ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2016 р. Справа № 917/2120/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В. О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О. В.

при секретарі Марченко В.О.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність №451/1 від 28.12.15),

відповідача - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №5675 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 19.11.15 у справі №917/2120/15

за позовом ТОВ "Компанія "Александр", м.Запоріжжя,

до ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод", м.Кременчук Полтавської області,

про стягнення 530424,02 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 19.11.15 (суддя Кльопов І.Г.) позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 253196,79 грн., суму пені в розмірі 74835,25 грн., суму 3% річних в розмірі 12590,25 грн., суму індексації в розмірі 189801,73 грн., а також 7956,36 грн. судового збору.

Відповідач із рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. До апеляційної скарги додано заяву (вх.№16769 від 11.12.15) про застосування строків позовної давності, в якій ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" просить суд апеляційної інстанції відмовити ТОВ "Компанія "Александр" у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14.12.15 розгляд справи було призначено на 14.01.16, запропоновано учасникам процесу надати суду апеляційної інстанції: відповідачу - письмові пояснення з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі; позивачу - відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень.

Позивач 12.01.16 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність доводів апелянта, просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення. Присутній в судовому засіданні 14.01.16 представник позивача підтримав зазначену правову позицію.

Відповідач, ПАТ Кременчуцький сталеливарний завод, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання (докази повідомлення долучено до матеріалів справи), не направив свого представника для участі в даному засіданні та не повідомив суд про причини його неявки.

Зважаючи на викладене, а також на те, що в ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні представника позивача, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України на підставі наявних у справі доказів, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Між ТОВ "Компанія "Александр", м.Запоріжжя (позивач, постачальник) та ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" (відповідач, покупець) було укладено договір поставки товару № 0615-СН/8733-1-2/1 від 09.12.13 (договір).

Відповідно до п.1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобовязується поставити і передати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобовязується прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Відповідно до п.2.4 договору датою поставки вважається дата підписання видаткової накладної або дати на товарно-транспортній накладній перевізника або дата календарного штемпеля залізничної накладної чи квитанції про приймання вантажу.

Згідно з п.5.1 договору розрахунки за товар здійснюються протягом 45 календарних днів з дати поставки.

Як встановлено місцевим господарським судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується апелянтом, на виконання умов договору позивач поставив на адресу відповідача товар (круг абразивний), який було прийнято уповноваженими особами відповідача згідно з видатковими накладними та довіреностями, копії яких наявні в матеріалах справи.

Так, за видатковою накладною №2/2-0049 від 22.01.14 було поставлено товар на суму 168765,28 грн; за видатковою накладною №2/2-0070 від 28.01.14 - на суму 9915,30 грн; за видатковою накладною №2/2-0102 від 06.02.14 - на суму 197516,21 грн., усього на суму 376196,79 грн. Відповідачем здійснено часткову оплату поставленого товару у розмірі 123000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №754 від 03.07.14 на суму 120000,00 грн. та платіжним дорученням №511 від 28.10.14 на суму 3000,00 грн.

Отже, на момент подання позову сума основного боргу відповідача за поставлений позивачем товар складає 253196,79 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, не заперечуючи факт отримання товару, водночас зазначає про те, що поставка вважається здійсненою тільки при наданні товару з передбаченими договором документами, а саме відповідно до п.3.1 договору, підтвердженням якості та комплектності товару з боку постачальника є сертифікат якості, сертифікат відповідності; пунктом 3.2 договору встановлено, що якість товару, що поставляється за цим договором, має відповідати нормативній документації, діючій на підприємстві виробника товару вимогам ГОСТУ, ДСТУ, ТУ, при їх наявності на даний вид товару. За твердженням апелянта, ним було прийнято товар без достатніх правових підстав, оскільки позивачем не було надано документів на підтвердження якості товару. ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" в апеляційній скарзі також посилається на те, що ним було попереджено ТОВ "Компанія "Александр" про притримання в оплаті за товар до моменту надання передбачених договором документів, що підтверджують якість товару, однак позивачем вказаних документів надано не було.

Стосовно вищевказаних аргументів колегія суддів зазначає наступне.

