ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2016 р. Справа № 922/4488/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №5401 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 20.10.15 року у справі № 922/4488/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ", м. Маріуполь

до Регіонального відділення фонду Державного майна України по Донецькій області, м. Харків

про внесення змін до договору оренди

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ "СРЗ" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області про внесення змін до договору оренди №1055/03 від 17.06.2003 року, шляхом визнання укладеною додаткової угоди №6 у редакції ТОВ "СРЗ".

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.10.2015 року по справі №922/4488/15 (суддя Ємельянова О.О.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач з рішенням не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2015 року по справі №922/4488/15 та прийняти нове, яким позовні вимоги ТОВ "СРЗ" задовольнити в повному обсязі.

Як зазначає позивач (апелянт) у своїй скарзі та доповненнях до неї, цілісний майновий комплекс ДП "Азовський судноремонтний завод" знаходиться за адресою: Україна, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Адмірала Луніна, 2, що є зареєстрованим місцезнаходженням ТОВ "СРЗ". Тобто ТОВ "СРЗ" постійно здійснює свою діяльність на території Донецької області - у зоні проведення АТО, а тому на орендні правовідносини між ТОВ "СРЗ" та РВ ФДМУ по Донецькій області розповсюджуються норми Закону про тимчасові заходи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що перелік населених пунктів на території яких здійснювалася антитерористична операція затверджений розпорядженням КМУ від 30 жовтня 2014 р. №1053-р., проте дію Розпорядження КМУ від 30 жовтня 2014 р. №1053-р., яким визначено населені пункти, на території яких здійснювалася антитерористична операція, було зупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. №1079-р. у зв'язку з чим, на думку суду першої інстанції, з 05.11.2014 р. офіційно відсутній визначений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

У апеляційній скарзі ТОВ "СРЗ" зазначало про неприйнятність такої позиції суду першої інстанції у зв'язку з тим, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. №1079-р. "Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. N1053" не скасовано дію Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та не визнано його недійсним.

Окрім того, апелянт звертає увагу судової колегії апеляційного суду на те, що 02.12.2015 р., тобто після прийняття рішення господарським судом першої інстанції Кабінет Міністрів України Розпорядженням №1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України" на виконання абзацу 3 пункту 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону про тимчасові заходи затвердив перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція та визнав такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. №1053 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 р. №1079 "Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. N1053".

Відповідно до п. 20 переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція затвердженого додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. №1275-р на території м. Маріуполь (Маріупольська міська рада) здійснювалася антитерористична операція.

Як зазначає апелянт, виходячи з положень статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Таким чином, на думку апелянта, розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. №1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція", та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України безумовно підлягає застосуванню при розгляді даної справи та безсумнівно має бути взяте до уваги апеляційним господарським судом при винесенні рішення по даній справі.

Додатково апелянт звертає увагу суду на те, що невизначеність державної політики щодо населених пунктів на території яких здійснювалася антитерористична операція, яка полягає у винесенні Кабінетом Міністрів України Розпорядження від 30 жовтня 2014 р. №1053-р. "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція", подальшому зупиненні дії цього Розпорядження Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. №1079-р. "Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. N1053" та винесенні 02.12.2015 р. Кабінетом Міністрів України Розпорядження №1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України" фактично є порушенням права ТОВ "СРЗ" на законні очікування, які є елементом принципу правової визначеності (правової певності), а саме, права особи розраховувати на сталість існуючого законодавства.

Таким чином, на думку апелянта, викладена в позовній заяві позиція ТОВ "СРЗ" щодо розповсюдження положень ст. 7 Закону про тимчасові заходи на правовідносини між ТОВ "СРЗ" та РВ ФДМУ по Донецькій області є правильною, вимоги щодо внесення змін до Договору оренди, шляхом укладення додаткової угоди № 6 є аболютно законними, правомірними та підлягають задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області по справі 922/4488/15 від 20.10.2015 р. незаконним, необгрунтованим, та відповідно таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач свого представника в засідання судової колегії не направив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи за поданою апеляційною скаргою.

