ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року Справа № 915/241/15

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу
за позовом Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону, вул. Нікольська, 18-а, м. Миколаїв, 54030
в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ, 03168 ()
в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, проспект Миру, 62 А, м. Миколаїв, 54056 ()
до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , с. Ульянівка, Миколаївський район Миколаївська область, 57116 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )
до відповідача Приватного підприємства Д.І.М., вул. Садова, буд. 26, с. Ульянівка, Миколаївський район Миколаївська область, 57116 ()
про визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток землі № 771 від 28.04.2014 року

за участю представників сторін:
від позивача Міністерства оборони України: Саламатін Олександр Вікторович, довіреність № 220/352д від 18.05.2015 року;
від позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв: Терешкова Ганна Олександрівна, довіреність № 3577 від 17.07.2015 року;
від позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв: Мартинюк Катерина Володимирівна, довіреність № 2238 від 06.05.2015 року;
від відповідача Військової частини НОМЕР_1 : Ліхолєтов Віктор Валерійович, довіреність № 37 від 06.02.2015 року;
від відповідача Приватного підприємства Д.І.М.: представник не з`явився;
в судовому засіданні бере участь прокурор військової прокуратури Миколаївського гарнізону Андреєв Андрій Павлович, службове посвідчення № НОМЕР_3 видане 07.09.2015 року дійсне до 07.09.2020 року.

20.02.2015 року до господарського суду Миколаївської області надійшла позовна заява Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв до відповідачів Військової частини НОМЕР_1 та Приватного підприємства Д.І.М. про:
- визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток землі № 771 від 28 квітня 2014 року, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та Приватним підприємством Д.І.М.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 16.04.2015 року в позові було відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 року рішення господарського суду Миколаївської області від 16.04.2015 року по справі № 915/241/15 залишено без змін.
Постановою Вищого господарського суду України від 21.10.2015 року рішення господарського суду Миколаївської області від 16.04.2015 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 року у справі № 915/241/15 скасовано, справу № 915/241/15 передано на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

Розпорядженням заступника керівника апарату господарського суду Миколаївської області від 12.11.2015 року № 315 відповідно до п. 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та на виконання п.п. 3.7.5 п. 3.7 Засад використання автоматизованої системи документообігу Господарського суду Миколаївської області призначено повторний автоматичний розподіл справи.
Справу передано на розгляд судді Олейняш Е. М.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 16.11.2015 року справу № 915/241/15 прийнято до провадження судді Олейняш Е. М. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 02.12.2015 року.
Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 02.12.2015 року відкладено розгляд справи на 18.12.2015 року.
Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 18.12.2015 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів та відкладено розгляд справи на 20.01.2016 року.

В судовому засіданні 20.01.2016 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідач Приватне підприємство Д.І.М. явку повноважного представника в жодне судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час та місце судових засідань був повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, які наявні в матеріалах справи (арк. 195, 206, 230).
Явка повноважного представника відповідача ПП "Д.І.М." не визнавалась судом обов`язковою.
Керуючись п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18, суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності повноважного представника відповідача ПП "Д.І.М.".

Прокурор, представник позивача Міністерства оборони України та представник позивача КЕВ м. Миколаїв позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та письмових поясненнях (арк. 209-210), просили суд позов задовольнити. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначили наступне.
28.04.2014 року між Військовою частиною НОМЕР_1 та ПП "Д.І.М." було укладено Договір № 771 про спільний обробіток землі, предметом якого є спільна діяльність без утворення юридичної особи для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація з використанням земельної ділянки військової частини загальною площею 477, 31 га, терміном до 31.12.2020 року і можливостей господарства по виконанню комплексу заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції для отримання додаткових джерел фінансування Військової частини та отримання прибутку господарством.
Договір регулюється положеннями ст. 1130 ЦК України (спільна діяльність).
Договір підлягає визнанню недійсним на майбутнє, оскільки:
- землекористувачем спірної земельної ділянки згідно Державного акту на право постійного користування землею № 062777 від 1989 року є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаїв, тобто відповідач Військова частина не мала права розпоряджатись та укладати оспорюваний договір (ст. 20, 77, 78, 84 ЗК України, ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. 1, 2, 4 Закону України «Про використання земель оборони»);
- спірна земельна ділянка полігонів використовується не за цільовим призначенням (ст. 20, 115 ЗК України, Положення про полігони Збройних Сил України).

