КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2016 р. Справа№ 910/26274/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Укрветсанзавод»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 10.11.2015

у справі №910/26274/15 (суддя - Отрош І.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,

до Державного підприємства «Укрветсанзавод»,

про стягнення 140 450,70 грн,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_3 - представник (довіреність №3968 від 16.10.2015);

від відповідача: Обець А.В. - представник (довіреність №86-1/15-148 від 23.03.2015),

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі - ФОП ОСОБА_2, позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Укрветсанзавод» (надалі - ДП «Укрветсанзавод», відповідач) про стягнення 140 450,70 грн, з яких 97 000,00 грн основного боргу, 7 919,59 грн пені, 7 840,00 грн штрафу, 1 583,92 грн 3 % річних та 26 107,19 грн інфляційних втрат, зумовлених неналежним виконанням грошових зобов'язань за договором від 26.11.2014 №25/11/01-14 про надання послуг по здійсненню аудиту підприємства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/26274/15 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Укрветсанзавод» на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 97 000,00 грн, 3% річних у розмірі 1 583,92 грн, інфляційні втрати в розмірі 22 078,85 грн, пеню у розмірі 7 257,70 грн та 1 918,81 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Державне підприємство «Укрветсанзавод» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути на користь позивача неустойку згідно пункту 6.2.7. договору за прострочення сплати коштів, зазначених у пункті 3.3 договору, в задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2015 апеляційну скаргу прийнято до апеляційного провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 11.01.2016.

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати частково та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимогу про сплату неустойки за прострочення оплати передоплати за договором, у задоволенні решти позову відмовити.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

11.01.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 26.11.2014 між Державним підприємством «Укрветсанзавод» (в тексті договору - замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (в тексті договору - виконавець) було укладено договір №25/11/01-14 про надання послуг по здійсненню аудиту підприємства (надалі - договір), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по наданню послуг у формі проведення аудиту звітності, перевірки фінансово-господарської діяльності замовника та податкового обліку за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 (пункт 1.1. договору).

Пунктом 2.1. договору встановлено, що результатом послуг є надання замовникові детального аудиторського звіту про наявність (або відсутність) в предметі перевірки суттєвих невідповідностей (відхилень) від вимог чинного законодавства України з відповідними рекомендаціями по усуненню помилок та довідкою про результат перевірки, усунення помилок персоналом замовника.

Замовник зобов'язаний прийняти надані послуги і надати виконавцю підписаний акт приймання-надання послуг у триденний строк з моменту одержання документів, зазначених в попередніх пунктах (пункт 2.3. договору).

Відповідно до пункту 2.4. договору якщо у трьохденний термін замовник не підпише акт приймання-надання послуг або не надасть мотивовану відмову із зазначенням необхідних доробок і терміну їх виконання, то надані послуги вважаються прийнятими і такими, що відповідають умовам цього договору.

Пунктами 3.1., 3.3., 3.4. договору встановлено вартість послуг в розмірі 160 000,00 грн, які відповідач має сплатити в наступному порядку: протягом трьох банківських днів після підписання договору - передоплата в розмірі 50% вартості послуг (80 000,00 грн) та наступні 50 % вартості послуг (80 000,00 грн) - кінцевий розрахунок - не пізніше трьох банківських днів після підписання акту приймання наданих послуг.

Основою для кінцевого розрахунку є акт приймання наданих послуг, підписаний обома сторонами договору (пункт 3.5. договору).

Згідно пункту 8.2. договору, в редакції додаткової угоди від 22.02.2015 №2, аудиторський звіт та акт виконаних робіт про результати перевірки надаються виконавцем замовнику до 19.03.2015 (включно).