Відповідно до вимог ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, в межах вимог передбачених ст. 101 ГПК України, повторно розглянувши справу та перевіривши повноту, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Посилання апелянта на розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. №1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція", котре набрало чинності після прийняття оскаржуваного рішення господарським суду Харківської області від 20.10.2015 року, не може бути підставою для скасування зазначеного рішення та не позбавляє позивача звернутись до суду першої інстанції про перегляд цього рішення за нововиявленими обставинами.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, 17 червня 2003 року між ТОВ "СРЗ" (позивач, орендар) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (відповідач, орендодавець) був укладений договір оренди №1055/03, у відповідності до умов якого (в редакції договору № 4 від 12.11.2010 р. про внесення змін) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс державного підприємства "Азовський судноремонтний завод", склад і вартість якого визначено відповідно до акту оцінки, протоколу про результати інвентаризації та передавального балансу підприємства, складеного станом на 30.11.2004 р., вартість якого становить 48029,989 грн., за винятком переданих за актами приймання - передачі від 27.10.2010 р. зі складу ЦМК на баланс ДП "Укрсервіс Мінтрансу" обєктів державної власності у кількості 1165 одиниць вартістю станом на 30.11.2004 р. - 15194,932 грн.; залишковою вартістю - 7227,215 грн. Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно, яке вводиться до складу орендованого цілісного майнового комплексу ДП "Азовський судноремонтний завод", переданого в оренду ТОВ "СРЗ" відповідно до договору оренди від 17.06.2003 р. № 1055/03, вартість якого визначено відповідно до звіту з оцінки майна станом на 31.03.2009 р. у сумі 12692 грн.

Відповідно до пункту 3.1 договору ( в редакції договору № 3 від 30.09.2009 р. про внесення змін до договору оренди), орендна плата, визначена на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. №786, зі змінами та доповненнями і становить без ПДВ за вересень (базовий) місяць 2009 р. - 315203,92 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України. Орендна плата за перший місяць оренди - жовтень 2009 р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць оренди на індекс інфляції за жовтень 2009 року.

Згідно з п. 3.3 договору ( в редакції договору № 2 від 02.09.2008 р. про внесення змін до договору оренди), орендна плата перераховується до державного бюджету щомісячно, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, з урахуванням щомісячного індексу інфляції.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п. 3.6 договору, наднормативна сума орендної плати, що надійшла до бюджету, підлягає в установленому порядку поверненню орендарю або заліку в рахунок наступних платежів.

Пунктом 10.1 вказаного договору (в редакції додаткової угоди № 5 до договору, укладеної на підставі рішення господарського суду Донецької області від 13.06.2013 р. у справі № 5006/37/152пн/2012) передбачено, що цей договір укладено строком на тринадцять років, що діє з 17 червня 2003 року по 17 червня 2016 року включно (т.1, а.с. 155-161).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач направив на адресу відповідача супровідним листом (№7968/998 від 06.07.2015 р.) додаткову угоду №6 щодо внесення змін до договору оренди в частині не нарахування та несплати орендних платежів відповідно до ст. 7 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" з 14.04.2014 р. по дату, якою спливає шестимісячний строк з дня завершення антитерористичної операції, та зарахування сплаченої орендної плати, починаючи з 14.04.2014 р. в рахунок платежів наступних періодів (т.1, а.с. 34-36).

Відповідач своїм листом №11-06-02-03350 від 17.07.2015 р. відмовився від підписання додаткової угоди №6 (т. 1, а. с. 37-39).

Отримавши відмову від підписання додаткової угоди №6, позивач звернувся до суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області м. Харків (відповідач) про зміну договору оренди №1055/03 від 17.06.2003 року, шляхом визнання укладеною додаткової угоди №6 у наступній редакції:

"1. сторони домовились, що орендна плата за Договором оренди за користування об'єктом оренди - державним майном не нараховується та не сплачується відповідно до статті 7 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" за період з 14.04.2014 року по дату, якою спливає шестимісячний строк з дня завершення антитерористичної операції".

2. Орендна плата сплачена орендарем за договором оренди, за період користування державним майном починаючи з 14.04.2014 року зараховується в рахунок платежів наступних періодів, починаючи з дати, якою спливає шести місячний строк з дня завершення антитерористичної операції".

3. інші положення Договору оренди №1055/03 від 17.06.2003 року залишити незмінними.

4. Ця додаткова угода складена в 4-х (чотирьох) примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу, - по два для орендодавця і орендаря.", судові витрати просить покласти на відповідача.

