РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2016Справа № 910/28383/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до приватного підприємства «КОНДИТЕРСЬКИЙ МАГАЗИН» про стягнення 497000,00 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність від 09.11.2015 № б/н);

відповідача: Мочинський А.Р. (довіреність від 10.11.2015 № б/н),

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року до Господарського суду міста Києва звернулося ФОП ОСОБА_1 з позовом до ПП «КОНДИТЕРСЬКИЙ МАГАЗИН», яким заявлено вимогу про стягнення з останнього заборгованості в сумі 497000,00 грн.

Позов мотивований таким. Як стверджує позивач, відносини сторін спору ґрунтуються на договорі оренди від 07.09.2012 № 1, за умовами якого позивач є орендарем, а відповідач - орендодавцем. Однак, відповідно до тверджень позивача, відповідач безпідставно отримав від позивача грошові кошти в сумі 497000,00 грн, які останній просить суд стягнути з відповідача на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 позов ФОП ОСОБА_1 прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/28383/15.

Відповідач, скориставшись своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, 04 грудня 2015 року подав до суду відзив на позов, яким вимоги відхилив повністю, оскільки до спірних правовідносин сторін не можуть бути застосовані правила, закріплені у ст. 1212 ЦК України, з огляду на те, що існує підстава у вигляді договору оренди від 07.09.2012 № 1. Також відповідач заперечує проти позову у зв'язку із відсутністю у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували факт отримання відповідачем грошових коштів. Крім того, відповідач вказує на те, що акт звірки взаємних розрахунків не є належним доказом.

Представник позивача у судовому засіданні 11 грудня 2015 року надав суду письмові пояснення щодо позовних вимог. У вказаних поясненнях позивач зазначає, що між сторонами досягнуто усної згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу об'єкта оренди, однак відповідач запропонував відстрочити вчинення вказаного правочину на один рік. У подальшому відкладав укладання договору декілька разів, а у вересні 2015 року відповідач взагалі відмовився від укладання договору купівлі-продажу. Поряд із цим позивач стверджує, що відповідач виявив бажання отримати грошові кошти у рахунок оплати купівлі-продажу об'єкта оренди з 17 вересня 2012 року, а у підтвердження наміру сторін щодо укладання договору та отримання відповідних коштів відповідач запропонував оформляти розписками та актами. Так, як стверджує позивач, відповідач отримав грошові кошти в сумі 497000,00 грн, що підтверджується відповідними актами і розписками.

Ухвалою від 11.12.2015 господарським судом продовжено строк розгляду спору в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 69 ГПК України, на підставі клопотання представників сторін від 11.12.2015.

До господарського суду 12 січня 2016 року надійшло клопотання представника позивача від 11.01.2016 про зупинення розгляду справи. Згідно із вказаним клопотанням позивач просить суд зупинити провадження у даній справі у зв'язку із неможливістю її розгляду до вирішення пов'язаної із нею справи № 910/29486/15.

У судовому засіданні 12 січня 2016 року, заслухавши повноважних представників сторін, розглянувши клопотання позивача від 11.01.2016 і матеріали справи, суд дійшов висновку про його безпідставність і необґрунтованість, оскільки договір від 07.09.2012 № 2, який оспорюється у справі № 910/29486/15, не є підставою у даній справі, тобто вказані господарські справи не взаємопов'язані.

В судовому засіданні 12 січня 2016 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши повноважних представників сторін спору, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено таке.

Між ФОП ОСОБА_1, як орендарем, та ПП «КОНДИТЕРСЬКИЙ МАГАЗИН», як орендодавцем, укладено договір оренди нерухомого майна від 07.09.2012 № 1 (далі - договір).

Відповідно до предмета договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення - кафе загальною площею 143,7 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (далі - об'єкт оренди) (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору власником об'єкта оренди є ПП «КОНДИТЕРСЬКИЙ МАГАЗИН» на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2006 № 1101.

Як вбачається з п. 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування об'єктом оренди у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта приймання-передачі майна.

Сторонами у п. 3.1 договору встановлено, що місячна орендна плата складає 7000,00 грн.

Крім того, сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, якою останні погодили ремонтні, дизайнерські роботи та використання рекламних засобів в порядку, передбаченому п.5.2 та п. 5.3 договору.

Судом встановлено, що орендодавцем передано, а орендарем прийнято у тимчасове користування об'єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передачі від 07.10.2012, підписаного сторонами договору та скріпленого відбитками їх печаток (засвідчена копія міститься у матеріалах справи).

Додатком № 3 сторони встановили, що орендна плата за договором з 01 лютого 2015 року складає 7700,00 грн.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ч. 1 ст. 283 ГК України). Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 759 ЦК України.

Так, у матеріалах справи містяться засвідчені копії таких документів:

- розписка від 17.09.2012 про отримання відповідачем від позивача 80000,00 грн за перший та останній місяці оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1, згідно з договором від 07.09.2012 № 2;

- акт розрахунків з оренди згідно з договором № 2, відповідно до якого відповідач в особі генерального директора Юрченко Л.В. отримав від позивача орендну плату за договором № 2 у загальному розмірі 292000,00 грн та 28000,00 грн за договором № 1;

- розписки «ІНФОРМАЦІЯ_1» за період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року, відповідно до яких фізичними особами отримано 99000,00 грн.

