РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року Справа № 902/1158/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: представник не прибув;

від третьої особи: представник не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача Мале приватне підприємство "Фірма "Латона" на рішення господарського суду Вінницької області від 29.10.15р. у справі № 902/1158/15 (суддя Яремчук Ю.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Форум" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Форум" Ларченко Ірини Миколаївни

до відповідача Малого приватного підприємства "Фірма "Латона"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4

про стягнення боргу 2 471 103 грн 55 коп. за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Ларченко Ірини Миколаївни (надалі - Позивач) звернулось в господарський суд Вінницької області з позовною заявою (том 1, а.с. 4-6) до Малого приватного підприємства Фірма «Латона» (надалі - Відповідач; за участю тертої на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 (надалі - Третя особа)), в якій просить стягнути з Відповідача 71 399,94 доларів США основної заборгованості за кредитом, 21 799,80 доларів США заборгованості за нарахованими процентами, 524 801,88 гривень пені за прострочену заборгованість по кредиту, 5 000 грн штрафу.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року (том 3, а.с. 49-58), з підстав, висвітлених у даному рішенні, позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача: 23995,25 дол. США. що еквівалентно 499 985 грн 50 коп. - простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів; 47371,69 дол. США що еквівалентно 987 076 грн 94 коп. - поточної заборгованості по поверненню кредитних коштів; 21157,50 дол США що еквівалентно 440 855 грн 72 коп. - простроченої заборгованість за нарахованими процентами; 642,30 дол. США, що еквівалентно 13 383 грн 51 коп. - поточної заборгованості за нарахованими процентами, 5 000 грн. - штрафу.

В решті позову відмовлено.

Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 38 926 грн 03 коп..

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, Відповідач звернувся з апеляційною скаргою (том 3, а.с. 81-83) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року по справі № 902/1158/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду посилається на той факт, що порука є припиненою починаючи з 21 квітня 2015 року. Також, як зазначає Відповідач впродовж передбаченого законом строку Позивач до Відповідача відповідної вимоги не направляв, тим більше, що така вимога до Відповідача має бути пред'явлена в судовому порядку Апелянт також зазначає, що всі зміни до кредитного договору, прийняті Додатковою угодою № 2 не були погоджені з Відповідачем, що свідчить про відсутність будь-яких додаткових договорів до договору поруки.

Ухвалою суду від 4 грудня 2015 року (том 3, а.с. 79-80) апеляційну скаргу Відповідача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 20 січня 2016 року на 14:30 год.

Також, пунктом 3 резолютивної частини даної ухвали було відстрочено скаржнику сплату судового збору до 20 січня 2016 року в розмірі 42 818 грн. та зобов'язано Відповідача подати доказ сплати судового збору до 20 січня 2016 року (том 3, а.с. 80).

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу (том 3, а.с. 95-96) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники Позивача та Відповідача, Третьої особи в судове засідання від 20 січня 2016 року не з'явилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (а.с. 92, 113-115). Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 4 грудня 2015 року явка сторін не була визнана обов'язковою.

Водночас, 11 січня 2016 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшло клопотання Позивача (том 3, а.с. 93), в котрому, з підстав, висвітлених у даному клопотанні Позивач просив суд проводити розгляд справи буз участі його представника.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.); при цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і міститься апеляційна скарга Відповідача, в котрій висвітлена його позиція, в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Позивача, Відповідача та Третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року по даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2008 року між Позивачем (на момент подання позову до суду публічне акціонерне товариство "Банк Форум" яке є правонаступником прав та зобов'язань АКБ "Форум") та Третьою особою було укладено кредитний договір № 0209/08/20-Nv (надалі - Кредитний договір; том 1, а.с. 9-13).

Згідно з умовами пункту 1.1 Кредитного договору, Позивач надає Третій особі кредит у сумі 85 000 доларів США на придбання трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Умовами пунктів 1.2-1.3 Кредитного договору обумовлено, що: кредитні кошти надаються строком до 16 липня 2018 року; за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13,5 % річних.

