РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року Справа № 902/1213/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача 1: представник не прибув;

від відповідача 2: представник не прибув;

від третьої особи: представник не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" на рішення господарського суду Вінницької області від 02.11.15р. у справі № 902/1213/15 (суддя Яремчук Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест"

до відповідача 1: Публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго"

до відповідача 1: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4

про визнання договору № BI-315800 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Бізнесторгінвест» (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Вінницької області з позовною заявою (том 1, а.с. 3-6) до Публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго» (надалі - Відповідач 1) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (надалі - Відповідач 2) про визнання недійсним договору № ВІ-315800 від 20 травня 2014 року укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 про постачання електричної енергії на об'єкт по АДРЕСА_1 без застосування наслідків недійсності правочину.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 6 жовтня 2015 року (том 1, а.с. 114-115) було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 (надалі - Третя особа).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 2 листопада 2015 року (том 2, а.с. 40-48) в справі № 902/1213/15 з підстав, вказаних у цьому рішенні, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (том 3, а.с. 53-57) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Вінницької області від 2 листопада 2015 року № 902/1213/15 в даній справі скасувати, прийняти нове рішення яким визнати недійсним договір про постачання електричної енергії.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом прийняте рішення з порушенням норм процесуального права, висновки, зроблені судом першої інстанції не відповідають обставинам справи. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що відповідно до вимог чинного законодавства, а саме статтей 11, 14, 714, Закону України «Про електроенергетику», «Правил користування електричною енергією», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» укладати договори на постачання електричної енергії мають право лише споживачі, в яких наявні документи на право власності на майно, що є безпосередньо об'єктом електропостачання та дані об'єкти введено в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства. Апелянт зазначає, що має повне право на оскарження договору електропостачання, оскільки набув майнових прав на торгівельно-офісний центр по АДРЕСА_1, що зокрема встановлено судовим рішенням, а саме рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2013 року по справі № 6-25858cв14. Також, Позивач вважає, що договір про постачання електричної енергії повинен бути визнаний недійсним, оскільки: договір укладено зі сторони споживача особою, яка не мала права його укладати, оскільки не являється власником майна, що розташоване на торгівельно-офісний центр по АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 2 грудня 2015 року (том 3, а.с. 52) апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 13 січня 2016 року на 14 годину 50 хвилин.

Відповідач 1 подав відзив на апеляційну скаргу (том 3, а.с. 71-74) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач 2 подав відзив на апеляційну скаргу (том 3, а.с. 81-83) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники Відповідача та Третьої особи в судове засідання від 13 січня 2016 року не з'явилися. Про дату, час та місце розгляду справи Відповідач та Третя особа належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (том 3, а.с. 78-79). Причини неявки своїх повноважних представників суду не повідомили. Жодних клопотань від Відповідача та Третьої особи щодо відкладення розгляду справи до господарського суду апеляційної інстанції не надходило.

Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 2 грудня 2015 року явка сторін не була визнана обов'язковою.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного та враховуючи те, що в матеріалах справи міститься відзив на апеляційну скаргу як Відповідача так і Третьої особи, в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Відповідача та Третьої особи за навними в справі доказами.

В судовому засіданні від 13 січня 2016 року Позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення місцевого господарського суду і постановити нове, котрим задоволити позовні вимоги.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника Позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області без змін. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2014 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено договір № ВІ-315800 про постачання електричної енергії на об'єкт по АДРЕСА_1 (надалі - Договір; том 1, а.с. 12-19).

Відповідно до умов пункту 1.1 Договору: Відповідач 1 продає електричну енергію Відповідачу 2 для забезпечення пореб електроустановок Відповідача 2 із загальною дозволеною потужністю 35 кВТ, що вказана для кожного суб'єкту Відповідача 2 у додатку «Відомості про об'єкти Відповідача 2»; а Відповідач 2 оплачує Відповідачу 1 вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору та додатків до Договору, що є його невід'ємною частиною.

16 червня 2009 року між ОСОБА_5 та Третьою особою було укладено договір купівлі-продажу (надалі - Договір купівлі-продажу; том 1, а.с. 107).

Відповідно до пункту 1.1 Договору купівлі-продажу: ОСОБА_5 продав а Третя особа купила 9/100 часток торгівельного комплексу та офісу, що розташовані в АДРЕСА_1.

Торгівельний комплекс та офіс в цілому складається з приміщень: літ А: підвал-№-1-1 по №1-20, площею 277,9 кв.м; І поверх-приміщення № 2 з №2-1 по № 2-5, площею 175,2 кв.м., приміщення № 5 з 5-1 по 5-13, площею 118,3 кв.м.; ІІ поверх-приміщення з № 3-1 по № 3-18, площею 292,9 кв.м.: ІІІ поверх-приміщення з № 4-1 по № 4-16, площею 297,6 кв.м. Загальна площа -1161,9 кв.м.