Таким чином, загальна сума вказаних документів складає 499000,00 грн.

Спір між сторонами у даній справі виник, як вважає позивач, внаслідок отримання відповідачем від позивача грошових коштів в сумі 497000,00 грн без достатніх правових підстав. У підтвердження розміру вказаної суми грошових коштів позивач посилається на вищевказані документи, а саме: розписку від 17.09.2012, акт розрахунків та розписки за період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року. Отже, враховуючи наведене, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 497000,00 грн на підставі ст. 1212 ЦК України.

З огляду на викладені вище обставини та наявні у матеріалах даної справи докази, суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Як визначено у статті 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Отже, як вбачається з доказів, на які позивач посилається як на підставу позову, відповідач в особі генерального директора Юрченко Л.В. отримав від позивача:

- згідно із розпискою від 17.09.2012 - 80000,00 грн за перший та останній місяці оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до договору оренди від 07.09.2012 № 2;

- згідно з актом розрахунків з оренди відповідно договору № 2 - 292000,00 грн орендна плата за договором № 2 та 28000,00 грн за договором № 1.

Щодо розписок за період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року на загальну суму 99000,00 грн суд, насамперед, зазначає, що ці розписки не місять жодної ознаки того, що ці кошти передано саме позивачем та отримано відповідачем в особі його повноважних осіб. Судом встановлено, що вказані розписки підписано фізичними особами.

Таким чином, суд дійшов висновку, що грошові кошти за розписками за період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року у сумі 99000,00 грн отримано фізичними особами, а не відповідачем.

Крім того, суд зазначає, що розписки від 26.12.2014 на суму 5000,00 грн та від 14.10.2014 на суму 1000,00 грн взагалі не містять призначення цих коштів. Розписки: від 01.10.2014 на суму 3000,00 грн; від 28.10.2014 на суму 2000,00 грн; від 05.11.2014 на суму 4000,00 грн; від 22.11.2014 на суму 3000,00 грн; від 25.11.2014 на суму 2000,00 грн; від 02.12.2014 на суму 4000,00 грн; від 16.12.2014 на суму 4000,00 грн; від 18.12.2014 на суму 20000,00 грн; від 23.01.2015 на суму 1000,00 грн; від 28.01.2015 на суму 3000,00 грн та від 03.06.2015 на суму 3000,00 грн мають призначення платежу «за оренду приміщення», але не містять жодної інформації щодо самого приміщення (індивідуальні ознаки) та за який саме місяць приймається оплата оренди. Поряд із наведеним суд відзначає, що вказані розписки і решта не містять жодних посилань на договір, на підставі якого сплачується орендна плата.

За приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 34 ГПК).

Підсумовуючи сукупність встановлених судом фактичних обставин, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, та враховуючи норми права, суд дійшов до таких висновків.

Грошові кошти у розмірі 372000,00 грн отримано відповідачем на підставі договору від 07.09.2012 № 2, який, у свою чергу, не є підставою позову у даній справі, а тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 28000,00 грн за договором від 07.09.2012 № 1 суд зазначає таке.

Аналіз змісту статей 1212, 1213 ЦК України вказує на те, що положення цих норм права не можуть застосовуватися до правовідносин, які врегульовуються договором.

Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 ЦК України.

Таким чином, правила, встановлені ст. 1212 ЦК України, до спірних правовідносин сторін в частині стягнення 28000,00 грн застосуванню не підлягають, оскільки ці грошові кошти набуто відповідачем на правовій підставі у вигляді договору від 07.09.2012 № 1. При цьому суд відзначає, що позивачем не доведено і документально не підтверджено того факту, що вказана сума грошових коштів є переплатою за користування об'єктом оренди за договором № 1 або ці кошти набуто відповідачем за позадоговірними відносинами.

Отже, позов в частині стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 28000,00 грн як безпідставно набуте майно задоволенню не підлягає.

Щодо решти позовних вимог про стягнення, за розрахунками позивача, 97000,00 грн суд зазначає таке.

Як встановлено судом вище, розписки за період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року, на які позивач посилається як на підставу позову про стягнення з відповідача безпідставно набутих 97000,00 грн, не підтверджують того факту, що ці грошові кошти передано саме позивачем і отримано саме відповідачем, а тому ці докази суд розцінює як неналежні.

Таким чином, позов в частині стягнення з відповідача 97000,00 грн є безпідставним і не обґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Також суд відзначає, що жодні докази, на які позивач посилається як на підставу позову, не свідчать про отримання відповідачем від позивача грошових коштів у рахунок майбутньої купівлі-продажу нерухомого майна, яке є об'єктом оренди за договором.

Враховуючи вищевикладене, позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у даній справі задоволенню судом не підлягає.

Отже, за приписами ч. 5 ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19 січня 2016 року.

Cуддя Я.А. Карабань