ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2016 р.Справа № 922/692/15

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Макаренко О.В.
при секретарі судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши справу

за позовом 3-ї особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Фізичної особи - підприємця Шляхова Євгенія Геннадійовича, м. Харків
до 1. Фізичної особи - підприємця Шляхова Романа Геннадійовича, м. Харків 2. Фізичної особи-підприємця Ніколаєнка Максима Олександровича, м. Харків 3. Фізичної особи - підприємця Ковтуна Андрія Володимировича, м. Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні 3-ї особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, м. Харків
про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору
за участю представників:
3-ї особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору (ФОП Шляхов Є.Г.) - не з`явився

1-го відповідача (ФОП Шляхов Р.Г.) - Кравцов С.О., довіреність б/н від 18.12.2014 р., Білогуров О.В., довіреність №278 від 25.03.2015 р.

2-го відповідача (ФОП Ніколаєнко М.О.) - Літвінова А.С., довіреність б/н від 13.05.2015 р.

3-го відповідача (ФОП Ковтун А.В.) - Ковтун А.В.

3-ї особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору (Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області) - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ФОП Шляхов Євгеній Геннадійович як 3-я особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до ФОП Шляхова Романа Геннадійовича (1-го відповідача), ФОП Ніколаєнка Максима Олександровича (2-го відповідача) та ФОП Ковтуна Андрія Володимировича (3-го відповідача) (з урахуванням доповнення до позовної заяви (т. 2 а.с. 66-71, 90-97) про витребування із незаконного володіння відповідачів майна, що належить ФОП Шляхову Є.Г. на праві приватної власності, а саме: морозильної камери 6дв. 1шт. та морозильної камери 4 дв. 1 шт. загальною вартістю 92 760,00 грн. та про визнання недійсним договору оренди №1 від 29.06.2010 р., посвідченого державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П., про що в реєстрі зроблено запис №640. 3-я особа також просить суд стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог 3-я особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ФОП Шляхов Є.Г. (далі - 3-я особа) зазначив, що 27.07.2010 р. між ним та ФОП Шляховим Р.Г. укладено договір про спільну діяльність № 3, за умовами якого сторони договору зобов`язались шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти в організації громадського харчування без створення юридичної особи для досягнення наступних господарських цілей: організація роботи ресторану кафе за адресою: будинок №1, 7 км. Автодороги Печеніги-Мартова на підставі договору оренди № 1 від 29.06.2010 р., укладеного між ФОП Шляховим Р.Г. та ФОП Ковтун A.B. та ФОП Ніколаєнко М.О.

З метою використання зазначеного приміщення в якості ресторану-кафе, 3-я особа уклала договір поставки від 01.07.2010 р. №15/06-4 від 01.07.2010 р. та договір підряду на ремонтно-оздоблювальні роботи №3 від 01.07.2010 р., відповідно до яких було придбано все необхідне для використання вищезазначеного приміщення в якості ресторану-кафе (т. 1 а.с. 22-26, 33-37).

Третя особа ФОП Шляхов Є.Г. у позові зазначив, що у нього відсутня можливість в повній мірі виконувати свої договірні зобов`язання за договором про спільну діяльність від 27.07.2010 р. №3, оскільки відповідно до інформації, викладеної у листі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області від 05.02.2015 р., було змінено цільове призначення орендованого приміщення, з нежитлового будинку на дачний будинок.

Третя особа також наполягає на тому, що оспорюваний договір вчинено відповідачами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки орендодавці всупереч умовам оспорюваного договору оренди не підписали ані Акту приймання-передачі приміщення, ані передали орендарю згідно з Актом приймання-передачі документів копії правових документів та документи, що підтверджують право власності на приміщення.

