РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2016Справа №910/31148/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс»-ГУВ
доПриватного підприємства «Фабрика жалюзі «Тріал»
простягнення 104149 грн. 93 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Губський О.В. - представник за довіреністю б/н від 22.06.2015;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

09.12.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс»-ГУВ з вимогами до Приватного підприємства «Фабрика жалюзі «Тріал» про стягнення 104149 грн. 93 коп., з яких 35000 грн. 00 коп. основного боргу, 56000 грн. 00 коп. пені, 3034 грн. 93 коп. 3% річних та 10115 грн. 00 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору позики № 27/11/12 від 27.11.2012 не повернув відповідачу у встановлені договором позики строки грошові кошти у розмірі 35000 грн. 00 коп. (суму позики), внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 35000 грн. 00 коп. Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку з повернення суми позики у розмірі 35000 грн. 00 коп., позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 56000 грн. 00 коп. за період з 11.12.2012 по 12.01.2013 (відповідно до письмових пояснень, поданих у судовому засіданні 19.01.2016). Також, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання (повернення суми позики) позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3034 грн. 93 коп. за період з 11.12.2012 по 31.10.2015 (відповідно до письмових пояснень, поданих у судовому засіданні 19.01.2016) та інфляційні втрати у розмірі 10115 грн. 00 коп. за період з січня 2013 року по жовтень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 порушено провадження у справі № 910/31148/15 та розгляд справи призначено на 19.01.2016.

У судовому засіданні 19.01.2016 представник позивача долучив до матеріалів справи документи на виконання вимог ухвали суду та письмові уточнення щодо періоду нарахування 3% річних та пені; надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 19.01.2016 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується наявними в матеріалах справи конвертом про надсилання відповідачу ухвали про порушення провадження у справі разом із довідкою відділення поштового зв'язку про повернення поштового відправлення у зв'язку з тим, що за вказаною адресою адресат не значиться.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Суд зазначає, що стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача з урахуванням положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні 19.01.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

27.11.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс»-ГУВ (позикодавець) та Приватним підприємством «Фабрика жалюзі «Тріал» (позичальник) укладено Договір позики № 27/11/12, відповідно до умов якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов'язується надати позичальнику позику (грошові кошти) у розмірі визначеному цим Договором, а останній зобов'язується прийняти позику і повернути названу позику позикодавцеві у визначений цим Договором строк.

Відповідно до п. 2.1 Договору позики № 27/11/12 сума позики становить за цим Договором 35000 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 3.1 Договору позики № 27/11/12 строк надання позики позичальнику становить 10 робочих днів з моменту підписання даного Договору.

Відповідно до п. 3.2 Договору позики № 27/11/12 остаточною датою повернення позики є 10.12.2012.

Згідно з п. 4.2 Договору позики № 27/11/12 позика передається у безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позичальника.

Відповідно до п. 4.3 Договору позики № 27/11/12 після закінчення строку, визначеного у п. 3.2 цього Договору, позичальник зобов'язується протягом одного календарного дня повернути позикодавцеві позику.

Згідно з п. 4.4 Договору позики № 27/11/12 позика повертається в безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позикодавця.

Відповідно до п. 4.5 Договору позики № 27/11/12 позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його поточний рахунок.

Відповідно до п. 6.1 Договору позики № 27/11/12 цей Договір набуває чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками і є дійсним до моменту його остаточного виконання.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору позики № 27/11/12, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 3 статті 1049 Цивільного кодексу України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Судом встановлено, що 27.11.2012 позивач перерахував відповідачу грошові кошти (позику) у розмірі 35000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 2501 від 27.11.2012 (призначення платежу - надання позики згідно з Договором позики № 27/11/12 від 27.11.2012), належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.2 Договору позики № 27/11/12 остаточною датою повернення позики є 10.12.2012.

Відповідно до п. 4.3 Договору позики № 27/11/12 після закінчення строку, визначеного у п. 3.2 цього Договору, позичальник зобов'язується протягом одного календарного дня повернути позикодавцеві позику.

Тобто, положеннями п. 4.3 Договору позики № 27/11/12 сторони, фактично, продовжили кінцевий строк повернення відповідачем позики (визначений пунктом 3.2 Договору позики № 27/11/12) на один календарний день.

Таким чином, враховуючи положення п.п. 3.2 та 4.3 Договору позики № 27/11/12, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був повернути позику у розмірі 35000 грн. 00 коп. у строк до 11.12.2012 (включно).

Втім, відповідач не повернув позивачу позику у розмірі 35000 грн. 00 коп. у строк до 11.12.2012 (включно), що не було спростовано відповідачем, зокрема відповідачем не надано суду доказів повернення позивачу грошових коштів у розмірі 35000 грн. 00 коп. (платіжного доручення, банківської виписки, тощо).

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, позивач надав відповідачу позику за Договором позики № 27/11/12 від 27.11.2012 у розмірі 35000 грн. 00 коп., тоді як відповідач у встановлені договором позики строки не повернув позивачу позику у розмірі 35000 грн. 00 коп., у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 35000 грн. 00 коп.