Відповідно до пункту 2.1 Кредитного договору, забезпечення повернення кредитних коштів, сплата процентів за користування та можливої неустойки (штраф,пеня) є договір іпотеки від 17 липня 2008 року між АКБ "Форум" та Третьою особою; в забезпечення зобов'язань за цим договором Банком прийнято: чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1, що належить Третій особі на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 липня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. за реєстровим № 2120, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», 17 липня 2008 року за реєстраційним номером 1534/16518 і записаного в реєстрову книгу № 214.

Згідно пункту 2.3 Кредитного договору, Третя особа здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 709 доларів США на відкритий йому позичковий рахунок НОМЕР_2 в ВФ АКБ "Форум", МФО 302816.

Відповідно до пункту 2.5 Кредитного договору, проценти за користування кредитними коштами Третя особа сплачує самостійно на рахунок НОМЕР_3 в ВФ АКБ «Форум», МФО 302816 щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця наступного за місяцем користування кредитними коштами, якщо цей день випадає на вихідні або святкові дні, проценти за користування кредитом позичальник сплачує у перший робочий банківський день після вихідних або святкових днів.

Підпунктом 3.2.2 Кредитного договору передбачено, що: Позивач має право вимагати достроково повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання Третьою особою своїх зобов'язань за цим договором, а також у випадку невиконання чи неналежного виконання Третьою особою та або/поручителем зобов'язань за договорами, які є забезпеченням виконання зобов'язань.

Пунктом 4.1 Кредитного договору сторони передбачили, що: за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та з несвоєчасну повну або часткову сплату процентів, Третя особа сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів; сплата пені не звільняє Третю особу від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості.

У відповідності до пункту 4.4 Кредитного договору, за кожний випадок невиконання або неналежне виконання зобов'язань, передбачених пунктом 3.3 ( крім підпункту 3.3.32) цього договору, Третя особа сплачує банку штраф у розмірі 5 000 грн.

Додатком № 1 до Кредитного договору сторони погодили графік сплати Третьою особою платежів в погашення основної заборгованості по кредиту (том 1, а.с. 17-18).

22 липня 2011 року між сторонами було підписано додаткову угоду № 2 до Кредитного договору (том 1, а.с. 15-16), якою сторони домовились провести реструктуризацію кредитної заборгованості Третьої особи за Кредитам договором та повернути частину основної кредитної заборгованості в сумі 11 127,64 дол. США, що підлягала сплаті в період з травня 2010 року по червень 2011 року з рахунку обліку простроченої заборгованості на рахунок строкової заборгованості за кредитом.

При цьому, було пункт 2.1 Кредитного договору висвітлено в наступній редакції:

«Забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штраф, пеня): договір іпотеки від 17 липня 2008 року чотирикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Келєцька, буд, 41, кв, 49 та належить Третій особі; Договір поруки від 17 липня 2008 року, укладений з Відповідачем;

Пункт 2.3 Кредитного договору висвітлено в наступній редакції: «Третя особа здійснює повернення основної заборгованості по кредиту частинами, протягом кожного місяця, починаючи з січня 2012 року в сумі не менше, ніж сума зазначена в додатку 1 до Договору, що є невід'ємною частиною договору, на відкритий йому рахунок для погашення кредиту та процентів НОМЕР_4 в ПАТ «Банк Форум», МФО 322948, ідентифікаційний номер Третьої особи НОМЕР_1 (ОСОБА_4); якщо останній день, місяця припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, то останнім днем платежу вважається перший банківський день ніш вихідних, святкових або неробочих днів.

Датою повернення кредиту вважається дата зарахування коштів на рахунок НОМЕР_4 якщо зарахування відбулося протягом операційного часу та дата наступного робочого дня, якщо зарахування відбулося у післяопераційний час».

Пункт 2.7 Кредитного договору висвітлено у наступній редакції: «Проценти за користування кредитними коштами Третя особа сплачує самостійно на рахунок для погашення кредиту та процентів НОМЕР_4 в ПАТ «Банк Форум», ідентифікаційний номер Третьої особи НОМЕР_1 ( ОСОБА_4) щомісячно, не раніше 1-го та не пізніше 20- го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами; якщо 20-те число випадає на вихідний або святковий день, проценти за користування кредитом Третя особа сплачує у перший робочий банківський день після вихідних або святкових днів.

