РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2016 р. Справа № 903/134/13-г

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Гулова А.Г. ,

судді Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Драчук В.М.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача 1 - ОСОБА_1, довіреність в справі;

відповідача 2 - ОСОБА_1, довіреність в справі; ОСОБА_2, довіреність в справі;

відповідача 3 - ОСОБА_3, довіреність в справі.

третьої особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс

на рішення господарського суду Волинської області від 09.09.15 р.

у справі № 903/134/13-г (суддя Кравчук Віктор Оксентійович )

за позовом Арбітражного керуючого Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Сервіс Плюс" ОСОБА_4

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_3 -Україна ЛТД

відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_5 Україна

відповідача 3: Товариства з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 3 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Побутрембудматеріали"

про визнання правочинів недійсними

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 р. у зв'язку із перебування у відпустці судді Грязнова В.В. та відповідно до п. 6.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі № 903/134/13-г визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Гулова А.Г., суддя Бучинська Г.Б.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду від 09.09.2015р.у справі № 903/134/13-г відмовлено у задоволені позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.07.2013р., укладеного між ТзОВ Вірго-Україна ЛТД та ТзОВОСОБА_5 Україна та повернення майна Товариству Техно-Сервіс Плюс.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд керувався положеннями ст. 16, 215, 216, 387, 388 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, п.п. 10, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та прийшов до висновку, що нерухоме майно малий комплекс обслуговування автотранспорту площею 639,2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А був придбаний ТзОВ ОСОБА_5 Україна за відплатним договором і останнє не знало, і не могло знати про те, що ТзОВ Вірго-Україна ЛТД не мало права відчужувати майновий комплекс. ТзОВ ОСОБА_5 Україна є добросовісним набувачем малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639,2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А. Оскільки, ТзОВ Техно-Сервіс Плюс не було стороною договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 09.07.2013р., укладеного між від ТзОВ Вірго-Україна ЛТД та ТзОВ ОСОБА_5 Україна, то позовна вимога в частині визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу, за яким майно було передано від ТзОВ Вірго-Україна ЛТД до ТзОВ ОСОБА_5 Україна з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України та повернення майна у відповідності до ст.216 ЦК України є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Не погодившись з постановленим рішенням відповідач 3 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно Сервіс Плюс» звернулось з апеляційною скаргою, в якій вказує, що оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права.

Апелянт у скарзі наголошує, що господарський суд Волинської області помилково прийшов до висновку, що нерухоме майно було придбано ТзОВ «ОСОБА_5 Україна» за відплатним договором і останнє не знало і не могло знати про те, що ТзОВ «Вірго-Україна» ЛТД» не мало права відчужувати майновий комплекс - не відповідає дійсності та спростовується матеріалами судової справи.

Так, в спірному договорі купівлі-продажу від 09.07.2013 р. в пункті 3.2. зазначається про те, що грошові кошти у розмірі, зазначеному у п.3.1. цього договору, сплачені покупцем (ТОВ "ОСОБА_5 Україна") повністю на поточний рахунок продавця (ТОВ "Вірго-Україна ЛТД") під час укладення цього договору сторонами та його нотаріального посвідчення.

Натомість, в матеріалах справи відсутні платіжні документи, якими підтверджено здійснення ТОВ "ОСОБА_5 Україна" оплати за вказаним договором купівлі-продажу від 09.07.2013.

Докази здійснення оплати за спірним договором не були надані ні суду першої, ні суду апеляційної, ні суду касаційної інстанції (під час попередніх розглядів справи). Дані докази оплати не надані і під час розгляду справи у господарському суді Волинської області 09.09.2015 року.

Більше того, у матеріалах судової справи міститься Довідка (Відповідь на запит) Слідчого Данильчук Т.В. Слідчого управління МВС України у Волинській області МВС № 12/7-570 від 02.02.2015 року (а.с. № 110) у відповідності до якої - «ТОВ «ОСОБА_5 Україна» в період часу з 01.01.2013 року по 16.09.2013 року не здійснювало розрахунків із ТОВ «Вірго-Україна» ЛТД шляхом перерахування грошових коштів в сумі 5 614 931,00 грн. на рахунок останнього № 301, відкритий у ПАТ «БАНК Петрокоммерц-Україна» в м. Києві, про що зазначено у ст. 3 («Ціна договору та порядок проведення розрахунків») договору купівлі-продажу.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "ОСОБА_5 Україна" та ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" знаходяться за однією адресою: м. Київ, вул. Старовокзальна, 13, оф.2. Під час розгляду справи у Вищому господарському суді України - 05 лютого 2015 року, представниками даних товариств було пояснено, що вищевказані Товариства перебувають в одному приміщенні.

