ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2016 р.Справа № 922/2680/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом Публічного АТ "Харківський комбікормовий завод", м. Харків 3-я особа - ОСОБА_1
до ТОВ "Руновщина", м. Харків , ПАТ "Юнекс Банк", м. Київ
про за зустрічним позовом до про стягнення 1838412,00 грн. ТОВ "Руновщина", м. Харків Публічного АТ "ХКЗ", м. Харків визнання договору недійсним
за участю представників:

позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) - ОСОБА_2, довіреність від 20.04.15р.,

відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) (ТОВ "Руновщина") - не з`явився,

відповідача (ПАТ "Юнекс Банк") - не з`явився,

3-я особа - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Публічне АТ "Харківський комбікормовий завод" звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить, з урахуванням уточнень, стягнути з ТОВ "Руновщина" пшеницю 3-го класу в кількості 1672,50 тонн та стягнути штраф в розмірі 16766317,44 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 29.04.15р. за позовною заявою було порушено провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

03.07.15р. представник позивача надав заяву (вх. №26817 від. 03.07.15р.) про уточнення позовних вимог, а саме просить суд стягнути з ТОВ "Руновщина" пшеницю 3-го класу в кількості 1672,50 тонн та штраф в розмірі 16766317,44 грн. Судом було прийнято дане уточнення та подальший розгляд справи вівся з його урахуванням.

08.07.15р. представник відповідача надав зустрічну позовну заяву, в якій просить суд визнати договір поставки №13-П від 13.11.13р. недійсним з моменту його вчинення. Ухвалою суду від 13.07.15р. прийнято зустрічну позовну заяву (вх. №27517 від 08.07.15р.) до розгляду та подальший розгляд даної зустрічної позовної заяви здійснюється одночасно з первісним позовом.

08.07.15р. представник відповідача надав клопотання про проведення у справі комплексної експертизи.

03.08.15р. представник відповідача (ПАТ "Юнекс Банк") надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, просить суд відмовити в задоволенні позову та розглянути справу за відсутності представника відповідача (ПАТ "Юнекс Банк").

Ухвалою від 22.07.2015 року клопотання відповідача (ПАТ "Юнекс Банк") було задоволено та розгляд справи ведеться у відсутності його представника.

Ухвалою суду від 02.09.15р. за клопотанням відповідача (ТОВ "Руновщина") призначено по справі комплексну судову експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_3.

23.10.15р. на адресу суду надійшло повідомлення судового експерта про неможливість надання висновку та повернуто матеріали справи.

21.01.16р. провадження у справі № 922/2680/15 поновлено та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача (відповідач за зустрічним позовом) в судовому засіданні 29.01.16р. підтримав первісну позовну заяву, заперечував проти зустрічних позовних вимог.

Представник відповідача (позивач за зустрічним позовом) (ТОВ "Руновщина") в судовому засіданні 29.01.16р. підтримав зустрічний позов, проти первісного позову заперечував, просив суд відмовити в позові.

Представник відповідача (ПАТ "Юнекс Банк") в судове засідання 29.01.16р. не з`явився.

Представник 3-ї особи в судове засідання 29.01.16р. не з`явився.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "ХАРКІВСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" (Покупець) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "РУНОВЩИНА" (Постачальник) 13 листопада 2013 року було укладено Договір поставки № 13-П (далі - Договір), відповідно до п. п. 1.1., 3.1, 4.1 якого (з урахуванням Додаткової угоди від 14.11.2013 р. до Договору) Постачальник зобов'язувався поставити і передати у власність Покупцеві пшеницю 3-го класу в кількості 1672,5 тонн загальною вартістю 1838412,00 грн. (в т.ч. ПДВ) в строк до 30 липня 2014 р., а Покупець - прийняти і оплатити Товар. Згідно з п. 5.1. Договору Покупець має право здійснити попередню оплату Товару.

Позивач зазначив, що на виконання умов п.5.1 Договору Покупець здійснив 100% передплату за товар, визначений умовами Договору, що підтверджується банківськими виписками від 28.11.2013р. та від 29.11.2013р.

Однак, незважаючи на те, що згідно умов Договору Постачальник зобов'язаний був передати у власність Покупцеві товар в строк до 30.06.2014р., по сьогоднішній день Позивач товар, визначений в Договорі, так і не отримав.