Датою сплати процентів за користування кредитними коштами вважається дата зарахування коштів їй рахунок НОМЕР_4, якщо зарахування відбулося протягом операційного часу та дата наступного робочого дня, якщо зарахування відбулося у післяопераційний час».

Водночас, з підписанням кредитного договору між Позивачем та Відповідачем було підписано договір поруки від 17 липня 2008 року (надалі - Договір поруки; том 1, а.с. 25).

Згідно з умовами пункту 1.1 Договору поруки, Відповідач поручається перед Позивачем за виконання Третьою особою (паспорт серії НОМЕР_5 виданий Ленінським РВУ МВС України у Вінницькій області 18 березня 2002 року, ( код НОМЕР_1)), надалі Боржник, зобов'язань за кредитним договором № 0209/08/20-Nv від 17 липня 2008 року, який було укладено між Позивачем та Третьою особою, у повному обсязі, за умовами якого Третя особа зобов'язалася повернути кредиторові кредитні кошти в розмірі 85000 дол. США, з кінцевим терміном повернення 16 липня 218 року, сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами з розрахунку 13,5 процентів річних і можливі неустойки у розмірах та у випадках передбачених кредитним договором.

Пунктом 2.1 Договору поруки визначено, що: Відповідач зобов'язався в разі невиконання та/бо порушення Третьою особою своїх зобов'язань перед Позивачем погасити, заборгованість по Кредитному договору, а саме: суму кредиту, нараховані проценти по кредиту, відсотки по простроченій позиці ( штраф, пеню) та інші платежі, передбачені Кредитним договором.

Відповідно до пункту 2.3 Договору поруки, Позивач зобов'язався письмово повідомити Відповідача про невиконання Третьою особою своїх зобов'язань.

Умовами пункту 3.1 Договору поруки передбачено, що у випадку невиконання зобов'язань по Кредитному договору та цьому договору Відповідач і Третя особа відповідають перед кредитори як солідарні боржники.

Пунктом 3.2 Договору поруки встановлено, що у разі невиконання Відповідачем своїх зобов'язань за цим договором, останній сплачує кредитору пеню за кожний день прострочення виконання зобов'язань, яка обчислюється в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період за який проводиться стягнення від суми невиконаного зобов'язання.

На виконання умов Кредитного договору Позивачем було надано Третій особі грошові кошти в розмірі 85 000 дол. США, що стверджується випискою з рахунка (том 1, а.с. 22 )

Однак, позичальник свої договірні зобов'язання належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, що стверджується матеріалами справи, зокрема виписками банку (том 1, а.с. 62-349).

Як вбачається з матеріалів справи Позивач, посилаючись на те, що кредитна кошти і відсотки не повернуто в строк, який передбачено Кредитним договором - до 17 липня 2018 року, звернувся до Відповідача з вимогою від 13 березня 2014 року № 196/1300 (том 1, а.с. 28; доказ направлення даної вимоги в томі 1 на а.с. 29) про повернення 71 366,94 дол. США заборгованості по простроченому кредиту; 9756,63 доларів США заборгованості по простроченим відсоткам за користування кредитними коштами в 30-ти денний строк. також, Позивач в цій вимозі вказав, що у випадку непогашення зазначеної суми Позивач змушений буде звертатися до суду з відповідною вимогою.

Також, Позивач звернувся до Третьої особи з вимогою про повернення кредитних коштів від 13 березня 2014 року за № 197/1300 (том 3, а.с. 97; доказ направлення в томі 3 на а.с. 98) в тому числі 7824.96 дол. США заборгованості по тілу кредиту, 452,93 дол.США несплачених процентів.

Як вбачається з матеріалів справи дані вимоги залишені без задоволення.