У матеріалах справи містяться витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців по юридичним особам: ТОВ «Вірго-Україна» ЛТД та по ТОВ «ОСОБА_5 Україна». У відповідності до даних Витягів, вищевказані юридичні особи - знаходяться за однією адресою: м. Київ, вул. Старовокзальна, 13, оф.2., а тому покликання в оскаржуваному рішенні на те, що «ОСОБА_5 Україна» не знало і не могло знати про те, що ТзОВ «Вірго-Україна» ЛТД не мало права відчуджувати майновий комплекс суперечить матералам справи. Вважає, що ТОВ «ОСОБА_5 Україна» є добросовісним набувачем в розумінні ст. 330, 388 ЦК України є неприпустимим та таким, що спростовується матеріалами судової справи.

Просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 09.09.2015 року у справі № 903/134/13-г та прийняти нове рішення , в якому просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.10.2015 року у справі № 903/134/13-г колегією суддів у складі головуюча суддя - Гудак А.В., судді - Сініцина Л.М., Олексюк Г.Є., апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 18.11.2015 р.

Відповідно до розпорядження голови суду від 17.11.2015 року у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Сініциної Л.М. та відповідно до п. 6.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі № 903/134/13-г визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Гулова А.Г., суддя Олексюк Г.Є.

18.11.2015 року від члена колегії суддів Олексюк Г.Є. надійшла заява про самовідвід.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.11.2015 р. заяву судді Олексюк Г.Є., у складі колегії суддів: головуюча суддя - Гудак А.В., судді Гулова А.Г., Олексюк Г.Є., про самовідвід, заявлений у справі № 903/134/13-г господарського суду Волинської області, задоволено. Відведено суддю Олексюк Г.Є. від участі у розгляді справи №903/134/13-г.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 18.11.2015 р. у зв'язку із задоволенням заяви про самовідвід судді Олексюк Г.Є. та відповідно до п. 6.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі № 903/134/13-г визначено колегію суддів у новому складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Гулова А.Г., суддя Грязнов В.В. та призначено розгляд справи на 10.12.2015 р.

04.12.2015 р. на адресу суду від відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс надійшло клопотання про залучення третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в якому відповідач 3 просить залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс до участі у справі № 903/134/13-г Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Побутрембудматеріали (Київська область, Кагарлицький район, с. Леонівка, 62 км автодороги "Київ-Знам'янка") у зв'язку з тим, що станом на 02.12.2015 р. власником нерухомого майна: малого комплексу обслуговування автотранспорту, що знаходиться за адресою: Волинська область, Любомльський район, с. Старовойтове, вул. Прикордонників, 7 а, є Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Побутрембудматеріали", а тому рішення у справі № 903/134/13-г щодо визнання правочинів недійсними та повернення у власність майна відповідача 3, а саме малого комплексу обслуговування автотранспорту, що знаходиться за адресою: Волинська область, Любомльський район, с. Старовойтове, вул. Прикордонників, 7 а, буде впливати на права та обов'язки Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Побутрембудматеріали".

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 р. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 3 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Побутрембудматеріали" та відкладено розгляд справи на 11.01.2016 р.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 р. у зв'язку із перебування у відпустці судді Грязнова В.В. та відповідно до п. 6.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі № 903/134/13-г визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Гулова А.Г., суддя Бучинська Г.Б.

06.01.2016 р. на адресу суду електронними засобами зв'язку від відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги на рішення господарського суду Волинської області від 09.09.2015 р. у справі № 903/134/13-г, в якому відповідач 3 просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 09.09.2015 р. у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Арбітражного керуючого Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Сервіс Плюс" ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі (в тому числі, в частині визнання договору купівлі-продажу від 09.07.2013 р., укладеного між ТзОВ "ОСОБА_3 Україна" ЛТД та ТзОВ "ОСОБА_5 Україна" недійсним та повернення майна ТзОВ "Техно-Сервіс Плюс).