Наявні в матеріалах справи копії видаткових накладних, оформлених належним чином та підписаних обома сторонами (а.с.14 16), є письмовими доказами (в розумінні ст.32 ГПК України), що підтверджують факт отримання відповідачем обумовленого в договорі та специфікаціях товару. Як вбачається з договору (зокрема, з п.п. 3.1, 3.2, на які посилається апелянт), сторонами не встановлено окремого порядку приймання-передачі товаросупровідних документів (складення відповідного двостороннього акту, розписок покупця про їх отримання тощо).

У п.8.4 договору встановлено, що з інших питань приймання-передачі товару, що не передбачені цим договором, сторонам слід керуватися Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженою постановою Держарбітражу при ОСОБА_2 СРСР від 15.06.65 №П-6 (далі Інструкція №П-6) та Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженою постановою Держарбітражу при ОСОБА_2 СРСР від 25.04.66 №П-7 (далі Інструкція №П-7).

Відповідно до п.12 Інструкції П-6, приймання продукції за кількістю проводиться за транспортними та супровідними документами (рахунком-фактурою, специфікацією, описом, пакувальним ярликом ін.) відправника (виробника). Відсутність зазначених документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну наявність продукції і в акті вказується, які документи відсутні.

Пунктом 14 Інструкції П-7 встановлено, що приймання продукції за якістю і комплектністю проводиться в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, Основними і Особливими умовами поставки, іншими обов'язковими для сторін правилами, а також за супровідними документами, що посвідчують якість і комплектність продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація і т. п.). Відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла, і в акті вказується, які документи відсутні.

Однак відповідачем не надано суду першої та апеляційної інстанції будь-яких доказів на підтвердження складання сторонами актів про відсутність відповідних документів в порядку п.12 Інструкції П-6 та п.14 Інструкції П-7.

Згідно з ч.1 ст.666 ЦК України, на яку посилається апелянт, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Разом з тим, матеріали справи не містять таких доказів.

Тому колегія суддів вважає, що, прийнявши товар у встановленому договором порядку та частково оплативши його вартість, відповідач фактично своїми діями підтвердив, що поставку було здійснено позивачем належним чином, у відповідності до умов договору (в тому числі, і п.п. 3.1, 3.2). На вказані обставини посилається позивач у відзиві на апеляційну скаргу, зазначаючи, що документи на підтвердження якості товару передавалися покупцеві одночасно із поставкою кожної партії товару, який ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" було прийнято без будь-яких заперечень щодо якості.

Жодних доказів того, що відповідні сертифікати не були передані продавцем покупцеві і що вказана обставина будь-яким чином перешкоджає відповідачу вчасно здійснити оплату отриманого товару у відповідності до вимог ч.1 ст.530 ЦК України та п.5.1 договору апелянтом не надано ні суду першої інстанції, ні в ході апеляційного провадження.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, протягом часу, що минув з моменту отримання відповідачем останньої партії товару (06.02.14) до моменту звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості (30.09.15) відповідач не звертався до позивача з вимогою виконати умови договору щодо надання сертифікатів якості та відповідності, а також з будь-якими претензіями стосовно якості отриманого товару. Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про те, що ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" шляхом переговорів неодноразово вимагав у ТОВ "Компанія "Александр" надання сертифікату якості або паспорту заводу виробника. Однак доказів зазначеного твердження відповідачем не надано суду першої та апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів вважає безпідставними твердження відповідача про невиконання позивачем договірних зобовязань, а також про те, що передання продавцем сертифікатів якості та відповідності покупцеві разом із товаром є необхідною умовою здійснення оплати товару - оскільки вказану умову не встановлено ні укладеним між сторонами договором, ні нормами чинного законодавства.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Вищого господарського суду України від 16.10.14 у справі №922/2407/14.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що питання підтвердження належної якості товару не стосується даної справи, предметом позову в якій є стягнення заборгованості з відповідача за отриманий від позивача товар.