На підставі викладеного, 3-я особа вважає, що оспорюваний договір оренди суперечить вимогам закону та містить ознаки фіктивності, що в силу приписів ст.ст.203, 215 ЦК України є підставою для визнання даного договору недійсним. В обґрунтування заявлених вимог 3-я особа посилається на положення ст. ст. 11, 15, 16, 626, 202, 203, 204, 215, 216, 638, 759, 760 ЦК України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.06.2015 р. по справі №922/692/15 у задоволенні первісного позову відмовлено повністю. Позов 3-ї особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ФОП Шляхова Є.Г. задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди №1 від 29.06.2010 р., посвідчений Державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П., про що в реєстрі зроблено запис №640. В решті позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, відмовлено. Окрім того, стягнуто з ФОП Ніколаєнка М.О. на користь ФОП Шляхова Є.Г. судовий збір в розмірі 609,00 грн. та стягнуто з ФОП Ковтуна А.В. на користь ФОП Шляхова Є.Г. судовий збір в розмірі 609,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2015 рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015 р. по справі №922/692/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.11.2015 р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2015 р. та рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015 р. по справі №922/692/15 в частині позову 3-ї особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ФОП Шляхова Є.Г. про визнання недійсним договору оренди від 29.06.2010 року № 1 та розподілу судових витрат скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник 1-го відповідача (ФОП Шляхов Р.Г.) у судовому засіданні позовні вимоги 3-ї особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, підтримує у повному обсязі, просить позов 3-ї особи задовольнити.

Представник 2-го відповідача (ФОП Ніколаєнко М.О.) та 3-й відповідач ФОП Ковтун А.В. у судовому засіданні просять у позові 3-й особі відмовити. Наполягають на тому, що виключно після належного оформлення ними права власності саме на нежитлову будівлю, між відповідачами у цій справі було укладено оспорюваний договір оренди, ФОП Шляховим Р.Г. (орендарем) було здійснено фактичне використання приміщення, яке було передано в оренду за зазначеним договором, що також встановлено у рішенні господарського суду Харківської області від 29.01.2014 р. у справі №922/4970/13, яке набрало законної сили. Представник 2-го відповідача (ФОП Ніколаєнко М.О.) та 3-й відповідач ФОП Ковтун А.В. також вважають, що права 3-ї особи укладанням оспорюваного договору оренди не були та не могли бути порушені, оскільки оспорюваний договір оренди було укладено після укладення договору про спільну діяльність.

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору (Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області) про дату, час і місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, в судове засідання свого повноважного представника не направила, про причини неявки суду не повідомила, витребуваних документів до суду не подала.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору (ФОП Шляхов Є.Г.) про дату, час і місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином (т.4 а.с.37), у судове засідання свого повноважного представника не направила, витребуваних судом документів до суду не подала.

З матеріалів справи, наданих 1-м відповідачем (ФОП Шляховим Р.Г.), вбачається, що громадянин ОСОБА_1 бере участь в антитерористичній операції (т.4 а.с.39-41) на підставі Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 25.02.2015 року, укладеного між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 та громадянином України ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3 Контракту цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до завершення особливого періоду.

Разом з тим, згідно з ч. 1 статті 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Зважаючи на обмежений строк розгляду справи, неможливість визначити остаточний строк перебування ОСОБА_1 на військовій службі та відсутність передбачених процесуальним законодавством підстав для зупинення справи, суд вважає за необхідне розглянути дану справу за відсутності третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог статті 75 ГПК України.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників відповідачів, всебічно та повно дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП Ніколаєнком М.О., ФОП Ковтуном А.В. (орендодавці) та ФОП Шляховим Р.Г. (орендар) було укладено договір оренди №1 від 29.06.2010 р. (т. 1 а.с. 84-92), за умовами пунктів 1.1, 1.3. якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення першого поверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв. м., тераси 56,9 кв. м., на умовах, викладених у даному договорі та невід`ємних додатках до нього, для розміщення орендарем ресторану - кафе. Ця нежитлова будівля та приватизовані земельні ділянки, площами 0,0280 га, 0,0280 га (загальною площею 0,056 га), на яких розташована ця нежитлова будівля, знаходяться на території Печенізької селищної ради, автодорога Печеніги - Мартове, 7 км, будинок № 01, Печенізького району, Харківської області. Ця нежитлова будівля цегляна, дерев`яна, загальною площею 665,3 кв. м. Вищевказана нежитлова будівля належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29 квітня 2010 року та зареєстрованого в комунальному підприємстві Печенізьке бюро технічної інвентаризації 29 квітня 2010 року за реєстраційним номером 30324561. Земельні ділянки належать орендодавцю на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, серії ЯЕ: № 517493, № 517494, виданих Печенізькою райдержадміністрацією та зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29 жовтня 2009 року за № 79, № 83. Орендоване приміщення перебуває на першому поверсі нежитлової будівлі, як визначено у Витягу з поверхового плану, що додається до даного договору у вигляді додатка № 1, що є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 2.1. договору оренди строк оренди приміщення за даним договором становить 5 років з моменту підписання Акту приймання-передання в оренду приміщення.