11.01.2016 р. на адресу суду від відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 Україна" ЛТД надійшла заява, в якій відповідач 1 просить долучити до матеріалів справи копію постанови про закриття кримінального провадження від 25.12.2015 р. у справі № 903/134/13- г, якою кримінальне провадження №0000008 за фактом надання 30.10.2012 посадовими особами виконавчого комітету Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області незаконних переваг ТзОВ "ОСОБА_3 -Україна" при винесенні рішення №56, на оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна - малого комплексу для обслуговування автомобілів з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 364 КК України - закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення; кримінальне провадження №0000008 за фактом заволодння у вересні - жовтні 2012 року посадовими особами ТзОВ "ОСОБА_3 -Україна ЛТД", шляхом зловживання своїм службовим становищем заволоділи вищевказаним об'єктом нерухомого майна, який належав на праві приватної власності ТзОВ "Техно-Сервіс Плюс", з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч 4 ст 191 КК України - закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення; кримінальне провадження №0000008 за фактом вчинення 27.05.2013 службовими особами відділу Державної виконавчої служби Любомльського управління юстиції, зловживання своїм службовим становищем, що виразилось у незаконному звільнені з - під арешту майна, а саме - малого комплексу обслуговування автомобілів, з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч 2 ст 364 КК України - закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення

11.01.2016 р. на адресу суду електронними засобами зв'язку від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Побутрембудматеріали" надійшов лист № 29/01-12 від 29.12.2015 р., в якому третя особа підтримує вимоги апеляційної скарги відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс та просить провести розгляд справи без участі представника третьої особи.

Представник позивача в судове засідання 11.01.2016 р. не зявився, про час, дату і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив (а.с. 159, т. 5).

Представник відповідача 3 в судовому засіданні 11.01.2016 р. підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а тому просить його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити, оскільки в рішенні суду першої інстанції відмовлено в поверненні майна, яке рішенням господарського суду Волинської області від 26 серпня 2014 року, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2014 р., постановою Вищого господарського суду України від 5 лютого 2015 року залишено без змін щодо повернення майна Товариству Техно-Сервіс Плюс.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні 11.01.2016 р. заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники відповідача 2 в судовому засіданні 11.01.2016 р. заперечили проти доводів апеляційної скарги та надали пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважають, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників позивача та третьої особи, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та третьої особи та за наявними в матеріалах справи доказами.

Заслухавши пояснення представників відповідачів 1, 2 та 3, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно Сервіс Плюс» підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, рішенням господарського суду Волинської області від 05.02.2014 р. у справі № 903/134/13- г: позов задоволено повністю; визнано недійсним правочин щодо відчуження нерухомого майна, а саме малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А, що був оформлений Актом приймання передачі (без дати та номеру), у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» до ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД»; визнано недійсним Договір купівлі - проваджу від 09.07.2013 р., що посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_6 09.07.2013р. та зареєстрований в реєстрі за №2649, а саме щодо відчуження нерухомого майна, а саме: малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський район, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А та був укладений між ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД» та ТзОВ «ОСОБА_5 Україна», у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД» до ТзОВ «ОСОБА_5 Україна»; повернуто ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» комплекс обслуговування автотранспорту, розташованого в с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд №7А, площа забудови 772, 40 кв.м., поверхів 1, обєм будинку 2394 куб. м., загальна площа 639, 20 кв.м., площа нежитлових приміщень 639, 20 кв.м.; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 - Україна ЛТД" на користь арбітражного керучючого ОСОБА_4 2 007, 25 грн. витрат по сплаті судового збору; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_5 Україна" на користь арбітражного керучючого ОСОБА_4 2 007, 25 грн. витрат по сплаті судового збору. Управлінню Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області повернути арбітражному керуючому ОСОБА_4 з державного бюджету 142, 00 грн. судового збору сплаченого згідно квитанції №ПН1081534 від 26.12.2013р. (оригінал квитанції знаходиться в матеріалах справи). Управлінню Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області повернути арбітражному керуючому ОСОБА_4 з державного бюджету 106, 50 грн. судового збору сплаченого згідно квитанції №ПН1081576 від 26.12.2013р. (оригінал квитанції знаходиться в матеріалах справи) (а.с. 191-196, т. 1).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.03.2014 р. рішення господарського суду Волинської області від 05.02.2014 р. скасовано; прийнято нове судове рішення, яким в позові відмовлено (а.с. 129-134, т.2).

