донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

27.01.2016 справа №905/1329/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників:
від позивача: ОСОБА_5 за довіреністю
від відповідача:ОСОБА_6 за договором
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю Фірма «МКМ» м.Донецьк
на рішення господарського суду Донецької області
від23.11.2015р.
по справі№905/1329/15 (суддя: Матюхін В.І.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «ОСОБА_7 Україна» м. Тячів, Закарпатська область
до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «МКМ» м.Донецьк
простягнення 122 434грн.82коп.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «ОСОБА_7 Україна» м. Тячів, Закарпатська область звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «МКМ» м.Донецьк про стягнення 202 472,55грн., в тому числі 49 362,17 грн. заборгованості за договором блоку-чартеру, 57 171,58 грн. пені за прострочення платежів за період з 18.08.2013р. по 15.07.2015р., 7 399,97грн. 3% річних за період з 18.08.2013р. по 15.07.2015р. та 88 538,83 грн. інфляційних витрат за період з 18.08.2013р. по 15.07.2015р..

В ході розгляду справи збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача 205 823,56грн., у тому числі: 49 362,17грн. - заборгованості за договором блоку-чартеру; 60 522, 59грн. пені за прострочення платежів за період з 11.08.2013р. по 15.07.2015р., у тому числі за період з 11.08.2013р. по 21.01.2014р. у сумі 2 351,01грн. і за період з 18.08.2013р. по 15.07.2015р. у сумі 58 171,58грн.; 7 399,97грн. 3% річних за період з 18.08.2013р. по 15.07.2015р.; 88 538,83грн. інфляційних за період з 01.09.2013р. по 30.06.2015р.

В подальшому, позивач зменшив розмір позовних вимог та наполяв на стягненні з відповідача 122 434,82грн., у тому числі: 48 527,93грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за період з 14.12.2013р. по 22.09.2015р.; 4 266,91грн. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 14.12.2013р. по 22.09.2015р.; 69 639,98грн. інфляційних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 14.12.2013р. по 22.09.2015р.

Рішенням господарського суду Донецької області від 23.11.2015р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «ОСОБА_7 Україна» м. Тячів, Закарпатська область до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «МКМ» м.Донецьк задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма МКМ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Авіакомпанія ОСОБА_7 Україна 4 266,91грн. 3% річних, 69 639,98грн. суму інфляції, 1 478,14грн. на відшкодування витрат по оплаті судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з прийнятим рішенням господарського суду Донецької області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення в частині стягнення інфляційних витрат в розмірі 69 639,98грн.

Підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Апелянт також зазначає, що Договором блок-чартеру №06-19 від 11.03.2013р. між позивачем та відповідачем не передбачено застосування такої штрафної санкції як компенсація інфляційних витрат стороні по договору, тому стягнення рішенням господарського суду від 23.11.2015р. з відповідача інфляційних витрат у сумі 69 639,98грн. є безпідставним.

Скаржник посилається також на те, що спеціальні норми, ст.ст. 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України, не передбачають право сторони по господарському договору вимагати з другої сторони компенсацію інфляційних витрат іншій стороні по господарському договору, а умовою застосування ст. 625 Цивільного кодексу України до правовідносин між позивачем та відповідачем по названому договору може бути тільки відсутність в законодавстві України спеціальних норм, які регулюють відносини, повязані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобовязань.

Представник відповідача у судове засідання прибув, підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, заявив клопотання про долучення додаткових документів.

Представник позивача у судове засідання прибув, надав відзив, проти задоволення апеляційної скарги та клопотання відповідача заперечував.

Судове засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги встановленого статями 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судом клопотання розглянуто та не задоволено, оскільки відповідач не довів в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційні скарги, заслухавши у судовому засіданні повноважних представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

11.03.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Авіакомпанія Ютейр-Україна (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма МКМ (замовник) був укладений договір блоку-чартеру №06.19-2013, предметом якого є надання перевізником за плату замовнику повну ємкість (блок місць) повітряного судна CRJ 200 при виконанні чартерних рейсів за маршрутом Донецьк Ларнака - Донецьк, для перевезення пасажирів, багажу і вантажів, які дозволені до перевезення пасажирським повітряним транспортом (розділ 1 договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору Замовник використовує наданий за цим договором блок місць для перевезення пасажирів і багажу. Замовник має право продавати блок місць третім особам, як на території України, так і за її межами, як самостійно, так і через своїх агентів за встановлюваними їм цінами. Замовник зобов'язаний надати Перевізнику копію сертифіката, що підтверджує право Замовника продавати авіаперевезення.