Наявність та обсяг заборгованості Приватного підприємства «Фабрика жалюзі «Тріал» у розмірі 35000 грн. 00 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс»-ГУВ в частині стягнення з Приватного підприємства «Фабрика жалюзі «Тріал» суми основного боргу у розмірі 35000 грн. 00 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку з повернення позики у розмірі 35000 грн. 00 коп., позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 56000 грн. 00 коп. за період з 11.12.2012 по 12.01.2013 (відповідно до письмових пояснень, поданих у судовому засіданні 19.01.2016).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 5.4 Договору позики № 27/11/12 при порушенні позичальником строку повернення позики, вказаного у п. 3.2 цього договору, він повинен сплатити на поточний рахунок позикодавця пеню у розмірі 5% від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики. Сторони домовились, що термін нарахування пені по даному договору не обмежується. Пеня по даному договору може бути нарахована за період прострочення понад шість місяців.

При цьому, сторони визначили пеню за порушення строків повернення відповідачем позики у розмірі 5% від розміру позики за кожен день прострочення повернення, та виходячи саме з такого розміру пені (5% від розміру позики) позивач здійснював розрахунок пені.

Однак, суд зазначає, що стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» від 29.05.2013 № 12, господарським судам слід мати на увазі, що з огляду на положення частини шостої статті 231, частини другої статті 343 ГК України та статей 1 і 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" яким би способом не визначався в договорі оренди (найму) розмір пені за прострочення платежу за відповідним зобов'язанням, стягнуто може бути лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена з урахуванням подвійної облікової ставки Національного банку України.

Крім того, судом встановлено, що позивач нараховує пеню, починаючи з 11.12.2012 (відповідно до письмових пояснень, поданих у судовому засіданні 19.01.2016).

Однак, зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що відповідач повинен був повернути позивачу позику у строк до 11.12.2012 (включно), обґрунтованим початком для нарахування пені є 12.12.2012.

Враховуючи вищевикладене, суд здійснив власний розрахунок пені (в межах заявленого позивачем періоду нарахування та застосовуючи облікову ставку НБУ, що діяла у цей період, а також беручи до уваги кількість календарних днів у році (2012 рік - 366 днів, 2013 рік - 365 днів):

Сума заборгованостіСтрок повернення позикиПеріод прострочення (нарахування пені)Розмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення, грн.
35000,00 грн.11.12.201212.12.2012 - 31.12.20127,5%286,89 грн.
35000,00 грн.11.12.201201.01.2013 - 12.01.20137,5%172,60 грн.
Всього:459,49 грн.
Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс»-ГУВ в частині стягнення з Приватного підприємства «Фабрика жалюзі «Тріал» пені у розмірі 56000 грн. 00 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 459 грн. 49 коп.

Також, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання (повернення позики) позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3034 грн. 93 коп. за період з 11.12.2012 по 31.10.2015 (відповідно до письмових уточнень, поданих у судовому засіданні 19.01.2016).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивач нараховує 3% річних починаючи з 11.12.2012 (відповідно до письмових уточнень, поданих у судовому засіданні 19.01.2016).

Однак, зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що відповідач повинен був повернути позивачу позику у строк до 11.12.2012 (включно), обґрунтованим початком для нарахування 3% річних є 12.12.2012.

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок 3% річних (в межах заявленого позивачем періоду нарахування та беручи до уваги кількість календарних днів у році (2012 рік - 366 днів, 2013 рік - 365 днів):

Сума заборгованостіСтрок повернення позикиПеріод прострочення (нарахування 3% річних)Кількість днів простроченняСума 3% річних, грн.
35000,00 грн.11.12.201212.12.2012 - 31.12.20122057,38
35000,00 грн.11.12.201201.01.2013 - 31.10.74,52
Всього:3031 грн. 90 коп.
Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс»-ГУВ в чатсині стягнення з Приватного підприємства «Фабрика жалюзі «Тріал» 3% річних у розмірі 3034 грн. 93 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 3031 грн. 90 коп.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 10115 грн. 00 коп. за період з січня 2013 року по жовтень 2015 року.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р., при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно потрібно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс»-ГУВ в частині стягнення з Приватного підприємства «Фабрика жалюзі «Тріал» інфляційних втрат у розмірі 10115 грн. 00 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Фабрика жалюзі «Тріал» (02094, м. Київ, бульвар Верховної Ради, буд. 21; ідентифікаційний код: 34185508) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс»-ГУВ (04060, м. Київ, вул. Вавілових, буд. 9; ідентифікаційний код: 21454946) суму основного боргу у розмірі 35000 (тридцять п'ять тисяч) грн. 00 коп., пеню у розмірі 459 (чотириста п'ятдесят дев'ять) грн. 49 коп., 3% річних у розмірі 3031 (три тисячі тридцять одна) грн. 90 коп., інфляційні втрати у розмірі 10115 (десять тисяч сто п'ятнадцять) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 729 (сімсот двадцять дев'ять) грн. 10 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 22.01.2016

Суддя І.М. Отрош