РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2016Справа №910/29327/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Трест Бориспільсільбуд"
до Приватного підприємства "Фінансова будівельна компанія "Завод Луч"
простягнення 16 744,60 грн.
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Вербицький Я.В. - представник за довіреністю б/н від 11.01.16;
від відповідачане з'явились

В судовому засіданні 20.01.2016 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Бориспільсільбуд" до Приватного підприємства "Фінансова будівельна компанія "Завод Луч" про стягнення 16 744,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.02.2014 між сторонами було укладено договір № 18 на встановлення паркану, в порушення умов якого відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання щодо оплати виконаних робіт, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 11 029,06 грн. Крім того, за неналежне виконання грошових зобов'язань позивачем нарахована пеня у розмірі 1665,39 грн., інфляційні втрати у розмірі 3872,48 грн. та 177,67 грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 18.11.2015 порушено провадження у справі № 910/29327/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 16.12.2015.

15.12.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшла письмова заява відповідача про фіксування судового процесу, продовження строків розгляду справи та про відкладення розгляду справи для можливості ознайомитись з її матеріалами.

У судове засідання, призначене на 16.12.2015, з'явився представник позивача, який на виконання вимог ухвали суду подав через канцелярію суду документи, що долучені до матеріалів справи.

Щодо клопотання відповідача про відкладення розгляду справи представник позивача заперечував.

Ухвалою суду від 16.12.2015 було задоволено клопотання відповідача та продовжено строк вирішення спору, розгляд справи відкладено на 20.01.2016.

20.01.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшла письмова заява відповідача про фіксування судового процесу, продовження строків розгляду справи та про відкладення розгляду справи для можливості ознайомитись з її матеріалами.

Крім того, 20.01.2016 відповідачем було подано зустрічну позовну заяву про визнання зобов'язання частково припиненим, яку ухвалою суду від 20.01.2016 було повернуто на підставі пунктів 3, 4 та 6 ч.1 ст. 63 ГПК України.

В судове засідання 20.01.2016 року з'явився представник позивача, який проти клопотання відповідача про відкладення розгляду справи категорично заперечував, зазначивши, що вказане клопотання спрямоване на затягування судового процесу.

Відповідач в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про поважні причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового від

З приводу неявки відповідача в судове засідання та його клопотання про відкладення розгляду справи господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач не з'явився в судове засідання, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Крім того, суд зазначає, що в клопотанні про продовження строку вирішення спору та відкладення розгляду справи від 20.01.2016 відповідач зазначає, що його представник не встиг ознайомитись з матеріалами справи до початку судового засідання, тому просить суд надати час для ознайомлення та подачі уточнень до зустрічного позову. Суд звертає увагу, що 15.12.2015 року відповідачем було подано ідентичне клопотання, проте з 15.12.15 по 20.01.16 представник відповідача не знайшов часу для ознайомлення з матеріалами справи та надання обґрунтованих заперечень на позов. Твердження відповідача, про те, що його представник не зможе взяти участь в судовому засіданні 20.01.2016, оскільки прийматиме участь в іншому судовому процесі, не підтверджене жодними доказами.

Представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

У судових засіданнях за клопотанням відповідача згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

24 лютого 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трест Бориспільсільбуд" (далі - субпідрядник, позивач) та Приватним підприємством "Фінансова будівельна компанія "Завод Луч" (далі - генпідрядник, відповідач) було укладено договір № 18 із встановлення паркану (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1.) субпідрядник зобов'язується власними силами виконати роботи з встановлення паркану на будівництві об'єкта: "Реконструкція недобудованого гуртожитку медучилища під пункт тимчасового розміщення біженців по вул. Студентській, 2 в м. Яготині Київської області" (далі по тексту - об'єкт).

Згідно з п.3.1 договору вартість робіт становить 141 925,03 грн. в т.ч. ПДВ. Вартість робіт включає в себе вартість матеріалів.

У відповідності до п.3.2. договору, вартість фактично виконаних робіт визначається на підставі актів здавання-приймання виконаних робіт.

Пунктом 3.6. договору передбачено, що остаточні розрахунки за виконані роботи на Об'єкті генпідрядник з виконавцем в місячний термін після підписання кінцевого акту приймання виконаних робіт.

Відповідно до пункту 6.3.4. договору генпідрядник зобов'язаний оплатити виконані роботи згідно з актами здачі-приймання.

Згідно пунктів 7.2. та 7.3 договору, передання робіт виконавцем і прийняття їх генпідрядником оформлюється Актом здачі-приймання виконаних робіт, підписаним обома сторонами. У разі виявлення недоліків у процесі приймання робіт, сторони підписують Акт про недоліки. в ньому зазначають строк та порядок усунення таких недоліків.

Судом встановлено, що на виконання умов вказаного договору позивачем було виконані роботи на загальну суму 141 925, 03 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання виконаних будівельних робіт за квітень 2014 року, травень 2014 року, липень 2014 року та грудень 2014 року, а також довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат, що підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.

Однак, всупереч умов Договору відповідач виконані позивачем роботи в повному обсязі не оплатив, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість в розмірі 11029,06 грн.

Направлена позивачем письмова вимога № 0с/01-185 від 08.09.2015 р. про оплату боргу, в тому числі і за спірним договором № 18 в сумі 11029,06 грн. відповідачем була залишена без задоволення, що і стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 838 ЦК України, підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено умовами договору (п. 3.6 договору) остаточний розрахунок за виконані роботи на об'єкті проводиться генпідрядником в місячний термін після підписання кінцевого акту приймання виконаних робіт.

Таким чином, з урахуванням акту приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року на суму 9016,30 грн., відповідач мав здійснити розрахунок з позивачем в строк до 31.01.2015 включно.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами частини першої статті 853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Відповідно до частини четвертої статті 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Зважаючи на встановлені обставини справи, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 11029,06 грн. основного боргу, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1665, 39 грн. пені, 3872,48 грн. - інфляційних втрат та 177,67 грн. - 3% річних.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 177,67 грн. - 3% річних, 3872,48 грн. - інфляційних втрат, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Пунктом 9.6. Договору передбачено, що у випадку, якщо генпідрядник (Відповідач) порушив строки виконання грошових зобов'язань, він сплачує на користь виконавця (Позивача) пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань в розмірі 1665,39 грн., нараховані відповідно до умов договору та вимог законодавства, тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Фінансова будівельна компанія "Завод Луч" (01135, м. Київ, вул.. Золотоустівська, будинок 1, офіс 1; ідентифікаційний код 32162693) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Бориспільсільбуд" (08300, Київська обл., місто Бориспіль, вул. Київський шлях, будинок 84; ідентифікаційний код 13707422) 11 029 (одинадцять тисяч двадцять дев'ять) грн. 06 коп. - основного боргу; 177 (сто сімдесят сім) грн. 67 коп. - 3% річних; 3 872 (три тисячі вісімсот сімдесят дві) грн. 48 коп. - інфляційних втрат; 1 665 (одну тисячу шістсот шістдесят п'ять) грн. 39 коп. - пені; 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.01.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.