РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/28016/15 12.01.16 р.

За позовом Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНГК"

про визнання договору недійсним

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Собко О.В. за довіреністю № 2-15д від 19.12.2014 р.;

від відповідача: Кузьменко А.М. за довіреністю № б/н від 13.11.2015 р.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНГК" про визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 02.11.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 19.11.2015 р.

16.11.2015 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 19.11.2015 р. представник позивача подав клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою від 19.11.2015 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів.

У судовому засіданні 19.11.2015 р. оголошувалась перерва до 07.12.2015 р.

02.12.2015 р. від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.

У судовому засіданні 07.12.2015 р. представник позивача подав письмові пояснення по справі.

У судовому засідання 07.12.2015 р. оголошувалась перерва до 12.01.2016 р.

11.01.2016 р. від відповідача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи та додаткові пояснення.

У судовому засіданні 12.01.2016 р. представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

У судовому засіданні 12.01.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Між Дочірньою компанією «Укргазвидобування», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" (позивач), як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТНГК» (відповідач), як покупцем, укладено договір купівлі-продажу №УГВ 6564/20/2-12 від 09.11.2012 р.

Відповідно до п.1.1 Договору, продавець передає у власність покупця товар, визначений в п.1.2 даного Договору, а покупець приймає товар та зобов'язаний оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 Договору, найменування товару: Нематеріальний актив "Право користування свердловиною № 51, № 53, № 54, № 55 Островерхівського родовища до 04.10.2027року". Комплектність об'єктів наведена в Додатку №1 до даного договору.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що продавець зобов'язується передати покупцю товар до 30 листопада 2012 р.

Покупець, за умовами п. 4.2 Договору, зобов'язався оплатити ціну товару протягом 30 днів з дня підписання акту прийому-передачі товару.

На виконання вказаних умов, позивач передав, а відповідач прийняв товар, про що сторони склали акт прийому - передачі від 19.11.2012 року.

ТОВ «ТНГК» сплатило на рахунок позивача 1 129 200 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 16 від 14.12.2012 р.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, сторони оскаржуваного договору у повному обсязі виконали свої договірні зобов'язання, що підтверджується матеріалами справи,

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що сторони укладанням спірного Договору, приховали дійсно вчинений правочин - договір оренди; на його думку, Договір купівлі-продажу нематеріального активу є удаваним, оскільки він вчинений сторонами для приховання договору оренди основного фонду (засобу), тобто за приписами ч. 2 ст.235 Цивільного кодексу України відносини сторін мають регулюватися правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому, оскільки оренда основних фондів ПАТ "Укргазвидобування", як правонаступника ДК "Укргазвидобування" забороняється на підставі ч.6 ст.7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" (в редакції чинній на дату укладення спірного договору), то позивач вважає, що договір на цій підставі підлягає визнанню недійним.

Відповідно до ч.1 ст.177 Цивільного кодексу України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно ч. 2 ст. 656 Цивільного кодексу України, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (ст. 190 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Господарського кодексу України, майном у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів.

За приписом пп.14.1.120 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, нематеріальні активи - право власності на результати інтелектуальної діяльності, у тому числі промислової власності, а також інші аналогічні права, визнані об'єктом права власності (інтелектуальної власності), право користування майном та майновими правами платника податку в установленому законодавством порядку, у тому числі набуті в установленому законодавством порядку права користування природними ресурсами, майном та майновими правами.

Нематеріальний актив є немонетарний актив, який не має матеріальної форми та може бути ідентифікований, згідно п. 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18 жовтня 1999 р. № 242.

Відповідно до п.5 Положення, бухгалтерський облік нематеріальних активів ведеться щодо кожного об'єкта за групами: до 2 групи належать права користування майном (право користування земельною ділянкою відповідно до земельного законодавства, право користування будівлею, право на оренду приміщень тощо).

Підпунктом 138.3.4. п.138.3 ст. 138 Податкового кодексу України, права користування майном (право користування земельною ділянкою, крім права постійного користування земельною ділянкою відповідно до закону, право користування будівлею, право на оренду приміщень тощо) також належать до 2 групи нематеріальних активів.

Згідно приписів ч. 1 ст.178 Цивільного кодексу України, об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи.

Таким чином, право користування майном, як нематеріальний актив, може бути предметом договору купівлі-продажу, тобто відповідач набув нематеріальний актив у власність на законних підставах.

Щодо твердження позивача про те, що договір купівлі-продажу нематеріального активу №УГВ 6564/20/2-12 від 09.11.2012 р. приховує договір оренди основного фонду, суд зазначає наступне.

Істотними умовами договору оренди згідно ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Приписи ч. 2 ст. 286 Господарського кодексу України передбачають, що орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об'єкта оренди.

Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч. 3 ст. 286 Господарського кодексу України), а наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд (ч. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України). Тобто, внесення орендної плати має здійснюватися з визначеною у договорі періодичністю.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Виходячи з наведеного судом встановлено, що оспорюваний договір не містить умов чи ознак, які вказують на укладення сторонами у даній справі договору оренди основного фонду (засобу).

Разом з цим, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства (ч.1 ст. 180 Господарського кодексу України).

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.3 ст. 180 Господарського кодексу України).

