ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 р. Справа № 918/1392/15

Суддя Романюк Р.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Фермерського господарства "АКО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера" та

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера ЛТД"

про визнання пунктів договору купівлі-продажу №12156 від 22.05.2013р. недійсними

В засіданні приймали участь представники:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №2 від 07.12.2015 року)

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність №1 від 07.12.2015 року)

від відповідача (ТОВ "Агросфера"): ОСОБА_3 (довіреність від 04.11.2015 року)

від відповідача (ТОВ "Агросфера ЛТД"): не з'явився.

Обставини справи: Фермерське господарство "АКО" звернулося до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера" та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера ЛТД" про визнання недійсними п.п. 4.2, 4.7., 4.8., 7.2., 7.3. Договору купівлі-продажу № 12156 від 22.05.2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агросфера" та Фермерським господарством "АКО".

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що п. 4.2, п. 4.7., п. 4.8., п. 7.2. та п. 7.3 оспорюваного правочину суперечать актам цивільного законодавства і на цій підставі просить суд визнати їх недійсними. Крім того, за твердженням позивача вищевказаний договір був укладений на вкрай невигідних умовах для покупця (позивача у справі) та з порушенням волі останнього.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 11 грудня 2015 року порушено провадження у справі № 918/1392/15 та призначено її до розгляду на 23 грудня 2015 року.

21.12.2015 року через канцелярію суду надійшло клопотання Фермерського господарства "АКО" від 21 грудня 2015 року про здійснення фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів. Вказане клопотання було задоволено судом.

До початку судового засідання через канцелярію суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера" на позов від 22.12.2015 р., в якому останнє просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

23.12.2015 року до господарського суду Рівненської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера" надійшло клопотання про відкладення судового засідання та про участь його представника у наступному судовому засіданні у режимі відеоконференції, проведення якої Товариство просило доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 23 грудня 2015 року вищезазначене клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера" було задоволено та відкладено розгляд справи на 20 січня 2016 року.

20.01.2016 року в судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві.

20.01.2016 року в судовому засіданні представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера" проти позову заперечив та просив суд у його задоволенні відмовити.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросфера ЛТД" (відповідач 2) надіслало суду відзив у якому проти прозову заперечує та просить судове засідання 20.01.2016р. здійснювати за відсутності його уповноваженого представника.

Дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22 травня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агросфера" (далі Продавець) та Фермерським господарством "АКО" (далі Покупець) був укладений Договір купівлі продажу № 12156 (далі - Договір), за умовами якого Продавець зобовязується передати, а Покупець зобовязується прийняти та сплатити вартість Засобів ОСОБА_4, Мікродобрив іменованих в подальшому Товар, відповідно до умов даного Договору (додаткових угод та специфікацій до нього).

Конкретний вид товару, його асортимент, кількість, ціна, строк поставки та умови оплати товару наведені в Специфікаціях до даного Договору. Специфікації є невід'ємною частиною даного Договору. Ціна товару встановлена по домовленості сторін, а сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті - Долар США. Оплата вартості товару (виконання зобов'язання) підлягає у гривні, згідно розділу 4 цього Договору (п.3.1. Договору).

Відповідно до п. 3.2 Договору, загальна сума Договору складається із суми вартості товару по всіх специфікаціях, підписаних в рамках цього договору, які є його невід'ємною частиною, з урахуванням зміни ціни у спосіб передбачений пунктами 4.7., 4.8. та суми процентів за користування товарним кредитом.

П. 4.2. розділу 4 Договору передбачено, що Товарний кредит з відстрочкою платежу по даному Договору надається на умовах сплати 0,01% річних за користування Товарним кредитом. Товарний кредит наданий Продавцем Покупцю в межах строків визначених Умовами оплати Товару у Специфікації є строком правомірного користування товарним кредитом. Користування товарним кредитом за межами строків встановлених Умовами оплати Товару є неправомірне користування Покупцем товарним кредитом. У разі несвоєчасної сплати товарного кредиту, Покупець продовжує користуватись товарним кредитом (неправомірне користування) по ставці згідно п. 7.2. (протягом 10-ти календарних днів), а далі по ставці згідно п. 7.3. Договору.

Пунктом 4.5. Договору сторони визначили, що сплата процентів за користування товарним кредитом здійснюється Покупцем у строк, який визначається: датою погашення (сплати) товарного кредиту, що визначена Умовами оплати Товару у Специфікації , а при наявності несвоєчасного погашення заборгованості за Товарним кредитом (неправомірне користування), сплата процентів здійснюється Покупцем щоденно і по дату фактичного погашення товарного кредиту; датою фактичного дострокового погашення товарного кредиту, у випадку дострокового погашення товарного кредиту.

Відповідно до п.п. 4.7. та 4.8. Договору сторони передбачили можливість зміни ціни на Товар у разі зміни (збільшення або зменшення) офіційного курсу гривні до іноземної валюти (Долар США).

В п. 7.2 Договору визначено, якщо Покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, на прострочену суму нараховуються 35 процентів річних за користування товарним кредитом від останнього дня строку, коли товар мав бути оплачений, та протягом 10-ти календарних днів, тобто до моменту, коли починає діяти інша процентна ставка, визначена у п. 7.3 цього Договору.

В свою чергу, в п. 7.3. Договору встановлено, якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, через 10 календарних днів від останнього дня строку, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати, на прострочену суму нараховуються 350 процентів річних за користування товарним кредитом.

Договір набирає сили з моменту підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2013 р., а в частині розрахунків - до повного виконання покупцем своїх зобов'язань за цим Договором (п. 13.1. Договору).

Вказаний Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений відбитками печаток сторін.

Фермерське господарство "АКО" (Покупець) вважає, що вищевказаний договір був укладений на вкрай невигідних умовах для нього та з порушенням волі останнього, а тому просить суд п. 4.2, п. 4.7., п. 4.8., п. 7.2. та п. 7.3 оспорюваного правочину визнати недійсними, як такі, що суперечать актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що сторони укладаючи оспорюваний правочин виходили з принципів вільного волевиявлення, а дії сторін в частині передачі-отримання обумовленого Договором товару свідчать, що спрямований він на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним.

Посилання позивача на те, що оспорюваний правочин укладено на вкрай невигідних умовах для покупця (позивача у справі) та з порушенням волі останнього, також не знаходить свого підтвердження, оскільки останнім не доведено у встановленому порядку, що за відсутності певних обставин правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач (покупець) фактично отримав товар, обумовлений Договором, що спростовує твердження про відсутність волевиявлення останнього, на момент укладення оспорюваного правочину.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

У силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, а отже обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

З огляду на зазначене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для визнання недійсними п.п. 4.2, 4.7., 4.8., 7.2., 7.3. Договору купівлі-продажу № 12156 від 22.05.2013 року не знайшли свого підтвердження і під час судового розгляду справи судом не встановлено про наявність обставин, які згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України були б підставою для визнання цих пунктів недійсними, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Повне рішення складено 22 січня 2016 року.

Суддя Романюк Р.В.