Згідно з п. 3.1.1. Договору Перевізник зобов'язаний забезпечити своєчасне перевезення пасажирів на рейсах Донецьк-Ларнака-Донецьк у строки передбачені розкладом рейсів.

Пунктом 3.2.1. Договору Замовник зобов'язаний на умовах і в порядку, встановленому цим договором, оплачувати Перевізнику вартість блоку місць.

Відповідно до п. 4.1. Договору Замовник оплачує Перевізнику 100% вартості блоку місць не пізніше 72 годин до часу виконання кожного з рейсів. Оплата здійснюється в гривнях України за курсом НБУ на дату здійснення платежу і проводиться незалежно від реалізації третім особам частині ємності повітряного судна. Фактом оплати вважається надходження коштів на розрахунковий рахунок Перевізника.

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2013р. Після припинення дії цього договору, або його дострокового розірвання, його умови будуть застосовуватись до врегулювання платежів (взаємних розрахунків, відшкодування збитків, виплати штрафів, пені і т.д.) (розділ 10 договору).

З матеріалів справи вбачається, що 19.10.2015р. учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «ЮТейр-Україна» було прийнято рішення про внесення/затвердження змін до Статуту, у звязку із зміною найменування Товариства на Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «ОСОБА_7 Україна».

02.11.2015р. було проведено державну реєстрацію відповідних змін до установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «ЮТейр-Україна», у звязку із зміною найменування юридичної особи, що підтверджується копією протоколу №25 позачергових Загальних зборів учасників Товариства від 19.10.2015р., копією Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 02.11.2015р.

Оцінивши зміст спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що останній за правовою природою є договором про надання послуг, відносини за яким регулюються умовами спірних договорів та главою 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст. 910 Цивільного кодексу України договір перевезення пасажира та багажу за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

Згідно із ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вищезазначений договір від 11.03.2013р. №06.19-2013 укладений у письмовій формі, підписаний повноважними представниками сторін без зауважень і складання протоколу розбіжностей, скріплений відтисками печаток підприємств.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач на виконання умов договору протягом липня-вересня 2013р. були здійснені міжнародні повітряні перевезення пасажирів і багажу, що підтверджується, зокрема, актами надання послуг: №90 від 01.08.2013р. на суму 47 786,51грн.; №113 від 08.08.2013р. на суму 86 233,76грн.; №138 від 30.09.2013р. на суму 68 348,41грн.; №143 від 30.09.2013р. - коригування акту №90 від 01.08.2013р. в сторону зменшення на суму 1 320,09грн.; №144 від 30.09.2013р. - коригування акту №113 від 08.08.2013р. в сторону зменшення на суму 220,00грн.

Загальна сума наданих послуг за зазначений період становить 200 828,59грн.

Для оплати наданих послуг, позивачем також були виставлені рахунки: № МКМ-5 від 15.07.2013р. на суму 47 786,51грн.; № МКМ-8 від 30.09.2013р. коригування рахунку № МКМ-5 від 15.07.2013р. в сторону зменшення на суму 1 320,09грн.; № МКМ-6 від 08.08.2013р. на суму 86 233,76грн.; № МКМ-9 від 30.09.2013р. коригування рахунку № МКМ-6 від 08.08.2013р. в сторону зменшення на суму 220,00грн.; № МКМ-7 від 30.09.2013р. на суму 68 348,41грн.

Відповідно до п. 4.2. Договору за фактом виконання кожного рейсу, замовник відшкодовує перевізнику витрати за фактично перевезених на блоці місць замовника пасажирів по оплаті: пасажирських такс, державних зборів, вартості бортового куштування пасажирів у відповідності до рахунку, який виставляється перевізником, не пізніше 10 календарних днів після виконання кожного рейсу.