Представник відповідача Військової частини НОМЕР_1 проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позов (арк. 21-23), письмових поясненнях (арк. 212-215) та просив суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив наступне.
- не можна погодитись з прокуратурою стосовно того, що землекористувачем є КЕВ м. Миколаїв, оскільки як вбачається з Державного акту на право постійного користування землею № 062777 від 1989 року земельна ділянка надана для Широколанівського учбового центру (на сьогодні Військова частина НОМЕР_1 ), тобто військова частина також є повноправним землекористувачем (ч. 5 ст. 20, ч. 4 ст. 77 ЗК України, ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони»);
- військовій частині НОМЕР_1 було видано Свідоцтво № 547 від 29.09.2010 року про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності з відкритим КЕКВ 01.11.0 "Вирощування зернових культур", тобто якби військова частина не була повноправним землекористувачем, то й підстав для відкриття КЕКВ не було б;
- при укладенні оспорюваного договору військова частина НОМЕР_1 отримала погодження Миколаївської районної державної адміністрації;
- безпідставним є посилання прокуратури на використання спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням, оскільки п. 38 наказу Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 року прямо передбачено право надання у тимчасове використання для посіву сільськогосподарських культур земельних ділянок полігонів, які не використовуються.

Відповідачем ПП "Д.І.М." подано суду письмовий відзив на позовну заяву (арк. 44-45), в якому відповідач просив суд в позові відмовити з підстав, зазначених відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Відповідно до Державного акту на право користування землею від 1989 року за Б № 062777 Квартирно-експлуатаційній частині Миколаївського району Червонопрапорного Одеського воєнного округу Української соціалістичної республіки надано в безстрокове та безоплатне користування 29 319, 3 га землі в межах згідно з планом землекористування.
Земельна ділянка надана для Широколанівського учбового центру (арк. 10-11).
Відповідно до Довідки № 303/22/7/137 від 23.03.2015 року Південно-східного територіального Квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України Квартирно-експлуатаційна частина Миколаївського району Червонопрапорного Одеського воєнного округу Української соціалістичної республіки була прийнята до складу частин, які безпосередньо підпорядковані Головному квартирно-експлуатаційному управлінню Збройних Сил України (на даний час - Південно-східне територіальне квартирно-експлуатаційне управління) (арк. 64).
Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 30.06.2005 року № Д-322/1/014 Миколаївську квартирно-експлуатаційну частину району (м. Миколаїв) переформовано у Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаїв (арк. 64, 70).
Відповідно до Довідки Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 423 від 14.04.2015 року Військова частина НОМЕР_1 є правонаступником Широколанівського учбового центру (арк. 43).
Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію Військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_2 ) № 547 від 29.09.2010 року, виданого Департаментом фінансів Міністерства оборони України, дозволеними видами господарської діяльності є: вирощування зернових та технічних культур; рибальство, надання послуг у риболовстві; діяльність автомобільного вантажного транспорту (арк. 12).
Відповідно до Інформації Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області № 365/751-2/701 від 27.01.2015 року станом на 01.01.2015 року за Військовою частиною НОМЕР_1 обліковується земельна ділянка в постійному користуванні загальною площею 27 986, 3 га, в тому числі ріллі 7 190 га, пасовищ 1 740 га, лісів та лісовкритих площ 5 га, забудованих земель 19 033 га (землі громадського призначення), води 18, 3 га, в межах території Ульянівської сільської ради (за межами населеного пункту) (арк. 76).