Внаслідок невиконання як Позивачем так і Третьою особою своїх зобов'язань по Кредитному договору та Договору поруки, Позивач звернувся в суд з позовом до Відповідача про стягнення заборгованості, а саме: 23995,25 дол. США. що еквівалентно 499 985 грн 50 коп. - прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів; 47371,69 дол. США що еквівалентно 987 076 грн 94 коп. - поточної заборгованості по поверненню кредитних коштів; 21157,50 дол США що еквівалентно 440 855 грн 72 коп. - простроченої заборгованості за нарахованими процентами; 642,30 дол. США, що еквівалентно 13 383 грн 51 коп. - поточної заборгованості за нарахованими процентами; 25186,24 дол. США, що еквівалентно 524 801 грн 88 коп. - пені за прострочену заборгованість по кредиту та відсотках; 5 000 грн штраф.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Згідно частини 1 статті 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

У відповідності до статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки - поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб?єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов?язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов?язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В частині 2 статті 345 Господарського кодексу України визначено, що: кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі; у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що: позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і стаття 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Водночас, частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений говором або законом.

Стаття 626 Цивільного кодексу України, встановлює поняття договору, відповідно до якої, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач не виконав умови Договору в частині повернення коштів, що стало підставою для звернення Позивача з позовом про стягнення з Відповідача заборгованості.

Як уже було зазначено вище в даній судовій постанові Позивачем на виконання умов Кредитного договору на рахунок Третьої особи були перераховані кредитні кошти в сумі 85 000 дол. США, що еквівалентно 411 468 грн (том 1, а.с. 22).

В підтвердження виконання Третьою особою своїх зобов'язань по Кредитному договору між Позивачем та Відповідачем 17 липня 2008 року було укладено Договір поруки, відповідно до умов котрого Відповідач поручився перед Позивачем за виконання Третьою особою Кредитного договору.

Дослідивши даний Кредитний договір, колегія суду звертає увагу, що пунктом 2.1 Договору поруки визначено, що Відповідач зобов'язався в разі невиконання та/або порушення Третьою особою своїх зобов'язань перед Позивачем погасити, заборгованість по кредитному договору, а саме: суму кредиту, нараховані проценти по кредиту, відсотки по простроченій позиці (штраф, пеню) та інші платежі, передбачені Кредитним договором.

Пунктом 2.3 Договору поруки визначено, що Позивач зобов'язався письмово повідомити Відповідача про невиконання Третьою особою своїх зобов'язань.

Пунктом 3.1 Договору поруки визначено, що у випадку невиконання зобов'язань по кредитному договору та цьому договору Відповідач та Третя особа відповідають перед Позивачем як солідарні боржники.

Зважаючи на заперечення Відповідача, висвітлені в апеляційній скарзі (том 3, а.с. 82), з приводу того, що укладаючи Додаткову угоду № 2, котрою вносилися зміни до Кредитного договору, з Відповідачем не були погоджені дані зміни, що, на думку Відповідача, свідчить про відсутність додаткових договорів до Кредитного договору, колегія суду зазначає таке.

Пунктом 3.3 Договору поруки визначено, що Кредитний договір є невідємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 3.4 Договору поруки, при внесенні змін у Кредитний договір і його пролонгації, обставини, що з нього виникають, розповсюджуються на Відповідача.

З огляду на зазначене колегія судді констатує факт, того, що Договором поруки Позивач та Відповідач передбачили та погодили, що усі внесені зміни в Кредитний договір та обставини, що з нього витікають розповсюджуються на Відповідача, вчинення Відповідачем конклюдентних дій щодо підписання Договору поруки та скріплення його своєю печаткою, засвідчує факт погодження з усіма умовами Договору поруки та належне виконання положень договору.

Окрім того, колегією суддів не приймається до уваги твердження Відповідача, висвітлені в апеляційній скарзі (том 3, а.с. 81-82) відносно того, що Договір поруки є припиненим, оскільки, як зазначає Відповідач, впродовж передбаченого законом строку (упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням) Позивач до відповідача відповідної вимоги не направив, тим більше, що така вимога має бути пред'явлена в судовому порядку, з огляду на таке.

Відповідно до статті 559 Цивільного кодексу України: порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки; у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя; якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 4.1 Договору поруки визначено, що: порука припиняється - з припиненням основного зобов'язання за Кредитним договором; якщо Позивач протягом одного року від дня настання строку виконання зобов'язання за Кредитним договором не пред'явить вимоги до Відповідача; в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

З огляду на зазначені положення Договору поруки (котрим чітко визначено підстави припинення Договору поруки) в сукупності з діючими нормами законодавства, колегія суду критично відноситься до посилань Відповідача, висвітлених в апеляційній скарзі відносно того, що Договір поруки є припиненим саме з огляду на не надіслання Позивачем протягом шестимісячного строку відповідної вимоги Відповідачу, оскільки даний термін застосовується в тому випадку, якщо інше підстави припинення договору поруки не визначено самим договором.