Договір вступає в силу з моменту підписання обома сторонами і діє до моменту виконання ними прийнятих на себе зобов'язань (пункт 8.3. договору).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив правову природу відносин, що склалися між сторонами та зазначив, що такі мають ознаки договору підряду, за яким, відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України, одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Доводи скаржника про неправильне застосування судом першої інстанції до правовідносин, що виникли між сторонами норм, які регулюють відносини за договором підряду, колегія суддів відхиляє як безпідставні, адже з умов договору про надання послуг №25/11/01-14 від 26.11.2014, не зважаючи на його назву, вбачається, що виконавець мав провести аудит звітності, перевірку фінансово-господарської діяльності замовника та податкового обліку, кінцевим результатом якого мав бути аудиторський звіт (п.2.1 договору), тобто чітко обумовлений сторонами продукт.

У своєму інформаційному листі від 29.06.2010 «01-08/369 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009р. щодо застосування норм ГПК», Вищий господарський суд України наголосив, що господарські суди у вирішенні спорів не лише можуть, а й повинні застосовувати норми права, якими регулюються спірні правовідносини у конкретних справах, незалежно від того, чи посилаються на відповідні норми сторони та інші учасники судового процесу (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Стаття 854 Цивільного кодексу України до обов'язків замовника відносить, зокрема, оплату виконаної підрядником роботи після здачі всієї роботи, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно з частиною 4 статті 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Виходячи з приписів статей 173, 193 Господарського кодексу України, статей 526, 629 Цивільного кодексу України, сторони мають виконувати зобов'язання належним чином відповідно до його умов та вимог закону, при цьому, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 01.12.2014 відповідачем було частково сплачено позивачеві передоплату за договором у розмірі 48 000,00 грн, що підтверджується квитанцією від 01.12.2014 № 1741 з призначенням платежу «сплата за послуги проведення аудиту 30 % згідно з договором №25/11/01-14 від 26.11.2014» та 09.04.2015 - 15 000,00 грн, що підтверджується квитанцією від 09.04.2015 №380 з призначенням платежу «часткова сплата заборгованості за послуги проведення аудиту згідно з договором №25/11/01-14 від 26.11.2014».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов договору провів аудиторську перевірку фінансової звітності відповідача відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується актом виконаних робіт від 19.03.2014, підписаним представниками обох сторін та скріпленим печатками господарюючих суб'єктів.

При цьому, місцевим судом було встановлено, що під час виготовлення вказаного акту виконаних робіт мала місце описка в даті його підписання, правильною датою є 19.03.2015, а не 19.03.2014, з огляду, зокрема, на те, що сам договір про надання послуг по здійсненню аудиту підприємства, на виконання якого і було складено вказаний акт, укладений 26.11.2014, про що в акті є відповідне посилання.

В порушення умов договору відповідач виконані роботи у повному обсязі не оплатив, у зв'язку з чим, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача 97 000,00 грн основного боргу, 7 919,59 грн пені, 7 840,00 грн штрафу, 1583, 92 грн 3% річних, 26 107,19 грн інфляційних збитків.

Колегією суддів встановлено, що сторонами було підписано та скріплено печатками акт виконаних робіт, з якого вбачається, що позивачем відповідно до умов договору від 26.11.2014 №25/11/01-14 проведено аудиторську перевірку фінансової звітності відповідача відповідно до вимог чинного законодавства та у повному обсязі. Вартість виконаних робіт складає 160 000,00 грн, без ПДВ. При цьому, в акті виконаних робіт зазначено, що сторони претензій одна до другої не мають.

За змістом статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Відповідач не скористався своїм правом заявити виконавцю про недоліки робіт та не надав мотивовану відмову від їх прийняття, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується факт надання послуг аудиту у повному обсязі.

Доводи апелянта, що підставою для остаточного розрахунку відповідно до пункту 2.2. договору є акт приймання наданих послуг, а не акт виконаних робіт відхиляються колегією суддів з огляду на те, що підписання первинного документу, іменованого актом виконаних робіт, жодним чином не змінює правового значення такого документа, який, по суті, є підтвердженням належного виконання позивачем своїх зобов'язань за спірним договором та їх прийняття відповідачем.

