, і щодо надання консультативних послуг з погашення кредитної заборгованості.

Отже, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що твердження Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» про фактичну заміну сторони у договорі № 97-04 від 13.02.2004 р., яка мала по відношенню до позичальника певні негрошові зобов'язання, є необґрунтованими та такими, що не вказують на обов'язковість отримання згоди останнього на укладання договору.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене суд, дійшов висновку щодо відсутності підстав вважати договір №97-04 від 04.09.2015 р. таким, що укладений з порушенням приписів ст. 520 Цивільного кодексу України.

З огляду на наведене, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» про визнання договору №97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги недійсним з огляду на відповідність нормі ст. 520 Цивільного кодексу України є безпідставними.

З приводу посилання заявника на повідомлення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» про нікчемність договору №97-04 від 04.09.2015 р. з огляду на приписи ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Пунктом 2.5.2 Постанови № 11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та п.4 Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом та недійсні, недійсність яких встановлюється судом. Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 Цивільного кодексу України).

За приписами п.8 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

У ч.1 ст.76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; невиконання банком протягом п'яти робочих днів поспіль двох і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами та/або встановлення фактів невідображення в бухгалтерському обліку документів клієнтів банку, що не виконані банком у встановлений законодавством строк, після віднесення банку до категорії проблемних; виявлення фактів здійснення банком після віднесення його до категорії проблемного операцій (крім нарахування відсотків за вкладами, отримання клієнтами банку заробітної плати, аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат), оформлення (переоформлення) договорів, внаслідок яких зобов'язання перед фізичними особами в межах гарантованої суми відшкодування збільшуються за рахунок зменшення зобов'язань перед фізичними особами, які перевищують гарантовану суму відшкодування, та/або зобов'язань перед фізичними особами, які не підпадають під гарантії Фонду гарантування фізичних осіб, та/або юридичними особами; невиконання банком, віднесеним до категорії проблемного, розпорядження, рішення Національного банку України (у тому числі про застосування заходів впливу/санкцій) та/або вимоги Національного банку України щодо усунення порушень банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України протягом визначеного Національним банком України строку.

Частиною 1 ст.77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що Банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Національний банк України має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії; 3) встановлено систематичне порушення банком законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови № 613 від 17.09.2015 р. правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» до категорії неплатоспроможних», керуючись приписами ст.ст.12, 34-37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», 17.09.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №172 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Національні інвестиції», на підставі якого з 18.09.2015 р. розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до постанови № 853 від 01.12.2015 р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 214 від 02.12.2015 р. «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua) та Національного банку України (http://www.bank.gov.ua).

Частинами 1, 2, 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Статтею 38 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

У ч. 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено перелік підстав, з яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.

Визнаючи позовні вимоги в повному обсязі, Публічне акціонерне товариство «Банк «Національні інвестиції» у відзиві посилалось на приписи п. п. 3, 7 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в якості обґрунтування повідомлення про нікчемність договору №97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, в тому числі, з таких підстав: банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п. п. 3, 7 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Судом вже зазначалось, що згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

У п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що вирішуючи питання відносно доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Проте, всупереч означених норм чинного законодавства України відповідачем 1 не наведено належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів наявності підстав вважати спірний правочин нікчемним в силу приписів ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Одночасно, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявне платіжне доручення №35 від 04.09.2015р. з відміткою банку про проведення платежу, на підставі якого Товариством з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» було перераховано на рахунок Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» грошові кошти в сумі 4 507 569,88 грн., що в повному обсязі відповідає умовам п.п. 4.1, 4.2 договору №97-04 від 04.09.2015 р.

До того, слід зауважити, що фактично сума грошових коштів, яку було перераховано новим кредитором на рахунок первісного відповідає розміру грошових вимог, які було відступлено за оспорюваним правочином, що в свою чергу вказує на безпідставність посилань відповідача 1 у відзиві на приписи п. 3 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, суд зазначає, що твердження відповідача 1 про те, що станом на дату оплати ціни відступлення на рахунку відповідача 2, відкритому в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Національні інвестиції», обліковувались грошові кошти, достатні для здійснення оплати, не є беззаперечним свідченням надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» певних переваг при укладанні договору №97-04 від 04.09.2015 р., що вказує на доказову необґрунтованість посилання відповідача 1 на п. 7 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ» до відповідача 1, Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» та відповідача 2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» про визнання недійсним договору № 97-04 від 04.09.2015 р. про відступлення права вимоги.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «РІДНИЙ КРАЙ», з огляду на приписи ч.6 ст.22 Господарського процесуального кодексу України, господарським судом не прийнято заяву Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» про визнання розглядуваних у межах справи 910/29195/15 позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позову та заяв про забезпечення позову залишається за позивачем.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

25.01.2016 р.

Суддя О.М. Спичак