Колегія суду зазначає, що відповідно статті 554 Цивільного кодексу України, котра кореспондується з пунктом 1.1 Договору поруки, у випадку невиконання зобов'язань по Кредитному договору та даному договору боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

При цьому, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність будь-яких доказів на підтвердження погашення вказаної заборгованості як Відповідачем так і Третьою особою.

Пунктом 4 частини 1 статті 55 Господарського процесуального кодексу України, ціна позову про стягнення іноземної валюти визначається в іноземній валюті та національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову.

За змістом згаданого припису пунктом 4 частини 1 статті 55 Господарського процесуального кодексу України, у разі подання до господарського суду позову про стягнення іноземної валюти обов'язковим є зазначення еквіваленту в національній валюті України (гривнях).

З огляду на усе вищевказане, Рівненський апеляційний господарський суд вважає документально підтвердженою та Відповідачем не спростованою позовну вимогу Позивача про стягнення з Відповідача: 23995,25 дол. США. що еквівалентно 499 985 грн 50 коп. - простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів; 47371,69 дол. США що еквівалентно 987 076 грн 94 коп. - поточної заборгованості по поверненню кредитних коштів; 21157,50 дол США що еквівалентно 440 855 грн 72 коп. - простроченої заборгованості за нарахованими процентами; 642,30 дол. США, що еквівалентно 13 383 грн 51 коп. - поточної заборгованості за нарахованими процентами. Тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно, приймаючи таке рішення, Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення господарського суду Вінницької області в цій частині без змін.

Як вбачається з позовної заяви Позивач окрім суми основної заборгованості за Кредитним договором, просив стягнути з Відповідача 25186,24 дол. США, що еквівалентно 524 801 грн 88 коп. пені за простроченим кредитом та процентами, і 5 000 штрафу.

Пунктом 4.1 Кредитного договору сторони передбачили, що: за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну або часткову сплату процентів, Третя особа сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів; сплата пені не звільняє Третю особу від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості.

Відповідно до пункту 4.4 Кредитного договору, за кожний випадок невиконання або неналежне виконання зобов'язань, передбачених пунктом 3.3 цього договору, Третя особа сплачує банку штраф у розмірі 5000 грн..

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно із статтею 547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Враховуючи умови Кредитного договору, висвітленого в новій редакції, судовою колегією встановлено, що сторони, висвітливши Кредитний договір в новій редакції, не передбачили такого виду відповідальності за невиконання зобов'язань за Кредитним договором як неустойка (пеня).

Окрім того, колегія суду вважає за необхідне зазначити про те, що нарахування пені має здійснюватись у національній валюті України відповідно до курсу долара за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Стаття 524 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 Цивільлного кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Частиною 3 статті 533 Цивільного кодексу України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

При цьому, статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Вказана правова позиція наведена в Постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі № 909/660/14

При цьому, колегія суду звертає увагу, на те, що нарахування пені (том 1, а.с. 20), а також заявлення таких вимог в національній валюті України здійснено Позивачем із розрахунку суми простроченого платежу зазначеного саме в іноземній валюті - доларах США .

Згідно із пунктом 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року № 14, грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті.

Відповідно до пункту 8.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

Крім того, в пункті 3 інформаційного листа Вищого господарського Суду України № 01-06/224/2012 від 27.02.2012 року «Про доповнення до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 N 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів» зазначається, що: договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»; яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до пункту 2.5 Постанови пленуму № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»: щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Як вбачається із розрахунку пені, долученого Позивачем до матеріалів справи (том 1, а.с. 20) Позивачем нарахована пеня від прострочених зобов'язань в доларах США (що видно з довідки наданої Позивачем), що є не припустимим.