Постановою Вищого господарського суду України від 03.07.2014 р. постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.03.2014 р. та рішення господарського суду Волинської області від 05.02.2014 р. скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Волинської області (а.с. 220-229, т.2).

Рішенням господарського суду Волинської області від 26.08.2014 р., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.11.2014 позов задоволено повністю; визнано недійсним правочин щодо відчуження нерухомого майна, у відповідності до якого майно було передано від ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" до ТОВ "Вірго-Україна ЛТД"; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 09.07.2013, що був укладений між ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" та ТОВ "ОСОБА_5 Україна", у відповідності до якого майно було передано від ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" до ТОВ "ОСОБА_5 Україна"; повернуто ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" нерухоме майно (а.с. 13-17, 170-177, т. 3).

Постановою Вищого господарського суду від 05.02.015 р. у справі № 903/134/13-г касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вірго-України ЛТД» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_5 Україна» залишено без задоволення. Рішення господарського суду Волинської області від 26.08.2014 р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 14.11.2014 р. у справі № 903/134/13- г залишено без змін (а.с.113-118 т.4).

Постановою Верховного Суду України від 29.04.2015р. №3-62гс15 постанову Вищого господарського суду України від 05.02.2015 року в частині залишення без змін постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2014 року та рішення господарського суду Волинської області від 26 серпня 2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 9 липня 2013 року, за яким майно було передано від ТзОВ Вірго-Україна ЛТД до ТзОВ ОСОБА_5 Україна, скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції. В іншій частині постанову Вищого господарського суду України від 5 лютого 2015 року у справі № 903/134/13-г залишено без змін (а.с. 207-209, зворот т.4), зокрема, щодо визнання недійсним правочину щодо відчуження нерухомого майна, а саме малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А, що був оформлений Актом приймання передачі (без дати та номеру), у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» до ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД", повернення ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» комплекс обслуговування автотранспорту, розташованого в с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд №7А, площа забудови 772, 40 кв.м., поверхів 1, обєм будинку 2394 куб. м., загальна площа 639, 20 кв.м., площа нежитлових приміщень 639, 20 кв.м.

В обґрунтування постанови Верховний Суд України зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

В подальшому, постановою Вищого господарського суду від 08.07.2015 р. у справі № 903/134/13-г касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Україна ЛТД» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_5 Україна» задоволені частково. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 14.11.2014 р. та рішення господарського суду Волинської області від 26.08.2014 р. у справі № 903/134/13-г в частині визнання недійним договору купівлі продажу від 09.07.2013 року ,за яким майно передано від ТОВ «ОСОБА_3 Україна ЛТД»» до ТОВ «ОСОБА_5 Україна» ,скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до господарського суду Волинської області (а.с. 247-252, т. 4).

Відповідно до вказівок визначених вищевказаних постановах касаційної інстанції та наявними матеріалами справи, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як встановлено господарським судом Волинської області 14 вересня 2012 року на загальних зборах учасників ТзОВ Техно-Сервіс Плюс були прийняті рішення, оформлені протоколами № 25 та № 26. (а.с. 5 - 5-01, 166, т. 3)

Згідно з протоколом № 25 вирішено реорганізувати ТзОВ Техно-Сервіс Плюс шляхом виділення частини майна підприємства його учаснику ТзОВ Вірго-Україна ЛТД; виділити нерухоме майно загальною вартістю 5 757 670,00 грн і частину зобовязань підприємства, а саме кредиторську заборгованість перед ТзОВ Вірго-Україна ЛТД на загальну суму 5 757 670,00 грн.

На виконання рішення загальних зборів № 25 було складено акт приймання-передачі без дати та номера, за яким ТзОВ Техно-Сервіс Плюс передало у власність ТзОВ Вірго-Україна ЛТД нерухоме майно (а.с. 19, т. 1).

Згідно з протоколом № 26 вирішено вивести ТзОВ Вірго-Україна ЛТД зі складу учасників ТзОВ Техно-Сервіс Плюс.