28.04.2014 року між Військовою частиною НОМЕР_1 (сторона 1) та ПП "Д.І.М." (сторона 2) було укладено Договір № 771 про спільний обробіток землі (арк. 78-87), предметом якого є спільна діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані Військовій частині НОМЕР_1 у безстрокове користування, та можливостей ПП "Д.І.М." спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація (п. 1.1 договору).
В подальшому до договору було укладено Додаткову угоду № 1 від 05.04.2015 року (арк. 88).
Договір та Додаткову угоду № 1 підписано та скріплено печатками сторін, а також погоджено начальником фінансово-економічної служби та юрисконсультом Військової частини НОМЕР_1 .

Умовами Договору з урахуванням Додаткової угоди сторони передбачили наступне.
Відповідно до п. 1.2 Договору сторони домовилися, що спільний обробіток землі буде здійснюватися наступним чином:
- Військова частина НОМЕР_1 бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки під спільну діяльність та проводити її обстеження на предмет наявності та, в подальшому, проведення заходів своєчасного знешкодження шкідливих для навколишнього середовища, життя та здоров`я людей предметів з метою створення безпечних умов праці.
- ПП "Д.І.М." бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції, яка обумовлена Договором.
Відповідно до п. 3.1 Договору Військова частина НОМЕР_1 зобов`язалась залучити до спільної обробки, що буде проводитись разом з ПП "Д.І.М." на термін дії договору земельні ділянки, 477, 31 га, що надані Військовій частині НОМЕР_1 в безстрокове користування.
Відповідно до п. 4.1 Договору ПП "Д.І.М." зобов`язалось приступити до господарської діяльності з використанням залучених земельних ділянок.
Відповідно до п. 6.1 Договору внесок Військової частини НОМЕР_1 - вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 477, 31 га згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною Договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 245 814, 65 грн.
Відповідно до п. 6.2 Договору внесок ПП "Д.І.М." грошові кошти, паливно-мастильні матеріали, обробка ґрунтів, сівба, посадка, внесення добрив та засобів захисту рослин, всі необхідні дії щодо вирощування сільськогосподарських культур, а також професійні знання та вміння, ділова репутація та ділові зв`язки, інше, що встановлюють сторони по закінченню сільськогосподарського року.
Відповідно до п. 7.1 Договору грошові та майнові внески сторін, а також майно, створене сторонами в результаті їх діяльності є їх спільною власністю. Земельна ділянка є власністю держави.
Відповідно до п. 8.1 Договору прибуток, що отримується сторонами від спільного обробітку землі, підлягає розподілу пропорційно понесеним фактичним затратам на вирощування сільськогосподарської продукції, при цьому Військова частина НОМЕР_1 у будьякому випадку повинна отримати прибуток у розмірі не менше частки та внеску, визначеному у ст. 6 цього Договору.
Відповідно до п. 12.1, п. 12.2 Договору цей договір вважається укладеним та набирає чинності з 01.08.2014 року зі строком на 7 сільськогосподарських років.

Листом № 1692-02-19 від 29.10.2014 року Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області за результатами клопотання від 08.10.2014 року № 857 погодила Військовій частині НОМЕР_1 укладення договору про спільну обробку землі № 771 від 28.04.2014 року, укладеного з ПП "Д.І.М." (арк. 75).

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Відповідно до ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.
Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Предметом спору у даній справі є вимога про визнання недійсним договору про спільний обробіток землі. Підставою позову зазначено обставини щодо відсутності у відповідача Військової частини НОМЕР_1 права на укладення договору, оскільки він не є землекористувачем, а також використання спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням.

При цьому, судом враховано наступне.
Відповідно до ст. 19 ЗК України (в редакції від 05.12.2013 року) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до ст. 77 ЗК України (в редакції від 05.12.2013 року) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.
Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Відповідно до абз. 1, 3 ч. 5 ст. 20 ЗК України (в редакції від 05.12.2013 року) види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» (в редакції від 06.05.2012 року) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).
Відповідно до ч. 1-4 ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони» (в редакції від 06.05.2012 року) військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.
Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації.
Військові частини зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного і природоохоронного законодавства та з дотриманням вимог щодо забезпечення безпеки населення у процесі проведення ними постійної діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» (в редакції від 06.05.2012 року) військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом.
Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

