КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2016 р. Справа№ 910/18316/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Галкіна А.В. (довіреність б/н від 01.06.2015)

від відповідача: Клименко І.В. ( за довіреністю від 05.02.2015)

розглянувши апеляційну скаргу малого приватного підприємства "КРУЇЗ"

на рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2015

у справі № 910/18316/15 (суддя: Головатюк Л.Д.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей"

до малого приватного підприємства "КРУЇЗ"

про стягнення заборгованості 104 541,05 грн.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення з відповідача заборгованості, у зв'язку з неналежним виконанням умов договору поставки № 39-ЮЛС від 10.02.2015 у розмірі 104 541,05 грн.

У вересня 2015 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій останній повідомив про погашення відповідачем суми 56 235 грн. основного боргу у зв'язку з чим зменшив позовні вимоги та просить стягнути 10 935,40 грн. пені, 548,05 грн. 3 % річних, 17 427,05 грн. інфляційних втрат, 19 395,55 грн. штрафної неустойки за неповернення оригіналів видаткових накладних.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.09.2015 по справі № 910/18316/15 з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з малого приватного підприємства "КРУЇЗ" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" 10 935 грн. 40 коп. пені, 548 грн. 05 коп. 3 % річних, 17 427 грн. 05 коп. інфляційних втрат, 1939 грн. 00 коп. штрафної неустойки, в іншій частині позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи належним чином доведено факт наявності порушень відповідачем взятих на себе господарських зобов'язань щодо сплати за поставлену продукцію.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, мале приватне підприємство "КРУЇЗ" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2015 у справі № 910/18316/15 скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" до малого приватного підприємства "КРУЇЗ" про стягнення 104 541,05 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції при винесені рішення не зазначено за який період нарахування 3% річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 було прийнято до провадження апеляційну скаргу малого приватного підприємства "КРУЇЗ" та призначено справу № 910/18316/15 до розгляду.

09.11.2015 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 12.01.2016 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.02.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей" (позивач, постачальник) та приватним підприємством "КРУЇЗ" (відповідач, покупець) укладено Договір поставки № 39-ЮЛС ( договір поставки)(а.с.14).

За умовами зазначеного договору, постачальник зобов'язався передати у встановлені строки товар у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти товар і здійснити оплату на умовах даного договору (п. 1.1. договору). Товар поставляється партіями, обсяги яких визначаються за заявками покупця (п.3.1. договору).

Пунктами 5.1, 5.2, 5.4,5.5 договору передбачено, що ціна на товар договірна, погоджується сторонами у видатковій накладній, яку необхідно повернути протягом 5 календарних днів. Загальна вартість товару, що поставляться за даним договором визначається шляхом складання вартості всіх партій товару, зазначених в окремих видаткових накладних, за якими товар передається постачальником покупцю в період дії цього договору. Форма оплати вартості поставленого товару: безготівковий розрахунок, шляхом перерахування коштів на поточний банківський рахунок постачальника. Оплата за даним договором здійснюється покупцем на умовах відстрочки платежу, яка становить 5 календарних днів з моменту поставки партії товару, на підставі виставлених продавцем рахунків.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 130 685,70 грн., що підтверджується видатковими накладеними № 257/79 від 20.03.2015, № 281/103 від 27.03.2015, № 295/3 від 01.04.2015, № 314/22 від 03.04.2015, № 351/59 від 14.04.2015, № 360/68 від 16.04.2015 (а.с.21-26).

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено судом першої інстанції, відповідач в порушення вимог чинного законодавства та домовленостей між сторонами, не виконав взяті на себе зобов'язання по оплаті поставленого товару, а саме ним було здійснено часткову оплату отриманого товару у сумі 74 450,70 грн., вартість неоплаченого товару склала 56 235,00 грн.

05.06.2015 позивач звернувся до відповідача з претензією за вих. № 19 про стягнення заборгованості за поставлений товар по договору № 39-ЮЛС від 10.02.2015 у сумі 56 235,00 грн., яка залишена останнім без відповіді.(а.с.52).

Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що заборгованість відповідача перед позивачем по оплаті за поставлений товар за договором поставки № 39-ЮЛС від 10.02.2015 року склала 56 235,00 грн., але в процесі розгляду справи позивачем повідомлено та відповідачем надано докази оплати суми 56 235,00 грн. основного боргу у зв'язку з чим позивачем було зменшено позовні вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріалами справи належним чином доведено факт наявності порушень відповідачем взятих на себе господарських зобов'язань за договором поставки та стягнув з відповідача зменшені штрафні санкції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов'язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно вимог ст. ст. 662-664 ЦК України постачальник зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором. Обов'язок продавця вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Місцевий господарський суд правомірно, посилаючись на норми ст.ст. 174, 193 ГК України, ст. ст. 11, 509, 526, 626, 629 ЦК України зазначив, що підставою виникнення зобов'язання є договір укладений між сторонами, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 цього Кодексу якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на 14.09.2015 року відповідач сплатив основний борг в розмірі 56 235,00 грн., що підтверджується актом звіряння від 14.09.2015 року (а.с. 81) та не заперечувалась представниками сторін в судовому засіданні.

