ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2016 р.Справа № 922/4643/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль", м. Сєвєродонецьк
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Сєверодонецьк
про стягнення 90 502,91 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Сімейко А.І., довіреність №06-05-259/1898 від 25.12.2015 р.

відповідача - ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення основного боргу в розмірі 55 221,70 грн., пені в розмірі 27 461,85 грн., інфляційних втрат в розмірі 6 161,84 грн. та 3 % річних в розмірі 1 657,52 грн. Позивач також просить стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1 827,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства не здійснив оплату за фактично поставлену позивачем теплову енергію у вигляді гарячої води на централізоване опалення нежитлового приміщення відповідача, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст. ст. 1, 19, 25 Закону України "Про теплопостачання", ст. ст. 1, 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 548, 549, 610, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 174, 193, 230, 231 ГК України, Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій".

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.12.2014 р. по справі №922/4643/14 у позові ДП "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" відмовлено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 р. рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2014 р. по справі №922/4643/14 скасовано. Прийнято нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ДП "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" основний борг в розмірі 55 221,70 грн., пеню в розмірі 27 461,85 грн., 3% річних в розмірі 1 657,52 грн., інфляційні втрати в розмірі 6 161,84 грн. та судовий збір в розмірі 1 827,00 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.05.2015 р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2014 р. та рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2014 р. по справі №922/4643/14 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнає, просить у позові відмовити. Наполягає на тому, що він не має ніяких господарських договорів з позивачем, а нежитлове приміщення, до якого, за доводами позивача, поставлялась теплова енергія, придбане ним як фізичною особою. Відповідач також зазначив, що він ніколи не використовував дане нежитлове приміщення для ведення підприємницької діяльності, а отже позивачем невірно застосовані тарифи при нарахування оплати за теплову енергію. Окрім того, відповідач зазначив, що в його нежитловому приміщенні відсутні батареї опалення, а лише проходять стояки, про що відповідач неодноразово повідомляв позивача, але позивач ігнорує такі звернення та не здійснює перерахунок оплат.

Ухвалою суду від 11.08.2015 р. продовжено строк розгляду спору поза межами 2-х місячного терміну вирішення спорів, встановленого ч. 3 ст. 69 ГПК України.

Ухвалою суду від 07.09.2015 р. у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Ухвалою суду від 16.01.2016 р. поновлено провадження у справі.

У судовому засіданні 11.08.2015 р. оголошено перерву до 07.09.2015 р.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.12.2011 р. між фізичною особою ОСОБА_3 (продавець) та фізичною особою ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення з підвалом, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 274,8 кв.м. (далі - нежитлове приміщення) (т. 1 а.с. 136).

Право власності фізичної особи ОСОБА_1 на нежитлове приміщення підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП "Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації" від 28.12.2011 р. № 32713605 (т. 1 а.с. 138).

Листами від 15.11.2012 р. №16-6-1380 та від 20.11.2012 р. №08-06-1291 позивач пропонував відповідачеві укласти договір на постачання теплової енергії в гарячій воді (т. 1 а.с. 43, 48). Проте відповідей на дані листи відповідач не надав, договір на постачання теплової енергії в гарячій воді з позивачем не уклав.

З матеріалів справи вбачається, що протягом опалювальних сезонів 2012-2013 років (у грудні 2012 р., з січня по квітень 2013 р.) та 2013-2014 років (з жовтня 2013 р. по квітень 2014 р.) позивач поставив до нежитлового приміщення відповідача, розташованого у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_2, теплову енергію у вигляді гарячої води, що підтверджується актами про включення теплоустановок від 30.10.2012 р. № 000000332 та від 16.10.2013 р. № 000001453 (т. 1 а.с. 63).

Позивач надіслав відповідачеві наявні в матеріалах справи рахунки на оплату спожитої теплової енергії у вигляді гарячої води на загальну суму 55 221,70 грн. (т. 1 а.с. 20-31). Проте відповідач дані рахунки не оплатив.

Позивач неодноразово надсилав відповідачеві претензії про стягнення вартості спожитої теплової енергії в гарячій воді на підставі положень ст. 1212 ЦК України (т. 1 а.с. 32-37). Однак дані претензії відповідач також залишив без відповіді і задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 55 221,70 грн., пені в розмірі 27 461,85 грн., інфляційних втрат в розмірі 6 161,84 грн. та 3 % річних в розмірі 1657,52грн.

Надаючи правову кваліфікацію фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам сторін, враховуючи вказівки Вищого господарського суду України у даній справі, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" державне підприємство "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" є виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності (теплопостачальна організація).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

За приписами ч. 4 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Основні обов'язки споживача теплової енергії, у тому числі своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії, передбачено у ст. 24 Закону України "Про теплопостачання".