У відзиві на позовну заяву відповідач (ТОВ "Руновщина") вказав, що ОСОБА_1, або інша особа від його імені, підписав Договір поставки № 13-П від 13.11.2013 р., не маючи на це жодних правових підстав, використовуючи недійсну печатку ТОВ "Руновщина", в порушення приписів п. 22.2. ст. 22 діючої на той момент редакції Статуту щодо необхідності погодження угод на суму вище 1 млн. грн. Загальними зборами учасників. При цьому, у період часу з 05.07.2015 р. по 21.07.2014р. Директором ТОВ "Руновщина" був ОСОБА_4. З 22.07.2014 р. та по день подачі цього позову Директором ТОВ "Руновщина" є ОСОБА_5. Згідно п. 1.1. Договору поставки № 13-П від 13.11.2013 р. Постачальник взяв на себе зобов'язання поставити і передати у власність Покупцеві, а Покупець прийняти і оплатити пшеницю 3-го класу, вологість 7%, кількість 1672,5 тон, за ціною 916 грн. за тону без ПДВ. Загальна вартість договору - 1 838 412,00 грн. Підписуючи договір ОСОБА_1 погодив в п. 1.1. Договору поставки № 13-П від 13.11.2013 р. ціну на озиму пшеницю 3-го класу на рівні 916 грн. за тону, що є нижче від реальної ціни, яка існувала на той час. Крім того, ОСОБА_1 погодив розмір занадто великих штрафних санкцій в п. 6.2. Договору, а саме, якщо Постачальник здійснює поставку Товару пізніше, ніж передбачено п. 4.1. цього Договору, Постачальник сплачує Покупцю штраф в розмірі 3% від вартості непоставленого Товару за кожен день прострочення.

Відповідно до положень ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами вчиняються у письмовій формі, а згідно норми ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до п. 3.3. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України, зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас, саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Так, в п. 5.3. Договору поставки № 13-П від 13.11.2013 р. зазначено, що Постачальник зобов'язується надати наступні документи, засвідчені печаткою підприємства та підписом керівника з поміткою "копія вірна" та датою засвідчення:

Копію свідоцтва про державну реєстрацію, копію витягу, копію виписки суб'єкта підприємницької діяльності;

Довідку на фірмовому бланку про систему оподаткування підприємства; Копію останньої зареєстрованої редакції Статуту або витягу із Статуту підприємства (сторінки із підписами, засвідчувальними та реєстраційними написами, загальними положеннями, видами діяльності, органами управління та порядком управління підприємством);

Копію протоколу/наказу чи іншого документу про призначення на посаду осіб, уповноважених підписати договір;

Копію свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ;

Копію довідки про взяття на облік платника податків по формі 4-ОПП;

Копію довідки про сплати постачальником фіксованого сільськогосподарського податку.

Викладене підтверджує те, що ПАТ "ХАРКІВСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" було обізнано про обмеження діючою на той час редакцією Статуту ТОВ "РУНОВЩИНА" від 2009 р. повноважень директора на укладання угод лише на суми, не перевищуючі 1 000 000 грн. (один мільйон грн.).

Відповідно до п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України).

Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

За приписами п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Судом встановлено, що на момент вчинення правочину (договору поставки №13-П від 13 листопада 2013 року) діяла редакція Статуту ТОВ "Руновщина" від 05.06.2009 року (ар. справи №118-132 том 1), що підтверджується витягом з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 13.11.2013 року (а.с. № 66-72 том 2).

Слід зазначити, що доводи ПАТ "ХАРКІВСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" про існування обмеження повноважень директора щодо укладання угод на суму, не перевищуючу 3 000 000 грн. (три мільйони грн.), які прописані в редакції Статуту ТОВ "РУНОВЩИНА" від 2013 р. та яка надана представником ПАТ "ХКЗ" до суду та долучена до матеріалів справи (а.с.№ 106-120 том 4) спростовуються відомостями, які містяться у наявному в матеріалах справи Витягу з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а саме те, що станом на 13.11.2013 року, державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи 20.09.2013 року скасована ( номер запису 5000060) (а.с. № 71 том 2).

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Виходячи з аналізу правових норм, угода, укладена представником юридичної особи або керівником її відособленого підрозділу без належних повноважень на її укладення або з перевищенням цих повноважень, повинна бути визнана недійсною як така, що не відповідає вимогам закону.

Оскільки сторона, з якою укладено угоду, знала або повинна була знати про відсутність у представника другої сторони відповідних повноважень, то її засновані на цій угоді вимоги до іншої сторони (від імені якої укладено угоду) задоволенню не підлягають. При цьому припущення про те, що сторона, з якою укладено угоду, знала або повинна була знати про відсутність у представника юридичної особи або керівника її відособленого підрозділу повноважень на укладання угоди, ґрунтуються на її обов'язку перевіряти такі повноваження.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення первісного позову в частині стягнення з ТОВ "Руновщина" пшениці 3-го класу в кількості 1672,50 тонн та штрафу в розмірі 16766317,44 грн. та наявність законних підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору поставки №13-П від 13.11.13р.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати за первісним позовом залишаються за позивачем. Судові витрати за зустрічним позовом покладаються на відповідача за зустрічним позовом в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 207, 215, 236 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 197 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову - відмовити повністю.

Зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір поставки №13-П від 13.11.13р. укладений між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "ХАРКІВСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "РУНОВЩИНА", з моменту його вчинення.

Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ХАРКІВСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" (61139, м. Харків, вул. Котлова, 236 п/р № 1001 в Харківському РУ ПАТ "КБ "Південкомбанк", МФО 335946) на ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "РУНОВЩИНА" (Код Юридична адреса: 61082, АДРЕСА_1; Фактична адреса: 64412, Харківська обл., Зачепилівський район, село Рунівщина) витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_6