Водночас, судом першої інстанції правомірно встановлено, що відповідачем порушено визначені договором поставки строки оплати поставленого товару.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат погоджується з висновком суду першої інстанції, що вони є вірними, а тому вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 548,05 грн. та інфляційні втрати 17427,05 грн. підлягають задоволенню.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі стосовно того, що не зрозуміло період нарахування 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи, а саме в Додатках 2 та 3 (а.с.10,11) міститься розгорнуті розрахунки періодів нарахування по кожній видатковій накладній, які були перевірені судом, а саме періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат по накладним:

- по накладній № 214/36 від 12.03.2015 за період 17.03.2015-14.04.2015

- по накладній № 235/57 від 16.03.2015 за період 21.03.2015-15.04.2015 ;

- по накладній № 257/79 від 20.03.2015 за період 25.03.2015-16.04.2015 ;

- по накладній № 257/79 від 20.03.2015 за період 25.03.2015-15.07.2015 ;

- по накладній № 281/103 від 27.03.2015 за період 01.04.2015-15.07.2015 ;

- по накладній № 281/103 від 27.03.2015 за період 01.04.2015-15.07.2015;

- по накладній № 295/3 від 01.04.2015 за період 06.04.2015-15.07.2015 ;

- по накладній № 314/22 від 03.04.2015 за період 08.04.2015-15.07.2015 ;

- по накладній № 351/59 від 14.04.2015 за період 19.04.2015-15.07.2015;

- по накладній № 360/68 від 16.04.2015 за період 21.04.2015-15.07.2015;

Відповідач контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат суду не надав.

Щодо стягнення пені в розмірі 10 935,40 грн., колегія суддів погоджується з задоволенням позовних вимог в цій частині та зазначає на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, згідно ст. 611 ЦК України є сплата боржником неустойки.

За умовами пункту 6.2. договору у випадку несвоєчасної оплати покупцем вартості отриманого від постачальника товару, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від вартості неоплаченого або несвоєчасно оплаченого товару, за кожен день прострочення.

Зважаючи на викладене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати вартості отриманого товару своєчасно не виконав, тому останній повинен сплатити позивачу, пеню відповідно до п. 6.2 Договору.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені, погоджується з висновком суду першої інстанції, що він є вірним тому позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 10 935,40 грн. є обґрунтованими а тому підлягають задоволенню. Вірний розрахунок пені по періодах по кожній видатковій накладній, міститься в матеріалах справи (а.с.9), а саме:

- по накладній № 214/36 від 12.03.2015 за період 17.03.2015-14.04.2015

- по накладній № 235/57 від 16.03.2015 за період 21.03.2015-15.04.2015 ;

- по накладній № 257/79 від 20.03.2015 за період 25.03.2015-16.04.2015 ;

- по накладній № 257/79 від 20.03.2015 за період 25.03.2015-15.07.2015 ;

- по накладній № 281/103 від 27.03.2015 за період 01.04.2015-15.07.2015 ;

- по накладній № 281/103 від 27.03.2015 за період 01.04.2015-15.07.2015;

- по накладній № 295/3 від 01.04.2015 за період 06.04.2015-15.07.2015 ;

- по накладній № 314/22 від 03.04.2015 за період 08.04.2015-15.07.2015 ;

- по накладній № 351/59 від 14.04.2015 за період 19.04.2015-15.07.2015;

- по накладній № 360/68 від 16.04.2015 за період 21.04.2015-15.07.2015;

Щодо позовних вимог про стягнення штрафної неустойки в розмірі 1939,00 грн. колегія суддів погоджується з частковим задоволенням позовних вимог та зазначає на наступне.

За умовами пункту 2.2.1. договору покупець зобов'язаний приймати товар за кількістю та якістю в порядку і терміни, встановлені договором та оформлювати при цьому відповідні документи. У разі неповернення видаткової накладної протягом 5 календарних днів покупець сплачує постачальнику штрафну неустойку у розмірі 1% від вартості партії товару, по якій не була повернена видаткова накладна за кожен день прострочення.( п.6.4.договору).

Як вбачається з позовних вимог, скаржник зазначає, що відповідачем після поставки партії товару по договору не були повернені відповідачу дві видаткові накладні № 214/36 від 12.03.2015 на суму 13 350,00 грн.(а.с.19) та № 351/59 від 14.04.2015 на суму 3795,00 грн. (а.с.25), за якими було поставлено товар, у зв'язку з чим позивачем нараховано 19 395,55 грн. штрафної неустойки.

Згідно зі ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання; майновий стан сторін, які беруть участь в зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до підпункту 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами) вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що беручи до уваги складну економічну ситуацію, що склалася в державі, зважаючи на те, що відповідач здійснив повне погашення заборгованості перед позивачем на заборгованість по договору поставки, позовні вимоги в частині стягнення штрафної неустойки правомірно були зменшені, а тому стягненню підлягає 1939, 00 грн. В решті штрафних санкцій слід відмовити.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 22.09.2015 року у справі № 910/18316/15, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу малого приватного підприємства "КРУЇЗ" на рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2015 року у справі № 910/18316/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2015 року у справі № 910/18316/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/18316/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Дідиченко