На переконання колегії суду такі розрахунки пені є недопустимими, оскільки не мають ніяких правових підстав, крім того, в Кредитному договорі не передбачено нарахування пені в доларах США, а зазначено, що Третя особа сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплачених вчасно сум.

При цьому, колегія суддів констатує, що відповідно Постанови Національного банку України «Про затвердження Положення про процентну політику Національного банку України» від 18 серпня 2004 року N389, до Облікова ставка НБУ може застосовуватись лише до гривневих зобов'язань, оскільки облікова ставка Національного банку України є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку, тобто безпосередньо пов'язана із національною валютою.

Водночас, Третя особа не є суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності що надає їй права встановлювати в договорі такі штрафні санкції.

З огляду на усе вищеописане, колегія суддів зазначає, що нарахування пені в доларах США, та переведення їх в загальній сумі по еквіваленту на дату складання розрахунку в гривню є не припустимим, оскільки невірно показує суми неустойки, враховуючи зміну облікової ставки НБУ та постійне коливання курсу долара США.

З врахуванням усього вищеописаного, судова колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Позивача про стягнення з Відповідача пені в сумі 25186,24 дол. США, що еквівалентно 524 801 грн 88 коп. за простроченим кредитом та процентами.

Дане рішення в цій частині прийнято й місцевим господарським судом.

Відповідно, Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Дослідивши позовні вимоги Позивача в частині стягнення з Відповідача штрафу в сумі 5000 грн, заявлених на підставі пункту 4.4 Кредитного договору (за кожний випадок невиконання або неналежне виконання зобов'язань, передбачених пунктом 3.3 цього договору, Третя особа сплачує банку штраф у розмірі 5000 грн.), колегія суддів вважає їх підставними та такими, що підлягають до задоволення. Дане, також відповідає прийнятому місцевим господарським судом рішенню, а тому апеляційний господарський суд залишив і в цій частині оспорюване рішення без змін.

Колегія суду зауважує, що відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на усе вищевказане у цій постанові та з огляду на докази наявні у матеріалах справи, колегія Рівненського апеляційного господарського суду констатує, що доводи апелянта, висвітлені в апеляційній скарзі є надуманими, безпідставними, а тому до уваги колегією суду не беруться.

Враховуючи усе вищевказане Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення господарського суду Вінницької області без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення.

Що ж стосується розподілу судового збору, то колегія суддів ввжає за необхідне зазначити наступне. При прийнятті апеляційної скарги Відповідача, ухвалою суду від 4 грудня 2015 року (том 3, а.с. 79-80) апеляційну скаргу Відповідача було прийнято до провадження та призначено її розгляд на 20 січня 2016 року на 14 годину 30 хвилин.

Також, пунктом 3 резолютивної частини даної ухвали було відстрочено Відповідачу сплату судового збору до 20 січня 2016 року в розмірі 42 818 грн. та зобов'язано відповідача подати доказ сплати судового збору до 20 січня 2016 року (том 3, а.с. 80).

Відповідно до підпункту 2.23 пункту 2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», у разі неподання доказів оплати суд має стягнути налужну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частини першої - четвертої статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 3.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що: якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше, ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Абзацом 2 частини 7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17 травня 2011 року "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" (зі змінами та доповненнями) визначено, що: у разі неподання доказів надсилання копії апеляційної скарги іншій стороні (сторонам) скарга залишається без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України. У випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд стягує недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

Зважаючи на наведені приписи, суд дійшов висновку про стягнення з Відповідача в доход державного бюджету України 42 818 грн. судового збору (незаплаченого при поданні апеляційної скарги) за подання апеляційної скарги, адже з урахуванням того, що судом відмовлено в задоволенні апеляційної скарги такі витрати в повному обсязі покладаються на Відповідача.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Малого приватного підприємства "Фірма "Латона" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року в справі № 902/1158/15 - залишити без змін.

3. Стягнути з Малого приватного підприємства "Латона" (Вінницька область, Вінницький район, с. Агрономічне, вул. Мічуріна, буд. 4; 21000, м. Вінниця, вул. Тарноградського, 46; ) в доход спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 42 818 грн 00 коп..

4. Доручити господарському суду Вінницької області видати відповідний наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

7. Справу № 902/1158/15 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.