Судом також встановлено, що 27.07.2010 р. між ФОП Шляховим Р.Г. та ФОП Шляховим Є.Г. було укладено договір про спільну діяльність № 3 (т. 2 а.с. 78-81), за умовами якого сторони договору зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти сфері організації громадського харчування без створення юридичної особи для досягнення наступних спільних господарських цілей: організація роботи ресторану-кафе: об`єкту швидкого харчування на підставі договору оренди №1 від 29.06.2010 р.

ФОП Шляхов Є.Г. стверджує, що оспорюваний договір оренди суперечить вимогам закону та містить ознаки фіктивності, що в силу приписів ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання даного договору недійсним. В обґрунтування заявлених вимог 3-я особа посилається на положення ст. ст. 11, 15, 16, 626, 202, 203, 204, 215, 216, 638, 759, 760 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам сторін, враховуючи вказівки Вищого господарського суду України у даній справі, суд дійшов таких висновків.

Предметом даного судового розгляду є вимога 3-ї особи, яка не є стороною оспорюваного договору оренди, про визнання даного договору недійсним у зв`язку з суперечністю вимогам закону та не спрямованістю на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір оренди є договором найму (оренди), до якого повинні застосовуватись положення ЦК України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, а також положення параграфу 1 та параграфу 4 глави 58 ЦК України.

Частиною 1 ст. 759 ЦК України та ст. 283 ГК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ч. 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно з абз. 1-3 п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

У постанові касаційної інстанції у даній справі від 11.11.2015 р. зазначено, що судами обох інстанцій не було наведено жодної оцінки рішенню господарського суду Харківської області від 29.01.2014 р., яке набрало законної сили, про часткове задоволення позову ФОП Ніколаєнка М.О. і ФОП Ковтуна А.В. до ФОП Шляхова Р.Г. про розірвання договору та стягнення заборгованості, щодо встановлених в ньому обставин здійснення господарської діяльності орендарем у приміщенні, яке є предметом оренди оспорюваного договору оренди у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Під час нового розгляду справи на виконання вказівок касаційної інстанції судом було досліджено рішенням господарського суду Харківської області від 29.01.2014 р. у справі №922/4970/13, яке набрало законної сили. Даним рішенням суду позовні вимоги ФОП Ніколаєнка М.О., ФОП Ковтун А.В. до ФОП Шляхова Р.Г. задоволено частково. Розірвано договір оренди №1 від 29.06.2010 р., посвідчений державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П., (реєстровий № 640), стягнуто з ФОП Шляхова Р.Г. на користь ФОП Ніколаєнка М.О. 328 000,00 грн. основного боргу, 22 375,51 грн. пені та судові витрати. Окрім того, стягнуто з ФОП Шляхова Р.Г. на користь ФОП Ковтун A.B. 328 000,00 грн. основного боргу, 22 375,51 грн. пені та судові витрати.