У подальшому нерухоме майно було відчужено за договором купівлі-продажу, укладеним між ТзОВ Вірго-Україна ЛТД, як продавцем і ТзОВ ОСОБА_5 Україна, як покупцем (а.с. 115-117, т.1).

На момент видачі ТзОВ Вірго-Україна ЛТД свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 листопада 2012 року існувала заборона на його відчуження, що підтверджується витягом із Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 30 жовтня 2012 року № 38535200 (а.с. 14, т. 1).

Нерухоме майно було описано та арештовано заступником начальника ВДВС Любомльського РУЮ ОСОБА_7, про що складено акт опису й арешту від 9 листопада 2012 року, відповідно до якого зазначений обєкт нерухомого майна арештований та переданий директору ТзОВ Техно-Сервіс Плюс на відповідальне зберігання (а.с. 15-18, т.1).

Позивач вважаючи, що відчуження нерухомого майна вчинено з порушенням вимог закону, а тому укладені між ТзОВ Техно-Сервіс Плюс та ТзОВ Вірго-Україна ЛТД, а в подальшому між від ТзОВ Вірго-Україна ЛТД та ТзОВ ОСОБА_5 Україна договори купівлі-продажу нерухомого майна повинні бути визнані недійсними та застосовані наслідки визнання правочинів недійсними шляхом повернення майна попередньому власнику ТзОВ Техно-Сервіс Плюс.

Аналізуючи зазначені обставини справи, судова колегія апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати такі положення чинного законодавства України.

Так, підстави недійсності правочину встановлені статтями 203 та 215,216 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Виходячи зі змісту частини першої статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Одночасно, згідно з частиною третьою статті 216 ЦК України загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Крім того, Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності.

Зокрема, статтею 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Верховний Суд України у листі від 01.04.2014 р. Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України зазначив що, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Вказана правова позиція висвітлена і у постановах Вищого господарського суду України від 04.12.2012 р. у справі №23/133, від 11.12.2012 р. у справі №56/68 та постановах Верховного Суду України у справі № 58/68 від 11.12.2012 р., № 65 гс15 від 11.12.2012 р., 3-62гс15 від 29.04.2015 р.

Таким чином, колегія суддів вважає помилкові доводи апелянта викладені у скарзі та суперечать вищезазначеним нормам діючого законодавства України.

Крім того, судова колегія зауважує, що згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ст. 215 Цивільного кодексу України особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом і знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, ТзОВ ОСОБА_5 Україна є добросовісним набувачем малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639,2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А за відплатним договором купівлі продажу від 09.07.2013 р. вищезазначеного нерухомого майна.

Так, ТзОВ ОСОБА_5 Україна не було стороною договору купівлі продажу спірного нерухомого майна від 09.07.2013 р., укладеного між від ТзОВ Вірго-Україна ЛТД та ТзОВ ОСОБА_5 Україна, таким чином позовна вимога в частині визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу, за яким майно було передано від ТзОВ Вірго-Україна ЛТД до ТзОВ ОСОБА_5 Україна з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України та повернення майна у відповідності до ст. 216 ЦК України є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Нерухоме майно малий комплекс обслуговування автотранспорту площею 639,2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с. Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А був придбаний ТзОВ ОСОБА_5 Україна за відплатним договором і останнє не знало, і не могло знати про те, що ТзОВ Вірго-Україна ЛТД не мало права відчужувати майновий комплекс.

Тобто, ТзОВ ОСОБА_5 Україна є добросовісним набувачем малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639,2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А.

Враховуючи Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд заяв судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України, січень-вересень 2015 року та у постанові Верховного Суду України від 29.04.2015 р. у справі № 3-62гс15, а саме у разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Таким чином, колегія суддів відзначає, що до даних правовідносин необхідно застосовувати спосіб захисту у формі віндикаційного позову, зокрема витребовування майна від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, а не визнання недійсним договору купівлі-продажу від 9 липня 2013 року, за яким майно було передано від ТзОВ Вірго-Україна ЛТД до ТзОВ ОСОБА_5 Україна.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач - арбітражний керуючий Товариства з обмеженою відповідальністю Техно - Сервіс Плюс ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Вірго-Україна ЛТД, Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_5 Україна, Товариства з обмеженою відповідальністю Техно - Сервіс Плюс, в якому просить:

- визнати недійсним правочин щодо відчуження нерухомого майна, а саме малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А, що був оформлений Актом приймання передачі (без дати та номеру), у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ Техно-Сервіс Плюс до ТзОВ Вірго-Україна ЛТД;

- визнати недійсним правочин щодо відчуження нерухомого майна, а саме - малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А, що був оформлений договором купівлі-продажу та був укладений між ТзОВ Вірго-Україна ЛТД та ТзОВ ОСОБА_5 Україна у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ Вірго-Україна ЛТД до ТзОВ ОСОБА_5 Україна;

- застосувати наслідки визнання правочинів недійсними шляхом повернення майна попередньому власнику ТзОВ Техно-Сервіс Плюс (а.с. 2-8, т.1).

Рішенням господарського суду Волинської області у справі №903/134/13-г від 05.02.2014р. даний позов задоволено повністю. Визнано недійсним правочин щодо відчуження нерухомого майна, а саме малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А, що був оформлений Актом приймання-передачі (без дати та номеру), у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» до ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД». Визнано недійсним Договір купівлі - проваджу від 09.07.2013 р., що посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_6 09.07.2013 р. та зареєстрований в реєстрі за №2649, а саме щодо відчуження нерухомого майна, а саме: малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область , Любомльський район, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А та був укладений між ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД» та ТзОВ «ОСОБА_5 Україна», у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД» до ТзОВ «ОСОБА_5 Україна». Повернуто ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» комплекс обслуговування автотранспорту, розташованого в с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд №7А, площа забудови 772, 40 кв.м, поверхів 1, обєм будинку 2 394 куб. м., загальна площа 639, 20 кв.м, площа нежитлових приміщень 639, 20 кв.м (а.с. 191-196, т. 1).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.03.2014 р. рішення господарського суду від 05.02.2014 р. скасовано; прийнято нове судове рішення, яким в позові відмовлено (а.с. 129-134, т.2).

Постановою Вищого господарського суду України від 03.07.2014 р. постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.03.2014 р. та рішення господарського суду Волинської області від 05.02.2014 р. у вказаній справі скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Волинської області (а.с. 220-229, т.2).

Рішенням господарського суду Волинської області від 26.08.2014 р., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.11.2014 р. позов задоволено повністю; визнано недійсним правочин щодо відчуження нерухомого майна, у відповідності до якого майно було передано від ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" до ТОВ "Вірго-Україна ЛТД"; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 09.07.2013, що був укладений між ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" та ТОВ "ОСОБА_5 Україна", у відповідності до якого майно було передано від ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" до ТОВ "ОСОБА_5 Україна"; повернуто ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" нерухоме майно (а.с. 13-17, 170-177, т. 3).

Постановою Вищого господарського суду від 05.02.2015 р. у справі № 903/134/13-г касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Вірго-України ЛТД та Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_5 Україна залишено без задоволення. Рішення господарського суду Волинської області від 26.08.2014 р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 14.11.2014 р. у справі № 903/134/13- г залишено без змін (а.с.113-118 т.4).

Постановою Верховного суду України від 29.04.2015 р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_5 Україна задоволено частково. Постанову Вищого господарського суду України від 5 лютого 2015 року в частині залишення без змін постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2014 року та рішення господарського суду Волинської області від 26 серпня 2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 9 липня 2013 року, за яким майно було передано від ТОВ Вірго-Україна ЛТД до ТОВ ОСОБА_5 Україна, скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції. В іншій частині постанову Вищого господарського суду України від 5 лютого 2015 року у справі № 903/134/13-г залишено без змін (а.с. 207-209, зворот т.4).

Постановою Вищого господарського суду України від 08.07.2015 р. у справі № 903/134/-13-г касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вірго-Україна ЛТД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_5 Україна" задоволено частково. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 14.11.2014 року та рішення Господарського суду Волинської області від 26.08.2014 року у справі № 903/134/13-г в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09 липня 2013 року, за яким майно передано від ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" до ТОВ "ОСОБА_5 Україна", скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до Господарського суду Волинської області (а.с. 247-252, т. 4).