Позивачем надані послуги оплачені частково, у сумі 151 466,42грн., що підтверджується банківськими виписками з особового рахунку позивача за період з грудня 2013р. по червень 2015р.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення з позовом, відповідач мав заборгованість у розмірі 49 362,17грн., яка ним сплачена 22.09.2015р.

З урахуванням наведеного, позивачем, з урахуванням заяви про зменшення позову, нараховано до стягнення з відповідача 48 527,93грн. - пені за прострочення платежу, 4 266,91грн. - 3% річних, 69 639,98грн. - інфляційних витрат.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами пункту 7 статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку з вищевикладеним та здійснивши повний розрахунок 3% річних та інфляційних витрат колегія суддів погоджується з висновком суду щодо задоволення даної вимоги та стягнення з відповідача 4 266,91грн. 3% річних нарахованих за період з 14.12.2013р. по 22.09.2015р. та 69 639,98грн. інфляційних витрат за період з 14.12.2013р. по 22.09.2015р.

Крім того, позивач просить стягнути пеню у розмірі 48 527,93грн. за період з 14.12.2013р. по 22.09.2015р.

За змістом п. 5.1. Договору за прострочення замовником оплати блоку місць або інших платежів, передбачених цим договором на користь перевізника, замовник сплачує перевізнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що в частині стягнення пені позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем нарахування пені здійснено з перевищенням шести місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, що є порушенням ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, згідно з яким нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через 6 місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Також, відповідно до ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що позивачем також пропущено строк позовної давності в 1 рік, відповідно до ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

Довод апелянта щодо того, що Мировою угодою між позивачем та відповідачем від 18.09.2015р., яка підписана сторонами, погоджено зміни строків оплати послуг, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Мирова угода від 18.09.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «ОСОБА_7 Україна» м. Тячів, Закарпатська область та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «МКМ» м.Донецьк не затверджена судом.

Таким чином, умова стосовно того, що відповідач гарантує та зобовязується сплатити заборгованість до 25 вересня 2015 року включно не є а ні внесеною зміною до договору в частині строку оплати, а ні новацією.

Щодо доводу апелянта відносно того, що стягнення з відповідача інфляційних витрат у сумі 69 639,98грн. є безпідставним, оскільки Договором блок-чартеру №06-19 від 11.03.2013р. між позивачем та відповідачем не передбачено застосування такої штрафної санкції як компенсація інфляційних витрат стороні по договору. Також скаржник посилається на те, що спеціальні норми ст.ст. 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України не передбачають право сторони по господарському договору вимагати з другої сторони компенсацію інфляційних витрат іншій стороні по господарському договору, а умовою застосування ст. 625 Цивільного кодексу України до правовідносин між позивачем та відповідачем по названому договору може бути тільки відсутність в законодавстві України спеціальних норм, які регулюють відносини, повязані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобовязань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно визначено апелянтом між сторонами шляхом укладення спірного договору утворились господарські відносини, які регулюються, в тому числі главою 32 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, згідно ст. 4 Господарського процесуального кодексу України майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України не є предметом регулювання цього Кодексу.

При таких обставинах спірні відносини сторін у справі також регулюються главами 63, 64 Цивільного кодексу України.

Як правильно послався скаржник, застосування штрафних санкцій, а саме їх розмір, порядок, субєктний склад відносин у таких випадках та ін., визначається саме Господарським процесуальним кодексом України.

Як визначено в Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014р. №6-113цс14 нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальністю боржника за прострочення грошового зобовязання , оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При таких обставинах є невірним тлумачення апелянтом п. 1.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013р. № 14, оскільки в ньому також визначено про правові наслідки порушення юридичними особами грошових зобовязань, а тому числі передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, а також, як відповідні особливості, визначені ст.ст. 229-232, 234, 343 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що право позивача на стягнення неустойки як штрафних санкцій, відповідно до норм Господарського кодексу України, передбачено законодавством так само, як і право на стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, відповідно до норм Цивільного кодексу України.

За приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків викладених у рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті держаного мита за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «МКМ» м.Донецьк на рішення господарського суду Донецької області від 23.11.2015р. у справі №905/1329/15 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 23.11.2015р. у справі №905/1329/15 - залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: О.А. Скакун

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.:

1. Позивачу;

2. Відповідачу;

3. У справу,

4. ДАГС,

5. ГСДО