При цьому даним рішенням господарського суду встановлено обставини фактичного використання ФОП Шляховим Р.Г. (орендарем) нежитлового приміщення, яке є предметом оспорюваного договору оренди, за цільовим призначенням - для розміщення закладу громадського харчування, кафе.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, суд вважає, що сторонами оспорюваного договору оренди було вчинено фактичні дії, спрямовані на настання відповідних правових наслідків, тому відсутні будь-які правові підстави вважати оспорюваний договір оренди фіктивним та, як наслідок, визнавати його недійсним з цієї підстави.

Щодо доводів ФОП Шляхова Є.Г. про нецільове використання приміщення, яке є предметом оспорюваного договору оренди, суд встановив наступне.

ФОП Шляхов Є.Г. у своєму позові стверджує, що приміщення, яке є предметом оспорюваного договору оренди, належить до об`єктів житлової нерухомості, тому не могло бути використаним для ведення підприємницької діяльності, в тому числі для організації ресторану-кафе.

Згідно зі ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Таким чином, об`єктом оренди може бути будь-яке майно, що має індивідуальні ознаки, в т.ч. нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно, а також визначення конкретного майна є істотною умовою договору.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконкому Про переведення дачних будинків в нежитлові будівлі №40 від 23.04.2010 р. дачний будинок №1 на ім`я ОСОБА_3 та на ім`я ОСОБА_4 , розташований на території Печенізької селищної ради, переведено в нежитловий будинок (т. 3 а.с. 94).

Відповідно до свідоцтва про права власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29.04.2010 р. на підставі рішенням виконкому Про переведення дачних будинків в нежитлові будівлі №40 від 23.04.2010 р., нежитлова будівля за адресою: Харківська область, Печенізький район, сщ/рада Печенізька, автодорога Печеніги-Мартове 7км, будинок 1, загальною площею 665,3 кв.м, належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 93).

Окрім того, з мотивувальної частини вищезгаданого рішення господарського суду Харківської області від 29.01.2014 р. у справі №922/9470/13, вбачається, що згідно з договором оренди №1 від 29.06.2010 р. в оренду була передана нежитлова будівля, яка належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29.04.2010 р. та зареєстрованого в Комунальному підприємстві "Печенізьке бюро технічної інвентаризації" 29.04.2010 р. за реєстраційним номером 30324561. Земельні ділянки належать орендодавцю на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, серії ЯЕ: № 517493, № 517494, виданих Печенізькою райдержадміністрацією та зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29.10.2009 р. за № 79, № 83. Орендоване приміщення перебуває на першому поверсі нежитлової будівлі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір оренди було укладено сторонами виключно після належного оформлення права власності 2-м та 3-м відповідачами у даній справі (орендодавцями) саме на нежитлову будівлю.

Крім того, згаданим рішенням господарського суду Харківської області від 29.01.2014 р. у справі №922/4970/13 також встановлено, що ФОП Шляхов Р.Г. (орендар) за оспорюваним договором фактично використовував нежитлове приміщення за цільовим призначенням - для розміщення закладу громадського харчування, кафе.

Щодо тверджень третьої особи про відсутність факту приймання-передачі орендованого приміщення, суд встановив таке.

Відповідно до ст. 795 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно з п. 2.3. оспорюваного договору сторонами встановлена обов`язковість складання акту приймання-передачі орендованого приміщення, в якому, зокрема, зазначено, що приміщення передається орендодавцем і приймається орендарем у строк до двох календарних днів з моменту підписання даного договору, по акту приймання-передання в оренду приміщення, у якому відображується відповідна інформація про приміщення і його стан. Акт приймання-передання в оренду приміщення є невід`ємною частиною договору. В акті зазначається площа, склад приміщення, яке передається в оренду. Конфігурація та мережі приміщення приведені в додатку № 1 до даного договору. Технічний та інший стан приміщення вказується в додатку № 2 до даного договору.

Рішенням господарського суду Харківської області у справі №922/4970/13, окрім іншого, встановлено, що в порушення норм закону та умов договору оренди, відповідного акту приймання-передачі орендованого приміщення до матеріалів справи сторонами не надано. Водночас, надані документи - протокол про адміністративне правопорушення за № 5 від 02 липня 2010 року, протокол № 5 від 02 липня 2010 року, пояснення від 02 липня 2010 року, постанова від 18 серпня 2010 року у справі № 3-191/2010 Печенізького районного суду, розписка Шляхова Р.Г., лист вих. № 244 від 02.08.2011 р. нач. сектору з питань НПД Печенізького РВ ГУ МНС України у Харківській області, протокол про адміністративне правопорушення серія ХАП № 035329 від 01 серпня 2011 року, постанова Печенізького районного суду Харківської області у справі № 2031/3-155/11 від 04 жовтня 2011 року, квитанція від 05.10.2011 р. на суму 340 грн. (арк. с. 111-115, 123-125, 128-135, 143-144) є доказами фактичної передачі майна, що з`ясовано судом під час розгляду справи із дослідженням наданих суду доказів, які спростовують позицію відповідача щодо неотримання останнім у користування майна за договором оренди. Як вбачається з наявного в матеріалах справи № 2031/3-155/11 листа за вих. № 244 від 02.08.2011 р. начальника сектору з питань НПД Печенізького РВ ГУ МНС України у Харківській області на ім`я в.о. голови Печенізького районного суду - Шляхов Р.Г. розпочав експлуатацію орендованих приміщень під ресторан без одержання дозволу на початок роботи від органів державного пожежного контролю і здійснює експлуатацію орендованих приміщень за адресою: автодорога смт. Печеніги-с. Мартове, 7 км., буд. № 1 Печенізького району Харківської області.

Таким чином, даним судовим рішенням підтверджено факт приймання-передачі орендованого приміщення сторонами оспорюваного договору оренди та факт експлуатації цього приміщення під ресторан.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладені обставини, приписи закону і те, що 3-я особа не довела суду наявності обставин, які є підставами для визнання недійсним договору оренди №1 від 29.06.2010 р. відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог 3-ї особи про визнання цього договору недійсним слід відмовити.

Водночас у постанові касаційної інстанції у даній справі від 11.11.2015 р. містяться вказівки щодо необхідності під час нового розгляду справи з`ясувати, яким чином порушено права 3-ї особи укладеним між відповідачами договором оренди на момент звернення до суду з позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Під час нового розгляду справи на виконання вищевказаних вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції, суд встановив таке.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним оспорюваного договору оренди, 3-я особа, яка не є стороною даного договору, має довести за допомогою належних та допустимих доказів порушення її прав укладанням оспорюваного договору оренди відповідачами.

ФОП Шляхов Є.Г. у своєму позові зазначив, що підставою для звернення до суду з позовом про визнання недійсним оспорюваного договору оренди є неможливість виконання ним своїх договірних зобов`язань за укладеним з ФОП Шляховим Р.Г. (1-м відповідачем у справі) договором про спільну діяльність №3 від 27.07.2010 р.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, договір про спільну діяльність № 3 (т. 2 а.с. 78-81) був укладений між ФОП Шляховим Є.Г. та ФОП Шляховим Р.Г. 27.07.2010 року, тобто після укладення оспорюваного договору оренди №1 від 29.06.2010 р. За умовами цього договору сторони договору зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти сфері організації громадського харчування без створення юридичної особи для досягнення наступних спільних господарських цілей: організація роботи ресторану-кафе: об`єкту швидкого харчування на підставі договору оренди №1 від 29.06.2010 р.

За таких обставин суд вважає, що 3-я особа не надала до суду жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування порушення її прав та інтересів, оспорюваним договором оренди, відтак третя особа не довела суду наявність у неї права на звернення до суду з даним позовом.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, відмовити повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України при відмові в позові судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 11, 15, 16, 203, 215, 626, 759 Цивільного кодексу України, ст. 283 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 4, 4-3, 12, 32-34, 35, 43, 44, 49, 82-85, 111-12 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 19.01.2016 р.

Суддя О.В. Макаренко