За таких обставин, на думку суду апеляційної інстанції, місцевим господарським судом обґрунтовано, із посиланням на ч. 1 ст.530, ст. 526, ч. 1 ст. 692 ЦК України, ч. 1 ст.193 ГК України, а також на умови укладеного між сторонами договору, зроблено висновок про те, що сума основного боргу 253196,79 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно з ч. 1 статті 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно до статей 546, 549 ЦК України та статті 199 ГК України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.9.5. договору у випадку порушення відповідачем строків розрахунку за поставлений товар, передбачених даним договором, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки, що діяла під час порушення грошового зобов'язання від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Таким чином, виходячи з обставин справи та вищенаведених норм законодавства і укладеного між сторонами договору, колегія суддів зазначає, що позивач має право на стягнення з відповідача пені у встановленому законом та договором порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що місцевим господарським судом не враховано спеціального строку позовної давності для стягнення пені в 1 рік, передбаченого ст.258 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що вищезазначеною нормою ЦК України дійсно встановлено спеціальну позовну давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції, відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, ухвалою від 01.10.15 розгляд справи призначено на 22.10.15, ухвалою від 22.10.15 розгляд справи відкладено на 19.11.15 та повідомлено сторони, у тому числі і відповідача, про час і місце вказаних судових засідань (повідомлення відділення звязку про вручення відповідачеві ухвал суду долучені до матеріалів справи, а.с. 36, 47). Тобто судом першої інстанції було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України.

Однак ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" не направив представника для участі у вказаних засіданнях, не повідомив суд про причини його неявки, жодних письмових пояснень, а також заяв або клопотань - у тому числі, і щодо застосування позовної давності до суду не надавав.

За таких обставин у місцевого господарського суду були відсутні правові підстави для застосування позовної давності до вимоги щодо стягнення пені.

Апелянт також зазначає, що місцевим господарським судом при перевірці розрахунку заборгованості не було вирішено питання щодо наявності чи відсутності підстав для зменшення розміру неустойки згідно з вимогами ч.3 ст.551 ЦК України. Однак відповідно до змісту вказаної норми (якою встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення) зменшення розміру неустойки є правом, а не обовязком суду.

Згідно зі ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте матеріали справи свідчать, що відповідачем, всупереч приписам вказаної норми, не було надано суду першої інстанції жодних пояснень та доказів щодо наявності обставин, які могли б бути підставою для зменшення розміру неустойки. Колегія суддів також зазначає, що апелянт посилається на порушення місцевим господарським судом вимог ст.ст. 212 214 ЦПК України, тоді як провадження у даній справі здійснюється господарським судом за правилами ГПК України.

Відповідно до ч.3 ст.101 ГПК України, в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. За таких обставин колегія суддів відхиляє як необґрунтовані посилання апелянта на незастосування судом першої інстанції ч.3 ст.551 ЦК України, а також зазначає, що подана відповідачем до суду апеляційної інстанції заява (вх.№16769 від 11.12.15) про застосування строків позовної давності, не підлягає розгляду враховуючи, що, як встановлено вище, відповідні вимоги ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наведені апелянтом аргументи не узгоджуються з матеріалами справи та нормами чинного законодавства і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Будь-яких інших заперечень щодо суми позовних вимог (зокрема, стосовно розміру та порядку здійснення нарахувань на суму основного боргу) відповідачем не надано суду першої та апеляційної інстанції.

Водночас, відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Надаючи оцінку розрахунку сум пені, річних та інфляційних, з яким погодився суд першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Тобто, виходячи з положень п.5.1 договору, відповідно до якого розрахунки за товар здійснюються протягом 45 календарних днів з дати поставки, а також із підтверджених матеріалами справи дат поставок, колегія суддів зазначає, що:

за поставкою від 22.01.14 (строк оплати до 10.03.14 включно) підлягала нарахуванню пеня за період з 11.03.14 по 10.09.14;

за поставкою від 28.01.04 (строк оплати до 14.03.14 включно) за період з 15.03.14 по 14.09.14;

за поставкою від 06.02.14 (враховуючи, що останній день 45-денного строку, 23.03.14, був вихідним днем і вказаний строк відповідно до ч.5 ст.254 ЦК України тривав по 24.03.14 включно) за період з 25.03.14 по 24.09.14.

Проте, як вбачається із наданого позивачем розрахунку (а.с.27), період нарахування пені визначено ним шляхом зворотного відліку шестимісячного строку від дати позовної заяви - з 21.03.15 по 18.09.15 (дата позовної заяви), виходячи з суми основного боргу 253196,79 грн., що залишалася несплаченою на момент подання позовної заяви. В ході апеляційного провадження представником позивача не було надано суду апеляційної інстанції письмових або усних пояснень в обґрунтування зазначеного способу розрахунку пені.