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що рішенням господарського суду від 09.09.2015 р.у справі № 903/134/13-г, яке оскаржується відповідачем 3 - Товариством з обмеженою відповідальністю «ТехноСервіс Плюс», в позові Арбітражного керуючого Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс» ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вірго-Україна ЛТД», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_5 Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «ТехноСервіс Плюс» про визнання правочинів недійсними та повернення майна Товариству з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс» відмовлено (а.с. 60-64, т. 5).

Судова колегія апеляційної інстанції не погоджується із твердженням апелянта, що фактично у даній справі задоволено віндикаційний позов, яким повернуто майно Товариству з обмеженою відповідальністю «ТехноСервіс Плюс», оскільки із змісту позовної заяви та прохальної частини позовної заяви (п. 4 позовна вимога: застосувати наслідки визнання правочинів недійсними шляхом повернення майна попередньому власнику ТзОВ "Техно-Мервіс Плюс"), судових рішень (рішення господарського суду Волинської області від 26.08.2014 р., постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14.11.2014 р., постанови Вищого господарського суду від 05.02.2015 р.) вбачається застосування правового механізму, передбаченого ст.ст. 215, 216 ЦК України, а не ст. ст. 387, 388 ЦК України та як наслідок витребування майна з незаконного володіння (комплекс обслуговування автотранспорту, розташованого в с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд №7А, площа забудови 772, 40 кв.м, поверхів 1, обєм будинку 2 394 куб. м., загальна площа 639, 20 кв.м, площа нежитлових приміщень 639, 20 кв.м). Дана позовна вимога (повернення майна Товариству з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс») розглянута по суті та не скасована апеляційною та касаційними інстанціями, а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для розгляду та скасування розглянутої позовної вимоги (повернення майна Товариству з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс»), яка залишена в силі також й постановою Верховного Суду України від 29.04.2015 р. у даній справі.

Тобто, рішення господарського суду від 09.09.2015 р. у справі № 903/134/13-г в частині відмови повернення майна Товариству з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс» суперечить висновкам, які викладені в постанові Верховного суду України від 29.04.2015 р., якою позовна вимога про повернення майна Товариству з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс, що задоволена судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України у вищевказаних постановах (щодо повернення Товариству з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс комплексу обслуговування автотранспорту, розташованого в с. Старовойтове, вул. Прикордонників, буд № 7А, площа забудови 772, 40 кв.м, поверхів 1, обєм будинку 2394 куб. м, загальна площа 639, 20 кв.м, площа нежитлових приміщень 639, 20 кв.м), не скасована Верховним Судом України, а тому колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що рішення господарського суду Волинської області від 09.09.2015 р. у справі № 903/134/13-г підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про повернення майна Товариству з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс.

За змістом статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Однак, за правилами ст. 34 ГПК України докази, якими сторони обгрунтовують свої доводи та заперечення повинні бути належними та допустимими. Особливістю судових доказів є те, що вони виступають в якості гарантії достовірності одержаної судом інформації, оскільки на підставі їх оцінки в сукупності за правилами ст.ст. 4-7 та 43 господарський суд приймає судове рішення іменем України.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та факти, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. В силу частини 2 статті 22 ГПК України сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (частина 2 статті 43 ГПК України), якими в силу статті 32 даного Кодексу є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Розподіл обов'язку доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин справи покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Отже, судова колегія приходить до висновку, що доводи скаржника підлягають частковму задоволенню.

Згідно із п. 2 ч.1 ст.103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги (подання) має скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Відповідно до положень ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом

Сукупність вищезазначеного дає підстави дійти до висновку про неповне з'ясування місцевим господарським судом фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс підлягає частковому задовленню, а рішення господарського суду Волинської області від 09.09.2015 р. у справі № 903/134/13-г скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про повернення майна Товариству з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс, в решті рішення щодо відмови у задоволені позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.07.2013р., укладеного між ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД" та ТзОВ "ОСОБА_5 Україна" залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс задоволити частково.

Рішення господарського суду Волинської області від 09.09.2015 р. у справі № 903/134/13-г скасувати в частині відмови у задоволенні позову про повернення майна Товариству з обмеженою відповідальністю Техно-Сервіс Плюс.

В решті рішення залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

3. Справу № 903/134/13-г повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Бучинська Г.Б.