ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р. Справа № 922/5250/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Сіверін В. І.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №87від 20.04.2015 року);

відповідача ОСОБА_2,(директор); ОСОБА_3,(засновник)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№5738Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 17 листопада 2015 року у справі №922/5250/15,

за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» ім. Данила Галицького», м. Львів,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіабренд», м. Харків,

про стягнення 28517,10 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" ім. Данила Галицького" (позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіабренд" (відповідача) про стягнення основного боргу в розмірі 16 000,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 11 775,40 грн. та процентів за користування коштами в розмірі 714,70 грн. Позивач також просить стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1 827,00 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.11.2015р. у справі №922/5250/15 (суддя Макаренко О.В.) в позові відмовлено повністю.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення господарського суду Харківської області від 17.11.2015р. у справі №922/5250/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" ім. Данила Галицького" та покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.12.2015 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 18.01.2016 року.

Представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№478 від 18.01.2016 року), в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 18.01.2016 року представник позивача підтримує свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити. Представник відповідача заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виставив позивачу рахунки на оплату інформаційних послуг з моніторингу авіаринку за лютий-березень 2014 р. на загальну суму 16 000,00 грн. за № 4 від 04.02.2014 р. на суму 8 000,00 грн. та № 5 від 07.02.2014 р. на суму 8 000,00 грн., які позивачем оплачено в повному обсязі, про що свідчать платіжні доручення № 701 від 04.02.2014 р. на суму 8 000,00 грн. та № 771 від 10.02.2014 р. на суму 8 000,00 грн.

Відповідач стверджує, що виконав свої договірні зобов'язання належним чином. На підтвердження надання позивачеві послуг з моніторингу ринку авіаційних послуг відповідач посилається на наявні в матеріалах справи Звіти про виконання моніторингу ринку авіаційних послуг за лютий-березень 2014 року (далі - Звіти) (т.1 а.с. 28-119).

При цьому позивач вважає, що відповідач послуги позивачеві не надав, оскільки зазначена у Звітах (т.1 а.с. 28-119) інформація є неактуальною та не відповідає періоду часу, за який повинен був бути проведений моніторинг. За таких обставин позивач вважає, що грошову суму в розмірі 16 000,00 грн. набуто відповідачем без достатньої правової підстави, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст. ст. 387, 525, 526, 530, 625, 1212, 1214 ЦК України, ст. 231, п. 6 ст. 231, п. 4 ст. 232 ГК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що грошові кошти в розмірі 16000,00 грн. не можуть бути витребувані у відповідача на підставі положень статті 1212 ЦК України, оскільки договірний характер відносин, які виникли між сторонами, виключає можливість застосування положень вказаної статті.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком місцевого суду, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно з ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у письмовій формі. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телефонограмами тощо, а також прийняттям до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналіз змісту вищевказаних первинних бухгалтерських документів свідчить про фактичне виникнення між сторонами цивільно-правових відносин, зокрема двосторонніх зобов'язань щодо надання відповідачем певних послуг, прийняття зазначених послуг позивачем та оплати їх вартості, тобто між сторонами у даній справі було укладено усний договір про надання послуг з моніторингу ринку авіаційних послуг.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами в судовому засіданні, що між позивачем (замовником) та відповідачем (виконавцем) було укладено усний договір про надання послуг з моніторингу ринку авіаційних послуг, а також матеріалами справи підтверджено факт отримання відповідачем від позивача коштів в розмірі 16 000,00 грн. на підставі цього договору.

Відповідно до частини 1 статті 35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 ст. 902 ЦК України встановлює обов'язок виконавця надати послугу особисто.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, предметом спору у даній справі є обов'язок відповідача повернути позивачеві безпідставно набуті відповідачем грошові кошти в розмірі 16 000,00 грн., перераховані позивачем на рахунок відповідача за договором про надання послуг, укладеного між сторонами у спрощений спосіб, а також стягнення інфляційних втрат в розмірі 11 775,40 грн. та процентів за користування коштами в розмірі 714,70 грн.

При цьому позивач просить суд стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 16 000,00 грн. на підставі приписів ст. 1212 ЦК України.

Загальні підстави виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначено нормами гл. 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже із змісту вищевказаної норми вбачається, що для з'ясування чи набула особа відповідного зобов'язання, визначеного ст. 1212 ЦК України, необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов'язання:

1) факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи;

2) відсутність для цього підстав.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобовязань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Як зазначено вище, предметом укладеного між сторонами договору про надання послуг з моніторингу ринку авіаційних послуг, є оплатне придбання позивачем у відповідача вказаних послуг. При цьому кошти в розмірі 16 000,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім у якості оплати за послуги, які повинні бути виконані за усним договором.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, кошти в розмірі 16000,00 грн. набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Колегією суддів встановлено та представниками сторін в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій не заперечується, що між сторонами у даній справі фактично було укладено договір про надання послуг у спрощений спосіб, на виконання якого відповідач отримав від позивача кошти в розмірі 16 000,00 грн.

Тобто, заявлені позивачем до стягнення кошти в розмірі 16 000,00 грн., за своєю правовою природою є попередньою оплатою за послуги.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку, що правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобовязального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути позивачу (замовнику) попередньо сплачені кошти у звязку з неналежним виконанням відповідачем (виконавцем) умов договору.

Даний висновок суду повністю узгоджується з висновком Судової палати у господарських справах Верховного Суду України, викладеним у постанові Верховного суду України від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивач помилково послався на ч.1 ст. 1212 ЦК України як на підставу повернення вказаних коштів.

Враховуючи вищевикладені обставини і норми закону, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що кошти в розмірі 16 000,00 грн. не можуть бути витребувані у відповідача на користь позивача на підставі положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів в розмірі 16 000,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 11 775,40 грн. та процентів за користування коштами в розмірі 714,70 грн. є неправомірними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом України.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що наведені позивачем доводи не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 43, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17 листопада 2015 року у справі №922/5250/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 20.01.2016 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Сіверін В. І.