Таким чином, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони" містить вказівку на існування особливостей надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти, які мають визначатися КМУ. На день укладення оспорюваного договору, як і на день розгляду справи КМУ таких особливостей не визначив. Натомість, діє наказ Міністра оборони України від 22.12.97 року № 483 "Про затвердження "Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями" і "Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України".
Відповідно до п. 1 Положення землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово-навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.
Відповідно до п. 17-19 Положення право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється.
Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами.
Відповідно до п. 32 Положення після отримання державного акта на право постійного користування землею і документів перенесення на місцевість меж відведеної земельної ділянки інженерне управління Військово-Морських Сил України, начальник квартирно-експлуатаційного управління військового округу, начальник квартирно-експлуатаційного відділу Північного оперативно-територіального командування дають вказівку військовим частинам, безпосереднім землекористувачам, приступити до фактичного використання виділеної в користування Міністерству оборони України земельної ділянки.
Відповідно до п. 36 Положення військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок.
Відповідно до п. 38 Положення ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об`єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам.

Відповідно до п. 4.4 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 року № 448, зареєстрованого Міністерстві юстиції України 13.03.2013 року за № 1590/24122, військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування в порядку, визначеному Земельним кодексом України та Законом України "Про використання земель оборони".

Під правом постійного користування земельною ділянкою розуміють право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ст. 92 ЗК України).
Землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, окрім іншого, самостійно господарювати на землі; право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію (стаття 95 цього ж Кодексу).
Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України (в редакції від 05.12.2013 року) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору про спільний обробіток землі, оскільки землі оборони згідно приписів ст. 20, 77 ЗК України використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».
Суд дійшов висновку, що відповідач Військова частина НОМЕР_1 не мала повноважень на укладення оспорюваного правочину, оскільки розпорядилась земельною ділянкою, яка належить позивачу КЕВ м. Миколаїв на праві постійного користування на підставі Державного акту на право постійного користування. Суду не подано будь-яких доказів передачі повноважень позивачем КЕВ м. Миколаїв на укладення оспорюваного правочину. Крім того, в порушення приписів ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» на момент укладення оспорюваного правочину військовою частиною не було отримано погодження органу місцевого самоврядування або місцевого органу виконавчої влади.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір суперечить чинному на момент його укладення законодавству та укладений особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору про спільний обробіток землі є обґрунтованою та підставною.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підставними. Позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат у даній справі, то слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 49 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 49 ГПК України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення судового збору в розмірі 1 218 грн. за розгляд вимоги немайнового характеру в доход Державного бюджету України з відповідачів порівну по 609 грн.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 22, 29, 33, 34, 43, 49, ст. 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити.

Визнати недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток землі № 771 від 28 квітня 2014 року, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Приватним підприємством Д.І.М.

Стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 , с. Ульянівка, Миколаївський район Миколаївська область, 57116 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) в доход Державного бюджету України (ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО банку 826013, р/р 3002, , одержувач УК у м. Миколаїв /м. Миколаїв / 22030001, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу судовий збір за позовом (П.І.Б. чи назва установи, організації позивача), Господарський суд Миколаївської області, ):
- 609 грн. (шістсот дев`ять грн. 00 коп.) судового збору.
Наказ видати державній податковій інспекції після набрання рішенням законної сили.

Стягнути до відповідача Приватного підприємства Д.І.М., вул. Садова, буд. 26, с. Ульянівка, Миколаївський район Миколаївська область, 57116 () в доход Державного бюджету України (ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО банку 826013, р/р 3002, , одержувач УК у м. Миколаїв /м. Миколаїв / 22030001, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу судовий збір за позовом (П.І.Б. чи назва установи, організації позивача), Господарський суд Миколаївської області, ):
- 609 грн. (шістсот дев`ять грн. 00 коп.) судового збору.
Наказ видати державній податковій інспекції після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.
Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.
Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 25.01.2016 року.

Суддя Е.М. Олейняш