Відповідно до правовстановлюючого документа та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 22731557 серії № 522932 від 14 травня 2009 року, виданого КП "Вінницьке бюро технічної інвентаризації", відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу складається з приміщень в будівлі літ. "А": ІІ-й поверх- приміщення з 3-2 по приміщення 3-13, площею 104,1 кв.м. Загальною площею -104,1 кв.м.

Відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу належить Продавцю на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, справа № 2-7333/08 від 17 жовтня 2008 року. Право власності на вказані приміщення зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" 11 січня 2008 року за реєстром № 102, в реєстровій книзі № 3фо, реєстраційний №25369549, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20878173 ( серії ССМ № 786256).

Пунктом 3.1 Договору купівлі-продажу визначено, що: ОСОБА_5 свідчить, що частка торгівельного комплексу та офіс, що відчужується, до цього часу нікому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною не перебуває, судового спору щодо неї немає, а також прав у третіх осіб (в тому числі за договорами, оренди, найм, чи шлюбним контрактом), як в межах України так і за її межами немає.

Згідно пункту 3.2 Договору купівлі-продажу, відсутність заборони відчуження перевірено по витягах до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Державного реєстру іпотек від 16 червня 2009 року, сформованих приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б..

В силу дії пункту 3.3 Договору купівлі-продажу, за твердження ОСОБА_5 відчужувана нерухомість знаходиться у стані, повністю придатному для її використання за цільовим призначенням.

Даний договір зареєстровано 28 червня 2009 року за номером витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23148392.

30 червня 2014 року між Відповідачем 2 (який іменується Повірений) та Третьою особою (Довіритель) було укладено договір доручення (надалі - Договір доручення; том 1, а.с. 94).

Згідно даного договору: Третя особа згідно цього договору доручає, а Відповідач 2 зобов'язався здійснювати управління об'єктом нежитлового приміщення (надалі-приміщення), яке знаходиться у володінні та користуванні Третьої особи, згідно з Договором купівлі-продажу № 1033 від 16 червня 2009 року, що розташоване за адресою АДРЕСА_1; приміщення, розташоване на 2 поверсі, загальною площею 104 кв.м.

Як вбачається із матеріалів справи, між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено Договір саме на підставі заяви Відповідача 2 № 1/09 від 15 вересня 2010 року.

Між тим, як зазначає Позивач, перебуваючи в статусі заінтересованої особи, права якої на його переконання порушено, з огляду на те, що Позивач майнові права на об'єкт електропостачання, набув, зокрема, як встановлено судовим рішенням, а саме, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2013 року у справі № 6-25858cв14, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним Договору про постачання електричної енергії.

Колегія суду дослідивши даний Договір в сукупності з нормами матеріального та процесуального права України зазначає наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору; до договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" N 02-5/111 від 12 березня 1999 року, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається саме на Позивача.

Відповідно до пункту 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин доповненнями.

В обґрунтування своєї позиції Позивач зазначає, що він є заінтересованою особою у справі щодо визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки володіє майновими правами на об'єкт нерухомості по АДРЕСА_1 Зокрема, Позивач, обгрунтовуючі свої позовні вимоги, посилається на рішення Ленінського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2008 року по справі № 2-7333/08 (том 1, а.с. 55-59).

Суд констатує, що в судових актах зазначено про те, що спірний об'єкт нерухомого майна не був прийнятий до експлуатації, а відтак право власності ОСОБА_5 на нього не виникло (том 1, а.с. 57).

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що Позивачем було залишено поза увагою й інші обставини встановлені рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 листопада 2012 року (за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна), а саме: "в той же час слід зазначити, що докази наявні у справі свідчать про участь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Бізнесторгінвест» в будівництві спірного об'єкту, однак конкретну долю цієї участі, а також права і обов'язки, які виникли у товариства та інших осіб у зв'язку з цим має вирішувати господарський суд у справі між цими юридичними особами. А тому, з цих підстав та з тих, що у даній справі сторонами є дві фізичні особи, жодна з яких не є належною у даному спорі, доводи осіб, які подали апеляційну та касаційну скарги з приводу участі у будівництві, його фінансуванні та прав на зведений об'єкт не можуть досліджуватись та встановлюватись певні факти у даній справі без участі всіх зацікавлених осіб".