Згідно з п. 3 Правил №1198 споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Відповідно до п. п. 4, 14 Правил №1198 користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією відповідно до типових договорів, форми яких затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Споживач зобов'язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Окрім того, п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Також ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Отже, чинним законодавством України передбачено, що постачання теплової енергії здійснюється за договором купівлі-продажу, обов'язок із своєчасного укладення якого покладено саме на споживача теплової енергії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у листах від 15.11.2012 р. №16-6-1380 та від 20.11.2012 р. №08-06-1291 пропонував відповідачеві укласти з позивачем договір на постачання теплової енергії в гарячій воді, підготовлений на основі типового договору, передбаченого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. №630 (далі - Правила № 630) (т. 1 а.с. 43, 48).

Проте відповідей на дані листи відповідач не надав, договір на постачання теплової енергії в гарячій воді з позивачем не уклав.

Разом з тим, частинами 5, 6 статті 19 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання - споживача до теплової мережі. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Судом встановлено, що позивач виконав вимоги чинного законодавства України, передбачені приписами п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме звернувся до відповідача з листом щодо пропозиції підготовки договору про надання послуг на основі типового договору, проте відповідач ухилився від укладання договору про надання послуг.

Незважаючи на це, позивач здійснював постачання теплової енергії у вигляді гарячої води до нежитлового приміщення відповідача, розташованого у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується актами про включення теплоустановок від 30.10.2012 р. № 000000332 та від 16.10.2013 р. № 000001453 (т. 1 а.с. 63).

При цьому нежитлове приміщення відповідача розташоване на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2, який обладнаний системою централізованого опалення. Система опалення, в свою чергу, гідравлічно та теплотехнічно об'єднана з системою опалення нежитлового приміщення відповідача, що разом становить єдину систему централізованого опалення зазначеного багатоквартирного житлового будинку. Технічної можливості відключення окремих приміщень від централізованого опалення у даному житловому будинку не передбачено.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У свою чергу, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 р. № 6-59цс13).

Окрім того, споживання енергії за відсутності договору надає право постачальнику енергії на стягнення зі споживача у даному випадку вартості спожитої ним енергії на підставі статей 1212 та 1213 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 16.05.2011 р. у справі № 3-38гс11.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Заперечуючи проти позову, відповідач, окрім іншого, вказує на те, що він не отримував послуги з теплопостачання від позивача, оскільки в належному йому нежитловому приміщенні відсутні батареї опалення, а є лише стояки. В обґрунтування цих доводів відповідач посилається на акт прийому-передачі нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 від 26.12.2011 р. та звіт про оцінку нежитлового приміщення з підвалом, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, від 21.01.2012 року.

Перевіривши дані доводи відповідача та дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає їх необґрунтованими з таких підстав.

Як вказано вище, 26.12.2011 р. між фізичною особою ОСОБА_3 (продавець) та фізичною особою ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення з підвалом, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 274,8 кв.м. (далі - нежитлове приміщення) (т. 1 а.с. 136).

Зі змісту акту прийому-передачі нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 від 26.12.2011 р. (т. 1 а.с. 113), вбачається, що у приміщенні є світло, вода, система опалювання (радіатори) демонтована. Даний акт підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_1, підпису уповноваженого представника постачальника теплової енергії не містить.

Зі звіту про оцінку нежитлового приміщення з підвалом, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, виконаного ТОВ "ОРІЯ - ЕКСПЕРТ" на замовлення відповідача 21.01.2012 року, також вбачається, що опалення у приміщенні централізоване, опалювальна система демонтована.

Водночас матеріали справи містять згадані вище акти про включення теплоустановок від 30.10.2012 р. № 000000332 та від 16.10.2013 р. № 000001453 (т. 1 а.с. 63), зі змісту яких вбачається, що відкрито вводні засувки та подано теплоносії на систему опалення будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до п. 24 Правил № 630 споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з п. 25 Правил № 630 самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до пунктів 25, 26, 30 Правил № 630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (п. 2.1 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 р. № 169 "Про затвердження Змін до Наказу Мінбуду України від 22.11.2005 р. № 4).

При цьому обов'язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (п. 2.2 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 р. № 169 "Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22.11.2005 р. № 4).

