ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" січня 2016 р. Справа № 911/4847/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Авіаційна компанія «Дніпроавіа»

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

про тлумачення п. 4.4 договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № Б/2-14 від 01.01.2014 р.

секретар судового засідання: Мамчур А.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довір. № 1.34-01-11 від 01.12.2015 р.

від відповідача: ОСОБА_2, довір. № 1.23-38 від 09.06.2015 р.

ОСОБА_3, довір. № 1.23-37 від 09.06.2015 р.

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Авіаційна компанія «Дніпроавіа» (далі ПАТ «Авіаційна компанія «Дніпроавіа», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі ДП обслуговування повітряного руху України, Украерорух, відповідач) про тлумачення п. 4.4 договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № Б/2-14 від 01.01.2014 р. щодо встановленого зазначеним пунктом строку, зі спливом якого у позивача виникає обовязок по сплаті пені, інфляційних втрат та процентів річних.

Розгляд справи відкладався.

11.12.2015 р. до господарського суду Київської області ДП обслуговування повітряного руху України було подано відзив № 3.4.4-663 від 11.12.2015 р., відповідно до якого відповідач зазначив, що положення договору визначають акт здачі-приймання наданих аеронавігаційних послуг у якості підстави для проведення розрахунків, що зумовлює його оскарження як передумову для невиконання замовником зобовязання щодо оплати наданих виконавцем аеронавігаційних послуг. Тобто, у розумінні п. 4.4 договору, щодо якого позивач просить надати тлумачення, як на підставу, що позбавляє його обовязку зі сплати пені, інфляційних процентів та 10% річних, строком оскарження рахунку-фактури є не загальний строк позовної давності, а 10 днів, у відповідності з п. 3.7 договору, оскільки саме акт здачі-приймання наданих аеронавігаційних послуг є підставою для їх оплати, а рахунок-фактура є невідємною його частиною. З урахуванням зазначеного, нарахування пені, інфляційних процентів та 10% річних починається зі спливом десятиденного строку, встановленого п. 3.8 договору.

Представник позивача у судовому засіданні 04.01.2016 р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні 04.01.2016 р. проти задоволення позовних вимог заперечували.

У судовому засіданні 04.01.2016 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

01.01.2014 р. між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (виконавець) та Публічним акціонерним товариством «Авіаційна компанія «Дніпроавіа» (замовник) було укладено договір про надання послуг аеронавігаційного обслуговування № Б/2-14, відповідно до якого замовник замовляє та зобовязується оплатити, а виконавець у порядку та на умовах, визначених цим договором, бере зобовязання надати замовнику послуги з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден (послуги з АНО).

Відповідно до п. 7.1 договір набуває чинності з 01.01.2014 р. та діє до 31.12.2014 р.

В обґрунтування заявленої позовної вимоги про тлумачення пункту договору позивач посилається на виникнення між сторонами спору щодо обовязку позивача, як замовника за договором, перед відповідачем, як виконавцем послуг, зі сплаті пені, інфляційних втрат та процентів річних, нарахованих Украерорухом на підставі пункту 4.4 договору з моменту закінчення 10 денного строку, встановленого пунктом 3.7 договору.

Однак, позивач, заперечуючи проти виникнення у нього обовязку по сплаті зазначених санкцій після спливу 10 днів, встановлених договором для здійснення оплати або подання претензії щодо наданих послуг, вважає, що такий обовязок виникає після закінчення перебігу загального строку позовної давності в три роки, встановленого для звернення до суду за захистом порушеного права, адже саме у такому розумінні, на думку замовника, сторони погодили п. 4.4 договору, зокрема, щодо моменту виникнення у позивача обовязку по сплаті санкцій за неналежне виконання обовязку зі сплати наданих відповідачем послуг.

Таким чином, посилаючись на те, що сторони по різному розуміють п. 4.4 договору, зокрема, щодо поняття строку для оскарження рахунку-фактури та моменту виникнення у замовника обовязку по сплаті пені, інфляційних втрат та процентів річних, позивач, з підстав ст. 213 Цивільного кодексу України, просить суд розтлумачити зміст п. 4.4 договору.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що заявлена позовна вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Положеннями ст. 213 ЦК України унормовано, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Згідно із приписами ст. ст. 173, 175 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Приписами ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ч. 1 ст. 530, ст. 612 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 232 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктами 3.4, 3.5, 3.6, 3.7, 3.8 договору передбачено, що нарахування виконавцем плати за аеронавігаційне обслуговування здійснюється щомісяця. На підставі реєстру виконаних польотів виконавець складає акт здачі-приймання наданих аеронавігаційних послуг (далі - акт) в двох екземплярах. Виконавець надсилає рекомендованим листом на поштову адресу замовника, вказану в розділі 9, два примірники акта здачі-приймання наданих аеронавігаційних послуг, підписані зі свого боку, реєстр виконаних польотів до нього та виставлені рахунки-фактури на оплату за надані послуги за АНО внутрішніх та міжнародних рейсів. Замовник зобовязаний протягом 10 робочих днів, починаючи від дня отримання, підписати акт і надіслати його виконавцеві або подати письмове оскарження (претензію) щодо отриманих послуг. У разі, якщо протягом зазначеного строку виконавець не отримає підписаний замовником або письмове оскарження (претензію) щодо наданих послуг, послуги вважаються прийнятими замовником у повному обсязі та є підставою для взаємних розрахунків між замовником і виконавцем. Строк, у межах якого має бути сплачений рахунок-фактура, становить десять робочих днів, починаючи від дня отримання його замовником.