За таких обставин колегія суддів зазначає, що в частині стягнення пені позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на невідповідність здійсненого позивачем розрахунку суми пені у розмірі 74835,25 грн. вищенаведеним вимогам чинного законодавства. Відповідно, у стягненні 74835,25 грн. пені позивачеві має бути відмовлено.

Стосовно розрахунку суми 3% річних, колегія суддів зазначає, що, як встановлено вище, кінцевою датою 45-денного строку оплати за поставкою від 06.02.14 позивачем визначено 19.03.14, тоді як такою датою є 24.03.14. Відповідне призвело до неправильного розрахунку суми 3% річних позивачем заявлено до стягнення 8863,88 грн. за період з 20.03.14 по 18.09.15 тоді як згідно з правильним розрахунком, здійсненим судом апеляційної інстанції, стягненню підлягає 8815,18 грн. за період з 25.03.14 по 18.09.15, а у стягненні 48,70 грн. 3% річних має бути відмовлено.

Щодо нарахування 3% річних за інші періоди, з урахуванням часткової оплати відповідачем отриманого товару 03.07.14 на суму 12000,00 грн. та 28.10.14 на суму 3000,00 грн. колегія суддів зазначає, що відповідні розрахунки позивачем здійснено правильно.

Отже, заявлену позивачем до стягнення загальну суму 3% річних 12590,25 грн. має бути зменшено на 48,70 грн. та стягнуто з відповідача на користь позивача 12541,55 грн. 3% річних.

Перевіривши правильність розрахунку суми інфляційних втрат, колегія судів зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Як вбачається із розрахунку позивача (а.с.27, зворотній бік), кінцевою датою нарахування інфляційних по всіх трьох поставках ним визначено 30.06.15, тоді як позовну заяву ТОВ "Компанія "Александр" датовано 18.09.15. Тобто позивачем не здійснено відповідний розрахунок за липень та серпень 2015 року, які є періодами, що входять до позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача в обґрунтування вказаного розрахунку посилався на те, що у липні та серпні 2015 року індекс інфляції був меншим за одиницю, тобто мала місце дефляція.

Однак, відповідно до п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.12 №01-06/928/2012 Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права, листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 № 62-97р, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Здійснивши перерахунок суми інфляційних втрат за кожний місяць прострочення з урахуванням періодів дефляції, колегія суддів зазначає, що із заявленої позивачем суми інфляційних у розмірі 189801,73 грн. стягненню підлягає 182244,19 грн., відповідно, у стягненні 7557,54 грн. має бути відмовлено.

Отже, здійснивши апеляційний перегляд оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що воно має бути частково скасовано з підстав неповного зясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи (зокрема, щодо правильності наданого позивачем розрахунку суми позову), відповідно апеляційна скарга ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" підлягає частковому задоволенню.

Згідно з приписами ст.49 ГПК України, судом апеляційної інстанції також здійснено перерахунок покладених на сторони судових витрат, а саме судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 33, 43, 99, 101, п.2 ст. 103, п.1 ч.1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 19.11.15 у справі №917/2120/15 скасувати в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Александр" 74835,25 грн. пені, 48,70 грн. 3% річних, 7557,54 грн. інфляційних втрат, 1236,62 грн. судового збору та прийняти нове рішення, яким у позовних вимогах в цій частині відмовити.

В іншій частині щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Александр" 253196,79 грн. основного боргу, 12541,55 грн. 3% річних, 182244,19 грн. інфляційних втрат та 6719,74 грн. судового збору рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Александр", пр.Леніна, 63, м.Запоріжжя, 69000 (п/р 5654 в ПАТ "Креді ОСОБА_3" м.Запоріжжя, МФО 300614, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", вул. Івана Приходька, 141, м.Кременчук, Полтавська область,39607 (п/р 4679 в ПАТ КБ "Приватбанк", МФО 305299, ) 1360,28 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 18.01.16

Головуючий суддя Фоміна В. О.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Шевель О. В.