Сторони договору купівлі - продажу №УГВ 6564/20/2-12 від 09.11.2012 р. визначили предмет договору (п. 1.2 договору), визначили його ціну (1 129 200 грн. 00 коп. - п.2.1 договору), встановили строк передання за актом прийому-передачі предмету договору (п. 3.2 договору) та строк його оплати (п. 4.2 договору), а також встановили строк дії договору до 31.12.2012 р. (п.8.1 договору).

Як встановлено судом та підтверджується обома сторонами, як позивач, так і відповідач виконали свої обов'язки за договором з дотриманням його умов.

З урахуванням викладеного, за результатом дослідження зібраних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про те, що 09.11.2012 р. між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі - продажу № УГВ 6564/20/2-12, який за своєю правовою природою являється договором купівлі-продажу.

Вказане підтверджується, зокрема, наявністю судового рішення від 13.11.2014 р. у справі № 910/20294/14, що набрало законної сили, з якого вбачається, зокрема, що договір з такими умовами являється договором купівлі-продажу.

Окрім цього, суд зауважує, що нематеріальний актив має строк його дії (строк корисного використання), що підтверджується, зокрема, п. 34 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 242 від 18.10.1999р., який встановив, що нематеріальний актив списується з балансу в разі його вибуття внаслідок безоплатної передачі або неможливості отримання підприємством/установою надалі економічних вигод від його використання; а також п. п. 138.3.4. п. 138.3 ст. 138 Податкового кодексу України, яким встановлено, що строк дії права користування 2 групи нематеріальних активів (права користування майном (право користування земельною ділянкою, крім права постійного користування земельною ділянкою відповідно до закону, право користування будівлею, право на оренду приміщень тощо) встановлюється відповідно до правовстановлюючого документа.

Крім того, суд зазначає наступне.

Згідно пп. 14.1.138. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Підпунктом 14.1.120 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що нематеріальні активи - право власності на результати інтелектуальної діяльності, у тому числі промислової власності, а також інші аналогічні права, визнані об'єктом права власності (інтелектуальної власності), право користування майном та майновими правами платника податку в установленому законодавством порядку, у тому числі набуті в установленому законодавством порядку права користування природними ресурсами, майном та майновими правами.

Таким чином, вказані норми розділяють поняття основний фонд (засіб) із поняттям нематеріальний актив в силу їх різної правової природи.

У той же час, позивачем не надано суду жодних доказів того, що права, які являються предметом купівлі-продажу за спірним Договором, мають статус саме основного засобу, а не матеріального активу, та обліковувались на підприємстві позивача саме як основні засоби. Таким доказом може бути, наприклад, акт прийняття на баланс основного засобу, фінансова звітність тощо.

При цьому, у матеріалах справи міститься лист позивача за №20/1-95/1 від 12.08.2014 р., в якому ПАТ «Укргазвидобування» зазначає, що нематеріальні активи, які є предметом оскаржуваного договору були оцінені та продані з метою отримання прибутку та недопущення ліквідації свердловин в зв'язку з неможливістю їх використання.

Також позивач вказує у цьому листі, що вчинення правочину купівлі-продажу нематеріальних активів не суперечить та не порушує вимог статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», оскільки нематеріальні активи не належать до основних фондів.

Крім того, висловлюючи позицію щодо укладання оспорюваного договору купівлі-продажу ПАТ «Укргазвидобування» зазначило, що продаж нематеріальних активів права користування свердловинами №№ 5, 51, 53, 54, 55 Островерхівського родовища до 04.10.2027 не призвело до відчуження самих свердловин.

У матеріалах справи також наявна довідка Державної фінансової інспекції України від 04.09.2014р. за № 05-21/128, яку інспекція склала в ході ревізії фінансово-господарської діяльності ПАТ "Укргазвидобування" за період з 01.01.2012 по 31.05.2014 р. за наслідками зустрічної звірки у відповідача, в ході якої порушень порядку укладення оскаржуваного договору, взаєморозрахунків та правильного відображення вказаної операції у бухгалтерському обліку не виявлено.

Таким чином, враховуючи відповідність договору купівлі - продажу №УГВ 6564/20/2-12 від 09.11.2012 р. нормам законодавства України, наведеним вище, а також намірам сторін на укладення саме договору купівлі-продажу, у суду відсутні правові підстави для застосування ст.ст. 215, 228 та 235 Цивільного кодексу України.

Окрім цього, в позовній заяві позивач посилається на ст. 228 та 235 ЦК України, як на підставу визнання оскарженого правочину недійсним, та вважає, що договір порушує публічний порядок.

Згідно ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Разом з цим позивачем за заявленими вимогами про визнання спірного договору недійсним не доведено, а матеріалами справи та дійсними обставинами справи спростовано наявність правових підстав для застосування положень ст.ст. 228 та 235 Цивільного кодексу України. Окрім цього, одночасне їх застосування є взаємовиключним.

Аналогічної правової позиції дотримується також Вищий господарський суд України, що відображено у постанові від "25" жовтня 2012 р. у справі № 5002-3/661-2012.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими та спростованими належним чином і у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, суд вважає за доцільне звернути увагу позивача на те, що він не позбавлений звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів з інших підстав.

За правилами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНГК" про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 16.01.2016 р.

Суддя Н.І. Зеленіна