Водночас, п.п. 3.14, 4.1, 4.3 договору передбачено, що будь-яке оскарження, претензія замовника не дає йому права зменшувати суму оплати відповідного рахунку-фактури без письмової на те згоди виконавця. Розгляд виконавцем претензії має тривати не більше десяти календарних днів (у разі отримання необхідності отримання певної інформації, документів кінцевий термін розгляду переноситься на відповідний строк) і його висновок є остаточним і обовязковим для виконання. За будь-який несплачений у визначений строк рахунок-фактуру замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен календарний день прострочення. Сторона, яка прострочила виконання грошового зобовязання, повинна сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також десять процентів річних від простроченої суми.

Пунктом 4.4 договору встановлено, що обовязок замовника щодо сплати пені, інфляційних процентів та десяти процентів річних виникає зі спливом строку на оскарження рахунка-фактури. Зазначений строк не впливає на періоди, за які нараховується пеня, проценти річні, інфляційні проценти.

Виконавець, у разі несплати замовником неоскарженого в установлений строк рахунка-фактури, може вжити заходи щодо відшкодування боргу, включаючи затримання повітряного судна та припинення аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден замовника після спливу закінчення триденного строку з дня замовником відповідного письмового попередження (п. 5.6 договору).

З огляду на зазначене, беручи до уваги однакове для всього змісту договору значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, судом встановлено, що сторонами у спірному договорі досягнуто згоди щодо обставин, повязаних з виконанням взаємних прав та обовязків, зокрема, щодо проведення оплати за надані послуги, а також відповідних дій у разі незгоди замовника із наданими послугами, наслідком якої є обовязок замовника оскаржити надані послуги шляхом надіслання виконавцеві претензії.

Водночас, для оплати або оскарження наданих послуг сторони погодили строк у десять днів, невчинення замовником відповідних дій зі спливом якого свідчить про прийняття ним наданих послуг, що є підставою для взаємних розрахунків між сторонами, відтак породжує для замовника обовязок зі сплати санкцій згідно з п.п. 4.1, 4.3 та 4.4, а тому суд не вбачає різного розуміння сторонами умов п. 4.4 договору, що свідчить про відсутність підстав для застосування приписів ст. 213 Цивільного кодексу України.

Крім того, при прийнятті рішення судом враховано усі положення та пункти договору в частині обовязку замовника на оскарження наданих послуг за договором, зі змісту яких слідує, що означений обовязок замовник виконує за умови незгоди з наданими послугами шляхом оскарження рахунку-фактури, виставленого на підставі наданих послуг, надсилаючи виконавцеві відповідну претензію у передбачений договором строк.

Поряд з тим, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позивач, звертаючись до суду з відповідною позовною вимогою, ототожнює строк, наданий йому, як замовнику, договором для оскарження виконавцеві рахунку-фактури шляхом надіслання відповідної претензії, зі строком, наданим законом особі для звернення до суду про захист свого порушеного права або інтересу строком позовної давності, відтак позивач підмінює поняття, які є різними правовими інститутами та регулюють різні правовідношення, у той час як сплив строку позовної давності тягне за собою правові наслідки, відмінні від передбачених ст. ст. 612, 625 ЦК України наслідків, що свідчить про необґрунтованість доводів позивача про відповідне тлумачення пункту договору та безпідставність заявленої позовної вимоги.

За таких обставин, беручи до уваги вищезазначені приписи чинного законодавства, а також безпідставність та необґрунтованість заявленої позовної вимоги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства «Авіаційна компанія «Дніпроавіа» про тлумачення п. 4.4 договору про надання послуг аеронавігаційного обслуговування № Б/2-14 від 01.01.2014 р.

Судові витрати відповідно до вимог ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Повне рішення підписане 11.01.2016 р.

Суддя В.М. Бабкіна