З огляду на що, колегія суддів зазначає, що Позивач посилаючись на даний судовий акт вирізає із контексту судового рішення лише потрібну йому частину, залишаючи при цьому, поза увагою інші встановлені обставини, а саме котрі й також, засвідчують що його доля у будівництві об'єкту нерухомості по вулиці Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 14А у м. Вінниці також не визначено, як і не встановлено його право власності на зазначене торгівельно-офісне приміщення.

Також, колегія суду не приймає до уваги посилання Позивача на той факт, що право власності Позивача саме на електромережі підтверджено наступними доказами:

· договором № 20/09-001 від 20 вересня 2006 року, укладеним між Позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгівельна фірма «ДЛД» (генеральний підрядник), відповідно до пункту 1.1 котрого, предмет даного Договору є будівництво Торговельно-офісного центру по вулиці Воїнів-Інтернаціоналістів у місті Вінниці з інженерними мережами та благоустроєм земельної ділянки, загальна площа забудови 1200 кв.м. (том 1, а.с. 40-49);

· актами форми КБ-2в та форми КБ-3в (том 2, а.с. 2-227).

При цьому, колегія суду констатує, що дані документи в розумінні законодавства України не є правовстановлюючими документами, котрі засвідчують право власності Позивача на майно.

Також, судом береться до уваги й те, що в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2012 року (том 1,а.с. 100-101) зазначено, що передбачені чинним законодавством документи, які б свідчили, що право власності чи користування земельною ділянкою має Позивач відсутні, і таких документів ним в процесі розгляду справи не подано.

Положення частини п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що: правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, передбачає реальну можливість виконання досягнутого його учасниками волевиявлення.

При цьому, вимоги про визнання правочину недійсним можуть заявлятись як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси.

Доказами, наявними в матеріалах справи підтверджено, що станом на дату укладення Договору про постачання електричної енергії на об'єкт по АДРЕСА_1, вищевказаний об'єкт перебував у приватній власності Третьої особи, яка згідно Договору доручення повірила Відповідачу 2 здійснювати управління об'єктом нежитлового приміщення, яке знаходиться у володінні та користуванні Третьої особи, згідно з Договором купівлі-продажу № 1033 (що розташоване за адресою АДРЕСА_1., приміщення, розташоване на 2 поверсі, загальною площею 104 кв.м.).

За таких умов, колегія суддів констатує, що Позивачем не спростовано факту наявності правовстановлюючих документів як власника майна у Третьої особи, що стало однією із передумав для укладення із Відповідачем 1 Договору про постачання електричної енергії на об'єкт по АДРЕСА_1.

Відтак, колегія суддів не встановила правового зв'язку між укладеним Договором про постачання електричної енергії та порушенням прав і законних інтересів Позивача.

З урахуванням Законів України «Про електроенергетику» та «Про засади функціонування ринку електричної енергії України», Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, а також з огляду на положення пункту 5.4 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28, колегія суддів констатує, що для укладення договору про постачання електричної енергії, договору про технічне забезпечення електропостачання споживача або договору про спільне використання технологічних електричних мереж заявник (споживач, власник технологічних електричних мереж (основний споживач) або субспоживач) має надати відповідній організації, окрім заяви про укладення договору, зокрема, копію документа, яким визначено право власності чи користування на об'єкт (приміщення) або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об'єкта).

Як свідчать встановлені обставини в даній справі, при укладенні Договору про постачання електричної енергії, сторонами було дотримано визначеної для того Законом процедури. Так, зокрема, спірний Договір було укладено на підставі заяви Відповідача 2, а на підтвердження права власності (користування) об'єктом Відповідачем 2 було надано правовстановлюючі документи, зокрема: Договір купівлі - продажу, чинність якого доведено в судовому порядку за результатами апеляційного та касаційного провадження (рішення Ленінського районного суду від 25 липня 2012 року, ухвала апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2012 року, ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 5 листопада 2012 року; (том 1, а.с. 95-105); витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 23148392 від 28 червня 2009 року та за № 7398061 від 16 червня 2009 року (том 1, а.с. 108-109).

Наведені докази підтверджують, що спірний правочин орієнтований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, сторонами дотримано вимоги, визначені частиною 5 статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також, колегія суддів вважає за доцільне відзначити, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Натомість, з огляду на встановлені обставини у даній справі, правило, визначене статтею 216 Цивільного кодексу України, Позивачем не може бути застосоване по відношенню до своїх процесуальних контрагентів.

Згідно правовому висновку Верховного суду України (постанова від 7 листопада 2012 року в справі N9 6-107цс12), у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому є один із способів, передбачених главою 29 Цивільного кодексу України: віндикація (статті 387, 388 Цивільного кодексу України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності стаття392 Цивільного кодексу України - якщо річ вибула з володіння позивача, однак його право на неї взнається відповідачем.