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених наказом Міністерство будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 р. № 4 встановлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Матеріали справи не містять доказів, зокрема копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення нежитлового приміщення відповідача від мереж центрального теплопостачання та ненадання йому послуг з постачання тепла.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 р. № 169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Окрім того, відповідно до статті 1 Закону України "По теплопостачання" місцева (розподільча) теплова мережа - це сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Згідно з п. 22 Правил № 630 точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві є - відгалуження від стояків у межах квартири.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином, позивач виконав свої зобов'язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач незалежно від споживання цієї послуги, або відмови від її споживання, зобов'язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання.

Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі за № 6-1192цс15.

З огляду на викладене, суд відхиляє твердження відповідача про те, що він не отримував послуг з теплопостачання від позивача та відповідно не повинен сплачувати за такі послуги.

Слід також зазначити, що відповідач є суб'єктом підприємницької діяльності, основним видом діяльності якого є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого майна та роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах, що підтверджується наявним в матеріалах справи Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (т. 1 а.с. 73). В стані припинення не перебуває.

Згідно з наданим відповідачем Свідоцтвом платника єдиного податку серії НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 112) видом господарської діяльності суб'єкта господарювання ОСОБА_1 є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Таким чином суд вважає, що доводи відповідача про невикористання ним нежитлового приміщення для ведення підприємницької діяльності спростовуються наявними матеріалами справи.

Підсумовуючи вищевикладені обставини і приписи закону, суд дійшов висновку про те, що відповідач як суб'єкт господарювання є власником нежитлового приміщення та фактично отримує комунальні послуги з опалення, відтак є споживачем даних послуг та повинен сплачувати за фактично отриману теплову енергію.

Судом встановлено, що приміщення відповідача приладом обліку теплової енергії не обладнано, у зв'язку з чим розрахунок вартості теплової енергії здійснено позивачем розрахунковим способом з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання у розрахунковому періоді відповідно до абзацу другого пункту 23 Правил користування тепловою енергією.

Як свідчать матеріали справи, позивач надіслав відповідачеві рахунки на оплату спожитої теплової енергії на загальну суму 55 221,70 грн., а саме: за грудень 2012 р. на суму 11 139,71 грн., за січень 2013 р. на суму 6 134,41 грн., за лютий 2013 р. на суму 5 086,79 грн., за березень 2013 р. на суму 5 191,55 грн., за квітень 2013 року на суму 197,88 грн., за жовтень 2013 р. на суму 1 361,90 грн., за листопад 2013 р. на суму 3 643,39 грн., за грудень 2013 року на суму 5 843,40 грн., за січень 2014 р. на суму 6 884,72 грн., за лютий 2014 р. на суму 5 123,02 грн., за березень 2014 р. на суму 3 663,92 грн. та за квітень 2014 р. на суму 951,01 грн. (т. 1 а.с. 20-31).

Разом з тим, слід зазначити, що у постанові касаційної інстанції у даній справі від 05.05.2015 року містяться вказівки щодо необхідності під час нового розгляду справи перевірити правильність вказаного розрахунку, дослідити обставини наявності або відсутності у нежитловому приміщенні неопалювальних площ, врахувати ці обставини при проведенні розрахунку, оскільки правильність розрахунку вартості фактично спожитої ФОП ОСОБА_1 теплової енергії має істотне значення для вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Під час нового розгляду даної справи на виконання вказівок касаційної інстанції ухвалою суду від 07.09.2015 р. за ініціативою суду було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, для отримання експертного висновку з таких питань:

1) Чи під'єднане до системи теплопостачання нежитлове приміщення, розташоване на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 274,8 кв.м.?

2) Чи вірно Державним підприємством "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" визначено опалювальну площу нежитлового приміщення, розташованого на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 274,8 кв.м, у розрахунку вартості теплової енергії?

3) Якщо опалювальну площу нежитлового приміщення визначено невірно, то якою саме є опалювальна площа цього нежитлового приміщення (за вирахуванням площі приміщень, в яких опалення не передбачено або фактично відсутнє)?

Витрати, пов'язані зі здійсненням судової будівельно-технічної експертизи, було покладено на відповідача.

Однак, 15.12.2015 року матеріали даної справи повернуто до господарського суду разом з повідомленням судового експерта від 09.12.2015 року про неможливість надати висновок судової будівельно-технічної експертизи № 9352 у зв'язку з ненаданням сторонами витребуваних судовим експертом документів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач також не оплатив виставлений експертною установою рахунок №2685 від 07.10.2015 р. на суму 6 006,00 грн. (т. 2 а.с. 65) за проведення судової будівельно-технічної експертизи у даній справі.

За таких обставин суд, керуючись нормами чинного законодавства України, здійснив самостійну перевірку розрахунку вартості спожитої теплової енергії позивача з урахуванням наявних матеріалів справи та дійшов висновку про те, що дане нарахування є вірним, виходячи з такого.

Обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до абзацу другого пункту 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 р. № 1198 (далі - Правила № 1198).

Даний алгоритм розрахунку не суперечить приписам п. 21 Правил № 630, якими установлено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, зокрема, з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об'єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно із законодавством.

Опалювана площа (об'єм) квартири (будинку садибного типу) - це загальна площа (об'єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас - п. 2 Правил №630.

Нормування витрат теплоти на потреби опалення та гарячого водопостачання визначаються відповідно до КТМ (Керівного технічного матеріалу) 204 України 244-94 "Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні", затверджених Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству 14.12.1993 р. (надалі - КТМ 204 України 244-94).

Отже, розрахунок обсягу фактично спожитої відповідачем теплової енергії здійснений згідно з максимальним погодинним навантаженням у відповідності до вимог КТМ 204 України 244-94, з урахуванням даних площі нежитлового приміщення - 139,3м2 (величина площі приміщення дорівнює розміру площі, яка застосовувалася до попереднього власника, хоча загальна площа приміщення становить - 274,8м2), та з урахуванням показників температури всередині приміщення, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості діб роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок нарахування відповідачу грошових коштів за спожиту теплову енергію в розмірі 55 221,70 грн. (т. 2 а.с. 9-12), суд дійшов висновку про те, що даний розрахунок є вірним і таким, що відповідає нормам чинного законодавства.

За таких обставин суд вважає, що матеріали даної справи містять належні та допустимі докази надання позивачем відповідачеві послуг з постачання теплової енергії у вигляді гарячої води на централізоване опалення нежитлового приміщення на загальну суму 55 221,70 грн.

Проте відповідач свої зобов'язання з оплати поставленої теплової енергії у вигляді гарячої води на централізоване опалення нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, не виконав, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 55 221,70 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини та приписи закону, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 55 221,70 грн. є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Окрім того, позивач нарахував та пред'явив до стягнення з відповідача пеню в розмірі 27 461,85 грн., 3% річних в розмірі 1 657,52 грн. та інфляційні втрати в розмірі 6161,84 грн.

Розглянувши дані вимоги позивача, суд встановив наступне.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність розрахунку 3% річних в розмірі 1 657,52 грн. за період з 27.01.2013 р. по 31.08.2014 р. та інфляційних втрат в розмірі 6 161,84 грн. за період з 27.01.2013 р. по 31.08.2014 р., суд вважає позовні вимоги в цій частині також правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 27 461,85 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 230 ЦК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (ст. 231 ЦК України).

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов'язаний сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання при будинкових території" від 20.05.1999 р. №686-XIV суб'єкти підприємницької діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100% загальної суми боргу.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України, за I півріччя 2013 р., до суб'єктів підприємницької діяльності, які використовують для провадження своєї діяльності нежилі будинки і приміщення, що належать таким суб'єктам - на праві власності або орендовані ними на підставі договору, у разі несвоєчасного розрахунку за спожиті комунальні послуги не застосовуються положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", натомість слід керуватися вимогами спеціального нормативного акта - Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". При цьому розмір пені має становити 1 % від суми прострочення платежу за кожен день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 % загальної суми боргу (постанова Верховного Суду України від 16.04.2013 р. у справі N 3-6гс13).

Таким чином, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" передбачено законну неустойку за порушення грошового зобов'язання у сфері відносин з надання житлово-комунальних послуг. Кредитор має право на стягнення цієї законної неустойки, в тому числі й за відсутності договору.

Отже, порушення відповідачем процедури сплати коштів за отримані послуги з опалення та постачання гарячої води, визначеної Закону України "Про житлово-комунальні послуги", є підставою стягнення з останнього штрафних санкцій у вигляді пені.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку пені в розмірі 27 461,85 грн., суд вважає позовні вимоги в цій частині правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір в повному обсязі (в розмірі 1 827,00 грн.) слід покласти на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. ст. 1, 19, 24 Закону України "Про теплопостачання", Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. №630, Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 р. № 1198, ст. ст. 230, 275 Господарського кодексу України, ст. ст. 549, 551, 530, 610-612, 625, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій", ст. ст. 1, 4, 4-3, 12, 32-34, 43, 44, 49, 82-85, 111-12 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (93400, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" (93403, Луганська область, м. Сєвєродонецьк - 3, , р/р в АБ "Укргазбанк", МФО 320478) основний борг в розмірі 55 221,70 грн., пеню в розмірі 27 461,85 грн., 3% річних в розмірі 1 657,52 грн., інфляційні втрати в розмірі 6 161,84 грн. та судовий збір в розмірі 1 827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.01.2016 р.

Суддя О.В. Макаренко