КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2016 р. Справа№ 910/20292/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Калатай Н.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача: Марченко А.І. - представник, дов. б/н від 06.07.2015;

від відповідача: Гуслякова М.З. - представник, дов. № 8-ню від 06.01.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015

у справі № 910/20292/15 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Група Індастріал"

до Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця"

про стягнення 86 446,49 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/20292/15 відкладено на 13.01.2016.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі № 910/20292/15 позовні вимоги задоволені повністю; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пеня у розмірі 55 315,01 грн., 3% річних у розмірі 5 531,50 грн., інфляційні у розмірі 25 599,98 грн. та судовий збір у розмірі 1 827,00 грн.

Рішення мотивоване тим, що видатковою накладною № 521 від 08.04.2015 та актом прийому-передачі товару від 08.04.2015 підтверджується передача відповідачу товару згідно із договором на загальну суму 999 999,00 грн.; з урахуванням дати здійснення поставки продукції, відповідач мав сплатити на користь позивача грошові кошти у розмірі 999 999,00 грн. в строк до 29.04.2015; із матеріалів справи вбачається, що відповідачем оплачено вартість поставленої продукції, що підтверджується платіжними дорученнями № 942 від 11.06.2015 на суму 100 000,00 грн. та № 1150 від 07.07.2015 на суму 899 999,00 грн.; судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку з перерахування грошових коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання, і він вважається таким, що прострочив, відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності; суд перевірив та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 55 315,01 грн., 3% річних у розмірі 5 531,50 грн. та інфляційних у розмірі 25 599,98 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі № 910/20292/15 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник посилається на неврахування судом першої інстанції всіх зазначених відповідачем обставин щодо порядку перерахування коштів на залізниці, у той час як остання здійснює перерахування коштів виключно у встановленому наказом № 069-Ц порядку, тому вина залізниці, яка є підпорядкованою Укрзалізниці, у розумінні ст. 614 ЦК України, відсутня.

Скаржник вказує на те, що він сплатив за надані послуги суму 999 999,00 грн. та розрахувався за отриманий товар згідно із договором в повному обсязі відповідно до порядку здійснення перерахування коштів залізницями контрагентам, таким чином, як вважає скаржник, немає підстав щодо заявлених у позовній заяві вимог, оскільки договірні зобов'язання припинені, у зв'язку із повним належним виконанням згідно із ст.ст. 598, 599 ЦК України, ст. 202 ГК України.

На думку скаржника, судом першої інстанції, під час ухвалення рішення, не враховано вимоги ч. 3 ст. 83 ГПК України та вимоги ст. 233 ГК України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача пені у розмірі 55 315,01 грн., 3% річних у розмірі 5 531,50 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 25 599,98 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, 31.03.2015 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № ПЗ/НРП-15441/НЮ, відповідно до п. 1.1 якого, відповідно до цього договору позивач, за договором постачальник, зобов'язується у 2014р. поставити і передати у власність відповідачу, за договором покупцю, певну продукцію, відповідно до специфікації № 1, а відповідач зобов'язується прийняти і оплатити цей товар на умовах даного договору.

Згідно із п. 4.2 договору № ПЗ/НРП-15441/НЮ відповідач здійснює оплату поставленого товару, на підставі виставлених рахунків протягом 15 банківських днів з дня отримання товару; днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

Факт постачання позивачем відповідачу товару згідно із умовами договору № ПЗ/НРП-15441/НЮ та одержання товару відповідачем підтверджується видатковою накладною № 521 від 08.04.2015 на суму 999 999,00 грн., підписаною обома сторонами, належним чином засвідчена копія якої наявна у матеріалах справи.

08.04.2015 позивачем та відповідачем також підписано акт прийому-передачі товару згідно із договором № ПЗ/НРП-15441/НЮ від 31.03.2015 на суму 999 999,00 грн., в якому зазначено, що позивач передав, а відповідач прийняв товар згідно із накладною № 521 від 08.04.2015.

Враховуючи умови п. 4.2 договору № ПЗ/НРП-15441/НЮ, відповідач повинен був оплатити поставлений позивачем товар до 30.04.2015.

Позивачем у досудовій претензії від 04.06.2015, надісланій на адресу відповідача, повідомлено, що строк оплати відповідно до п. 4.2 договору за поставлений товар настав 30.04.2015; станом на 04.06.2015 оплата відповідачем за поставлений позивачем товар відповідно до підписаних сторонами видаткової накладної та акту прийому-передачі не здійснена.

Також у досудовій претензії позивач вимагав протягом одного місяця з дати одержання даної досудової претензії сплатити суму заборгованості в розмірі 999 999,00 грн.

Як вбачається із платіжних доручень № 942 від 11.06.2015 на суму 100 000,00 грн. та № 1150 від 07.07.2015 на суму 899 999,00 грн., відповідачем сплачено позивачу грошові кошти у загальному розмірі 999 999,00 грн. згідно із договором № ПЗ/НРП-15441/НЮ.

Згідно із статтею 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи, а саме: платіжними дорученнями № 942 від 11.06.2015 та № 1150 від 07.07.2015, підтверджується прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання згідно із договором № ПЗ/НРП-15441/НЮ щодо оплати поставленого позивачем відповідачу товару згідно із видатковою накладною № 521 від 08.04.2015, враховуючи умови п. 4.2 зазначеного договору.

Згідно із ч. 2 ст. 193, ч. 1. ст. 216 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п. 7.2.1 договору № ПЗ/НРП-15441/НЮ у разі порушення строків оплати відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожний день прострочки, включаючи день оплати.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, здійснивши перерахунок сум пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, враховуючи умови п. 7.2.1 договору № ПЗ/НРП-15441/НЮ, відповідно до якого, у разі порушення строків оплати відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожний день прострочки, включаючи день оплати, апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що суми пені у розмірі 55 315,01 грн., 3% річних у розмірі 5 531,50 грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 25 599,98 грн., є правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Як вже зазначалось, враховуючи умови п. 4.2 договору № ПЗ/НРП-15441/НЮ, відповідач повинен був оплатити поставлений позивачем товар до 30.04.2015.

Докази того, що сторонами погоджено зміни до зазначеного п. 4.2 договору № ПЗ/НРП-15441/НЮ, у матеріалах справи відсутні.

Як вбачається із розрахунків позивача, доданих до позовної заяви, позивачем не здійснювалось нарахувань пені, 3% річних та інфляційних нарахувань на суми боргу після здійснення їх оплати відповідачем, тому посилання скаржника на положення ст.ст. 598, 599 ЦК України, ст. 202 ГК України є безпідставним.

Оскільки позивач не підпорядкований Укрзалізниці, встановлення останньою порядку перерахування коштів не має обов'язкового значення для позивача, зазначений порядок може враховуватись лише у розрахунках між підприємствами галузі, а відповідних змін до договору № ПЗ/НРП-15441/НЮ сторонами не погоджено.

Із матеріалів справи не вбачається наявності доказів, які б надавали підстави для оцінки наявності підстав для застосування ч. 3 ст. 83 ГПК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, зокрема, докази фінансового стану відповідача.

Наявні у справі довідки про перевезення студентів, пільгових категорій громадян не свідчать про фінансовий стан відповідача.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень господарським судом першої інстанції норм процесуального права та матеріального права.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі № 910/20292/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" залишити без задоволення.

2. Справу № 910/20292/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 22.01.2016.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді В.І. Рябуха

Н.Ф. Калатай