Оскільки, Позивач не є і ніколи не був власником спірного майна, що стверджено матеріалами справи, а відтак жодним чином не може бути відновлено шляхом застосування реституції, як правового наслідку визнання Договору недійсним, оскільки він не був стороною оспорюваного Договору.

Враховуючи описане вище, колегія суддів доходить висновку, що у Позивача відсутнє порушене право, яке підлягає судовому захисту.

У позовній заяві як на підставу для визнання Договору недійсним, Позивач посилається на той факт, що згідно довідки інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області № 07-13-121 від 21 січня 2013 року (том 1, а.с. 38) об'єкт по вулиці Воїнів Інтернаціоналістів 14-А у м. Вінниці не введено в експлуатацію, і в інспекції відсутня інформація про прийняття в експлуатацію вищевказаного об'єкту, тому вважає, що Відповідачем 1 не перевірено безпечність постачання електроенергії на об'єкт що зазначений вище, не витребувано у Відповідача 2 документ про введення в експлуатацію торгівельно офісного ценру. З огляду на що, колегія суду зазначає таке.

Статтею 275 Господарського кодексу України встановлено, що: споживання електроенергії є договірним; відпуск електроенергії без оформлення договору енергопостачання не допускається; суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів електроенергією, зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції; виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії; розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу.

Частиною 6 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що: суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів (суб'єктів господарювання або не господарюючих суб'єктів юридичних осіб) електроенергією зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг).

Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Окрім того, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 92 Конституції України засади організації та експлуатації енергосистем визначаються виключно законами України. Такими, зокрема, є Закони України «Про електроенергетику», «Про засади функціонування ринку електричної енергії України», а також відповідні положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Особливістю нормативно-правового регулювання електропостачання є наявність численних підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі нормативно-технічних, якими визначається та деталізується порядок отримання та споживання електроенергії.

Норми названих законодавчих актів деталізовані, зокрема, в положеннях Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 (надалі - Правила).

Укладення договору про постачання електричної енергії та визначення його змісту на основі типового договору передбачено пунктом 5.2 Правил, а сам типовий договір міститься в додатку 3 до Правил.

Слід зазначити, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 Господарського кодексу України, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Приписами статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що: сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Згідно з частиною 1 статті 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Згідно з пунктом 5.1 Правил, Договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до пункту 5.2 вказаних Правил, при укладенні договору про постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового договору (додаток 3). Умови договору про постачання електричної енергії, зазначені у додатку 3 та пунктах 5.5, 5.6 та 5.7 цих Правил, є істотними та обов'язковими для сторін під час укладення договору про постачання електричної енергії.

Згідно з пунктом 5.4 Правил, для укладення договору про постачання електричної енергії, договору про технічне забезпечення електропостачання споживача або договору про спільне використання технологічних електричних мереж заявник (споживач, власник технологічних електричних мереж (основний споживач) або субспоживач) має надати відповідній організації, окрім заяви про укладення договору, зокрема, копію документа, яким визначено право власності чи користування на об'єкт (приміщення) або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об'єкта).

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими, а відповідно до статті 33 Господарського кодексу України обов'язком Позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Вирішуючи спір, необхідно надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Водночас, припущення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки відповідно до приписів статті 1 Господарського процесуального кодексу України особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

В той же час, як уже зазначено вище в даній судовій постанові Позивачем не доведено наявність факту порушення оспорюваним Договором прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, що пов'язані з його особою.

Між тим, у рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову (лист Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, з огляду на встановлені обставини у даній справі, які віднайшли своє підтвердження наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає за необхідне відзначити, що Позивач не довів доказами, наявними в матеріалах справи конкретних фактів порушення оспорюваним правочином прав та законних інтересів Позивача як на момент укладення спірного правочину, так і на момент звернення до суду із відповідним позов.

З огляду на усе вищеописане у даній судовій постанові, колегія суддів вважає, що посилання Позивача, висвітлені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими (адже зі змісту зазначених норм та матеріалів справи не вбачається, в чому саме полягають порушення охоронюваних прав та законних інтересів Позивача оспорюваним правочином). Відтак, Позивач в порушення вимог статтей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, висвітлених в апеляційній скарзі.

Враховуючи усе вищевказане, колегія апеляційного господарського суду констатує недоведеність Позивачем підставності своїх позовних вимог щодо визнання недійсним Договору поруки, а тому відмовляє у позові.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Вінницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем .

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 02 листопада 2015 року в справі № 902/1213/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 902/1213/15 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.