Відповідач, в свою чергу, заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, та у відзиві на позовну заяву посилався на те, що ключовим фактором у вирішенні питання щодо звільнення від сплати орендних платежів відповідно до ст.7 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції №1669-VII від 02.09.2014 є нормативне визначення терміну " територія проведення антитерористичної операції" в контексті ст. 1, та оскільки з 05.11.2014 р. відсутній офіційно визначений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, тому у відповідача не має будь-яких належних підстав для підписання додаткової угоди №6 до договору оренди від 17.06.2003 р. №1055/03.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, суд першої інстанції правомірно зазначив в своєму рішенні, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 вказаної норми передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 284 Господарського кодексу України орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Обовязок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату встановлені частиною 2 статті 285 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, ч.3 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Пунктом 10.3 договору передбачено, що зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємною згодою сторін. Зміни та доповнення, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншій стороні.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 ГК України, сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з листом про укладення додаткової угоди №6 щодо внесення змін до договору оренди в частині не нарахування та несплати орендних платежів відповідно до ст. 7 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення анти терористичної операції" з 14.04.2014 р. по дату, якою спливає шестимісячний строк з дня завершення антитерористичної операції, та зарахування сплаченої орендної плати, починаючи з 14.04.2014 р. в рахунок платежів наступних періодів, проте відповідач відмовився від підписання вказаної додаткової угоди.

Згідно з ч. 4 ст. 188 ГК України, у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Частиною 2 ст. 652 ЦК України встановлено, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 284 ГК України, істотними умовами договору оренди, зокрема є: орендна плата з урахуванням її індексації.

Звернувшись до суду з позовом, позивач просить суд внести зміни до договору оренди шляхом укладення додаткової угоди №6 в частині не нарахування та несплати орендних платежів, з 14.04.2014 р. по дату, якою спливає шестимісячний строк з дня завершення анти терористичної операції, та зарахування сплаченої орендної плати, починаючи з 14.04.2014 р. в рахунок платежів наступних періодів, посилаючись на проведення антитерористичної операції на території Донецької області та ст. 7 ЗУ Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, якою передбачено скасування на період проведення антитерористичної операції орендної плати за користування державним та комунальним майном суб'єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні, відповідно до преамбули Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" №1669-VII від 02.09.2014, вказаний Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Статтею 7 вказаного Закону, зокрема, передбачено скасування на період проведення антитерористичної операції орендної плати за користування державним та комунальним майном суб'єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ст. 1 Закону, період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція.

Згідно ст. 11 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.

Розпорядженням КМУ Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція від 30.10.2014 р. №1053-р., котре діяло на час винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, визначений перелік таких населених пунктів.

Проте дію Розпорядження, яким визначено населені пункти, на території яких здійснювалася антитерористична операція, було зупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 1079-р "Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053".

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що з 05.11.2014 р. офіційно відсутній визначений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

Отже, основним фактором при вирішенні питання про звільнення від сплати орендних платежів відповідно до ст. 7 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції №1669-VII від 02.09.2014 є нормативне визначення терміну" територія проведення антитерористичної операції" в контексті ст. 1.

Враховуючи викладене та відсутність визначеного переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, належні правові підстави не нараховувати орендні платежі на підставі ст. 7 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції - відсутні (аналогічна позиція викладена в постанові ВГСУ від 14.04.2015 р. по справі № 922/4504/14).

Суд першої інстанції правомірно зазначив у своєму рішенні, що згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

За положеннями ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

На підставі зазначеного, господарський суд першої інстанції правомірно визнав, що позовні вимоги на час розгляду справи є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено порушення з боку відповідача прав і охоронюваних законом інтересів позивача, виникнення у відповідача обов`язку укласти з позивачем додаткової угоди № 6, оскільки з 05.11.2014 р. офіційно відсутній визначений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, а тому застосування ст. 7 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції про скасування орендної плати є безпідставним, та в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Таким чином, рішення господарського суду Харківської області від 20.10.15 року у справі №922/4488/15 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та, без порушень норм матеріального і процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судова колегія, керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 626, 629, 651 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ч. 2, 4 ст. 188, ст. 193 ч. 1 ст. 284, Господарського кодексу України; ст. 7, 11 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, ст.ст. 33, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення господарського суду Харківської області від 20.10.15 року у справі № 922/4488/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 16.01.16

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Плужник О.В.