Заперечення апелянта щодо виконання позивачем зобов'язань за договором не в повному обсязі, а саме, проведення перевірки лише фінансової звітності відповідача без здійснення перевірки його податкового обліку, як це передбачено пунктом 1.1. договору, колегія суддів находить необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як вбачається з аудиторського звіту про достовірність фінансової звітності Державного підприємства «Укрветсанзавод» станом на 31.12.2014, виконаного на підставі спірного договору, метою здійсненої позивачем перевірки була, зокрема, перевірка дотримання відповідачем строків надання та складу податкової звітності (аркуш 4 аудиторського звіту).

Крім того, у розділі 9 аудиторського звіту «Перевірка дотримання строків надання та складу податкової звітності» виконавцем послуг було здійснено перевірку податкового обліку підприємства та надано відповідні висновки стосовно стану його податкової звітності.

Відповідача було ознайомлено з аудиторським звітом, про що свідчить скріплення його підписом Генерального директора ДП «Укрветсанзавод» та відбитком печатки підприємства.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Зважаючи на вищенаведені законодавчі положення та враховуючи, що позивач належними та допустимими доказами довів виконання ним у повному обсязі робіт за договором, а відповідачем їх прийняття не спростовано, як і суми боргу, не сплаченого на час прийняття рішення, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 97 000,00 грн є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Водночас, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язань з оплати виконаних робіт, крім основного боргу позивач просив стягнути з відповідача пеню, розмір якої згідно розрахунку позивача складає 7 919,59 грн.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами частини 6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до пункту 6.2.7. договору за прострочення сплати коштів, зазначених в пунктах 3.3.-3.4. цього договору, замовник сплачує пеню в розмірі 0,5% облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми невчасно сплачених коштів за кожний день невиконання, при цьому сума штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати суми цього договору.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів зазначає, що він здійснений окремо щодо заборгованості в сумі 32 000,00 грн, яка відповідно до пункту 3.3. договору мала бути сплачена до 01.12.2014 включно та окремо щодо заборгованості 80 000,00 грн, яка згідно пункту 3.4. повинна бути сплачена не пізніше 24.03.2015 (включно).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в межах заявлених позивачем періодів нарахування, з урахуванням встановлення договором пені у розмірі 0,5% облікової ставки Національного банку України, підлягає стягненню з відповідача пеня у розмірі 7 257,70 грн.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 7 % штрафу у розмірі 7 840,00 грн на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги з огляду на наступне.

За змістом положень частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, вказаних санкцій можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Між сторонами у справі, що розглядається, виник спір щодо неоплати виконаних робіт за договором, що є грошовим зобов'язанням у розумінні положень чинного законодавства, а тому стаття 231 Господарського процесуального кодексу України не підлягає застосуванню у даному випадку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.14 у справі № З-11гс11.

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 7 840,00 штрафу задоволенню не підлягає.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 1 583,92 грн та інфляційні втрати в сумі 26 107,19 грн за період з 02.12.2014 по 31.08.2014.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Колегія суддів встановила, що позивачем правильно розраховано розмір 3 % річних, а відтак, місцевий господарський суд дійшов мотивованого висновку щодо задоволення цієї позовної вимоги у заявленому ним обсязі - 1 583,92 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат щодо суми заборгованості 32 000,00 грн за період з 02.12.2014 по 24.03.2015, щодо суми 112 000,00 грн за період з 25.03.2015 по 08.04.2015 та щодо суми 97 000,00 грн за період з 09.04.2015 по 31.08.2015, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексації мають враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Відповідно до вищезазначеного листа при застосуванні індексу інфляції останній розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно потрібно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

З огляду на те, що період прострочення сплати 112 000,00 грн заявлено позивачем з 25.03.2015 по 08.04.2015, підстави для нарахування індексу інфляції на вказану суму заборгованості відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням дефляції у липні-серпні 2015 року, яка не була врахована позивачем при здійсненні розрахунку, правильний розмір інфляційних втрат складає 22 078,85 грн, а тому вказана позовна вимога підлягає частковому задоволенню.

За приписами статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/26274/15 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Державного підприємства «Укрветсанзавод» задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Укрветсанзавод» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/26274/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/26274/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/26274/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий