ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2016 р.Справа № 922/5900/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Нагірна М.Т.

розглянувши справу

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Пресс Маш", м. Дніпропетровськ
до про та за зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування ", м. Харків стягнення 396 265,31 грн. Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування ", м. Харків Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Пресс Маш", м. Дніпропетровськ
про тлумачення змісту договору та зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників сторін:

позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) - ОСОБА_1, директор розпорядження №1 від 01.06.2015 р.

відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) - ОСОБА_2, довіреність №1/207 від 04.11.2014 р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Пресс Маш" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (відповідача) про стягнення 276 426,57 грн. заборгованості за зберігання продукції за період з 21.10.2014 р. по 28.10.2015 р. (включно) за договором поставки №26/03 від 23.05.2012 р. та Специфікацією №14 від 17.01.2013 р., яка являється невід'ємною частиною договору, 31 282,26 грн. пені, 74 427,17 грн. інфляційних втрат та 4 129,31 грн. 3% річних. Позивач також просить покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 943,98 грн. та витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката в розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позову позивач за первісним позовом зазначив, що в період з 21.10.2014 р. по 28.10.2015 р. ним здійснювалось, узгоджене сторонами, зберігання залишку оплаченої продукції, внаслідок чого позивачем за первісним позовом надані на користь відповідача за первісним позовом послуги зі зберігання, які в свою чергу, підлягають оплаті відповідно до умов пунктів 7.3.,7.4. договору поставки №26/03 від 23.05.2012 р. та п. 6 Специфікації №14 від 17.01.2013 р.

Окрім того, позивач за первісним позовом посилається на подібні висновки зроблені господарськими судами за результатами розгляду справ № 922/987/14 та №922/4699/14, які збігаються в підтвердженні існування між сторонами правовідносин щодо зберігання готової продукції та, які врегульовані пунктами 7.3.,7.4. змішаного договору поставки №26/03 від 23.05.2012 р. та п. 6 Специфікації №14 від 17.01.2013 р.

Ухвалою суду від 19.11.2015 р. було прийнято зустрічний позов ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" до ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Пресс Маш", в якому ТОВ "ХЗПУ" просить суд:

1. Постановити рішення про тлумачення змісту положень п.п. 7.3, 7.4 договору поставки № 26/03 від 23.05.2012 р., укладеного між TOB ПКФ "Пресс Маш" та TOB "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" та п. 6 Специфікації № 14 від 17.01.2013 p., яка є невід'ємною частиною договору, на предмет визначення:

1) Чи є встановлена сторонами плата у вигляді вартості складських послуг, у розмірі 0,5% від вартості товару за кожен день вартістю за зберігання, у розумінні положень глав 66 Цивільного кодексу України або штрафною санкцією, у розумінні положень ст. 230 глав 26 Господарського кодексу України;

2) Який строк дії положень п.п. 7.3, 7.4 договору поставки № 26/03 від 23.05.2012 р., укладеного між TOB ПКФ "Пресс Маш" та TOB "Харківський завод підйомні транспортного устаткування" та п. 6 Специфікації № 14 від 17.01.2013 р., за визначенням ст. 252 ЦК України (строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами).

3) Який розумний строк дії положень п.п. 7.3, 7.4 договору поставки № 26/03 від 23.05.2012 р., укладеного між TOB ПКФ "Пресс Маш" та TOB "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" та п. 6 Специфікації № 14 від 17.01.2013 р., з огляду на вимоги ст. ст. 509, 627 ЦК України, ч. 3 ст. 938 ЦК України.

2. Зобов'язати ТОВ "ВКФ "Пресс Маш" (49700, м. Дніпропетровськ, вул. Панікахи, 2, , р/р 2 в АТ "ОСОБА_3 Аваль", МФО 380805) передати на користь ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (61019, м. Харків, пр. Ілліча, 118, , р/р 4808 в ПАТ "ПУМБ" м. Донецьк, МФО 334851) залишок оплаченої продукції за договором поставки № 26/03 від 23.05.2012 р., а саме: паковки сателіт (В-10), ч. №12-87356, марка сталі ст. 40Х, в кількості 491 шт., вартістю 198 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 97 218,00 грн. (з ПДВ) та паковки сателіт (В-14), ч. №12-87346, марка сталі ст. 40Х, в кількості 500 шт. вартістю 102 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 51 000,00 грн. (з ПДВ), за фактичною вагою на умовах Франко-склад виконавця" EXW (м. Дніпропетровськ) та завантажити готову продукцію на транспортний засіб ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування".

ТОВ "ХЗТПУ" також просить вирішити питання щодо розподілу судового збору.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ТОВ "ХЗТПУ" зазначило, що в період з 27.06.2014 р. по день подачі до суду первісного позову, продукція ТОВ "ХЗТПУ" притримувалась ТОВ ВКФ "Прес Маш" з метою забезпечення належного виконання ТОВ "ХЗТПУ" основного зобовязання, що виникли у даного товариства на підставі договору поставки за період з 23.05.2012 р. по 27.06.2014 р.

Розмір такого основного зобовязання визначений рішенням господарського суду Харківської області від 06.01.2015 р. по справі №922/4699/14, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду від 16.06.2015 р. та складає 165 263,07 грн. заборгованості за зберігання продукції, 17 454,01 грн. пені, 37 249,94 грн. інфляційних втрат та 3 690,11 грн. 3% річних за період з 12.03.2014 р. по 20.10.2014 р.

У звязку з тим, що 20.08.2015 р. основне зобовязання фактично виконане ТОВ "ХЗТПУ", тому з огляду на вимоги ст. ст. 546, 594 ЦК України, підстав для подальшого притримання оплаченої продукції у ТОВ "ХЗТПУ" не має.

Через неузгодженість сторонами умов щодо строку дії договору поставки, в тому числі в частині умов щодо зберігання виготовленої продукції, а також неоднозначного трактування сторонами положень пунктів 7.3, 7.4 договору поставки № 26/03 від 23.05.2012 р. щодо оплати у вигляді "вартості складських послуг, у розмірі 0,5% від вартості товару за кожний день", ТОВ "ХЗТПУ" просить суд задовольнити зустрічні позовні вимоги про відповідне тлумачення зазначених положень договору.

Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить первісний позов задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві.

Зустрічні позовні вимоги не визнає, просить у зустрічному позові відмовити повністю. Наполягає на тому, що обовязок з передачі позивачу за зустрічним позовом залишку оплаченої продукції у нього не виник через наявність у позивача за зустрічним позовом перед ним заборгованості за її зберігання за період з 21.10.2014 р. по 28.10.2015 р. Незважаючи на вимоги позивача за зустрічним позовом передати залишок оплаченої продукції, відповідач за зустрічним позовом наголошує, що ним здійснюється узгоджене сторонами зберігання залишку оплаченої продукції, внаслідок чого зберігачем надані на користь поклажодавця послуги зі зберігання, які в свою чергу підлягають оплаті відповідно до умов пунктів 7.3.,7.4. договору поставки №26/03 від 23.05.2012 р. та п. 6 Специфікації №14. В обґрунтування своїх заперечень посилається на ст. 35 ГПК України та обставини, встановлені господарськими судами за результатами розгляду справ № 922/987/14 та №922/4699/14.

З приводу зустрічних вимог про тлумачення пунктів договору відповідач за зустрічним позовом зазначив, що положення договору можуть бути витлумачені судом виключно у випадку, коли сторони не приступили до його фактичного виконання, а та обставина, що сторони приступили до його виконання, унеможливлює його тлумачення судом в порядку ст. 213 ЦК України, внаслідок чого просить відмовити у задоволенні вимоги про тлумачення змісту договору.

Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнає, просить у первісному позові. Свої заперечення проти первісного позову обґрунтовує тим, що з середини 2014 р. ТОВ "ВКФ "Прес Маш" вже не зберігало у себе виготовлену продукцію на договірних засадах, а притримувало її на підставі п. 1 ст. 546 ЦК України, а тому період, в якому здійснювалось таке притримання продукції, як вид забезпечення виконання зобовязання, виключає одночасну наявність взаємовідносин з узгодженого сторонами зберігання тієї ж продукції.

Зустрічні позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить зустрічний позов задовольнити.

Ухвалою суду від 24.12.2015 р. задоволено клопотанням позивача за первісним позовом про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою суду від 19.01.2016 р. відмовлено у задоволенні клопотань відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) про залучення до участі у справі співвідповідача за зустрічним позовом - ТОВ з іноземними інвестиціями "Кліплайн" (49089, м. Дніпропетровськ, вул. Автозаводська, 2, ) та про призначення комплексної економічно-товарознавчої експертизи у даній справі.

У судових засіданнях оголошено перерви: 17.11.2015 р. - до 19.11.2015 р., 16.12.2015 р. - до 24.12.2015 р., 14.01.2016 р. - до 19.01.2016 р.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

23.05.2012 року між ТОВ "ВКФ "Прес Маш" (продавець) та ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (покупець) укладено договір поставки товару № 26/03 (далі - договір), за умовами п. 1.1. якого покупець доручає, а продавець приймає на себе зобов'язання виготовити продукцію з матеріалу продавця за кресленнями (ескізами) покупця та поставити виготовлену продукцію покупцю, а покупець зобов'язується прийняти виготовлену продукцію та оплатити її на умовах, передбачених договором.

Згідно з п. 1.2. договору найменування продукції, її кількість, якість (стандарт, ТУ), вартість одиниці маси готової продукції та строки виготовлення продукції наведені в специфікаціях (додатках).

Умовами пунктів 2.1.2. - 2.1.4. договору визначені обов'язки покупця, а саме своєчасно оплатити продукцію згідно п. 6.2. договору (п. 2.1.2), протягом 10 (десяти) днів з дня письмового (факсом) повідомлення покупця про готовність продукції до відвантаження прийняти готову продукцію за фактичною вагою (п. 2.1.3), протягом 10 (десяти) днів після приймання вивезти готову продукцію зі складу продавця (п. 2.1.4.).

Згідно з п. 6.2. договору платежі за договором здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця згідно специфікації, що додається, яка є невід'ємною частиною договору, на підставі виставлених продавцем рахунків.

Відповідно до п. 3.2. договору продавець передає готову продукцію покупцю на умовах "Франко-склад виконавця" EXW (м. Дніпропетровськ) за фактичною вагою. Продавець зобов'язаний завантажити готову продукцію на транспортний засіб покупця.

Пунктом 3.1 договору визначено, що продавець починає виготовлення продукції після перерахування покупцем передплати згідно доданим специфікаціям, які є невід'ємною частиною договору.

За умовами п. 7.3. договору якщо строк вивозу готової продукції, встановлений п. 2.1.4. договору, не дотримується, покупець оплачує продавцю послуги за її зберігання, починаючи з наступного дня після закінчення встановленого строку, з розрахунку 0,5% від вартості продукції, що зберігається, без урахування ПДВ, за кожен день зберігання.

Відповідно до п. 7.4 договору у разі порушення встановлених строків вивозу продукції, її відвантаження відбувається після оплати покупцем рахунку за зберігання.

У пункті 10.4. договору визначено, що в тому разі, якщо будь-яке положення договору суперечить положенням специфікації, пріоритет мають положення специфікації.

Сторонами була узгоджена та підписана Специфікація № 14 від 17.01.2013 р. (далі - Специфікація), яка є невід'ємною частиною договору поставки, в якій сторонами погоджено, що позивач за первісним позовом зобов'язаний виготовити та передати покупцю товар - поковка сателіт (В-10), ч.№ 12-87356, марка сталі ст.40Х, в кількості 1000 штук, ціна за 1 шт. складає 165 грн. (без урахування ПДВ); паковка сателіт (В-14), ч.№ 12-87346, марка сталі ст.40Х, в кількості 1000 штук, ціна за 1 шт. складає 85 грн. (без урахування ПДВ); на загальну вартість 300 000,00 грн. (з урахуванням ПДВ).

Пунктом 6 Специфікації передбачено, що виготовлена продукція зберігається на складі підприємства протягом 15 календарних днів. Після спливу зазначеного терміну вартість послуг за зберігання складає 0,5% від вартості товару за кожен день.

Відповідно до п. 9 Специфікації, визначені наступні умови оплати: 50% передплата, залишкова сума на момент відвантаження.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за первісним позовом на адресу відповідача був виставлений рахунок на оплату готової продукції на загальну суму 300 000,00 грн., з яких передплата - 50%.

Платіжним дорученням № 278 від 28.01.2013 р. відповідач за первісним позовом перерахував на рахунок позивача за первісним позовом суму у розмірі 150 000,00 грн.

11.09.2013 року відповідач за первісним позовом здійснив часткову оплату продукції на суму 50 000,00 грн.

Через нездійснення відповідачем за первісним позовом повної оплати продукції на залишкову суму 100 000,00 грн., 11.03.2014 р. позивач за первісним позовом звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 100000,00 грн. заборгованості за договором поставки № 26/03 від 23.05.2012 р. та Специфікацією № 14 від 17.01.2013 р., 7 105,48 грн. пені, 256,01 грн. інфляційних витрат, 1 853,42 грн. 3% річних та 174 110,73 грн. за зберігання виготовленої продукції.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.05.2014 р. у справі №922/987/14, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду вищезазначене рішення від 19.05.2014 р. та постановою Вищого господарського суду України від 29.09.2014 р., позовні вимоги ТОВ "ВКФ "Прес Маш" задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" на користь ТОВ "ВКФ "Прес Маш" основну заборгованість у розмірі 100 000,00 грн., пеню у розмірі 7 105,48 грн., інфляційні втрати у розмірі 256,01 грн., 3% річних у розмірі 1853,42 грн., плату за зберігання готової продукції за період з 15.08.2013 р. по 11.03.2014 р. в сумі 174 110,73 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 666,52 грн.

На виконання вищезазначеного судового рішення, 19.06.2014 р. відповідач за первісним позовом платіжними дорученнями №№ 1505, 1506 від 19.06.2014 р. перерахував на рахунок позивача за первісним позовом основну заборгованість у розмірі 100 000,00 грн.

Окрім того, 29.09.2014 р. відповідач за первісним позовом перерахував на рахунок позивача за первісним позовом пеню у розмірі 7 105,48 грн., інфляційні втрати у розмірі 256,01 грн., 3% річних у розмірі 1 853,42 грн., плату за зберігання готової продукції за період з 15.08.2013 р. по 11.03.2014 р. у розмірі 174 110,73 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 666,52 грн., що не заперечується позивачем за первісним позовом.

Вказані обставини були досліджені під час розгляду справи №922/987/14 та справи №922/4699/14, а тому в силу ст. 35 ГПК України доведенню не підлягають.

Позивач за первісним позовом продовжив зберігати наступну продукцію: поковки сателіт (В-10), ч.№12-87356, марка сталі ст.40Х; в кількості 491 шт., вартістю 198 грн. (з урахуванням ПДВ) за 1 шт.; поковки сателіт (В-14), ч.№12-87346, марка сталі ст.40Х, в кількості 500 шт., вартістю 102 грн. (з урахуванням ПДВ) за 1 шт. Окрім того, позивач за первісним позовом продовжував нараховувати відповідачеві за первісним позовом плату за зберігання залишку продукції і після 11.03.2014 р. звернувся до господарського суду Харківської області з другим позовом.

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.01.2015 р. у справі № 922/4699/14 (суддя: Інте Т.В.) первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" на користь ТОВ "ВКФ "ПРЕС МАШ" 165 263,07 грн. заборгованості за зберігання продукції за період з 12.03.2014 р. по 20.10.2014 р., 17 454,01 грн. пені, 37 249,94 грн. інфляційних втрат, 3 690,11 грн. 3% річних у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за договором поставки товару від 23.05.2012 р. № 26/03. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 р. (головуючий суддя: Слободін М.М., судді: Гончар Т.В., Гребенюк Н.В.) рішення господарського суду Харківської області у справі № 922/4699/14 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсними пунктів 7.3, 7.4 договору поставки товару від 23.05.2012 р. № 26/03 і пункту 6 Специфікації №14 від 17.01.2013 р. до договору. У задоволенні первісного позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду від 16.06.2015 року по справі № 922/4699/14, касаційну скаргу ТОВ "ВКФ "Прес Маш" задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 р. у справі № 922/4699/14 скасовано. Рішення господарського суду Харківської області від 06.01.2015 р. у справі № 922/4699/14 залишено в силі.

Заборгованість за рішенням господарського суду Харківської області від 06.01.2015 р. по справі №922/4699/14 погашена відповідачем за первісним позовом 20.08.2015 р., що не заперечується позивачем за первісним позовом.

Отже, господарськими судами при розгляді вищевказаних справ № 922/987/14 та №922/4699/14 був охоплений період взаємовідносин між сторонами з моменту укладення договору поставки, а саме: з 23.05.2012 р. по день подачі попереднього первісного позову, а саме: 21.10.2014 р. у справі №922/4699/14.

Первісний позов у даному провадженні, серед інших, містить вимоги щодо стягнення заборгованості за зберігання виготовленого товару, за період з 21.10.2014р. по 28.10.2015 р., який не охоплювався господарськими судами при розгляді справ № 922/987/14 та №922/4699/14, у звязку з чим, суд окремо досліджує доводи сторін та надані до матеріалів справи докази на предмет надання послуг зберігання саме в період з 21.10.2014 р. по 28.10.2015 р. і наявності у цей період правовідносини щодо притримання залишку оплаченої продукції, на чому наполягає відповідач за первісним позовом.

З огляду на обставини встановлені господарськими судами при розгляді справ № 922/987/14 та №922/4699/14, у постановах Вищого господарського суду України по справі №922/987/14 від 29.09.2014 р. та по справі № 922/4699/14 від 16.06.2015 р. правовідносини сторін кваліфіковані як зберігання готового товару.

Так, постановою Вищого господарського суду від 16.06.2015 р. по справі № 922/4699/14 встановлено, що за своєю правовою природою укладений між ТОВ "ВКФ "Прес Маш" та ТОВ "ХЗТПУ" договір поставки товару № 26/03 від 23.05.2012 р. є змішаним договором, який містить ознаки договору поставки, підряду та зберігання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач за первісним позовом у листі вих. № ПДО-1/916 від 20.06.2014 р. просив позивача за первісним позовом повідомити про дату отримання виготовленої ним продукції.

У листі № 32 від 27.06.2014 р. позивач за первісним позовом повідомив відповідача за первісним позовом, що виготовлена ним продукція зберігається на його складі, але він відмовляє у її відвантаженні, у зв'язку з наявністю у відповідача за первісним позовом заборгованості за судовим рішенням від 19.05.2014 р. по справі № 922/987/14.

28.07.2014 року листом за вих. № ПДО-1/1076 відповідач за первісним позовом надіслав позивачу за первісним позовом вимогу про видачу залишку продукції та про прибуття з цією метою у м. Дніпропетровськ 30.07.2014 р. автомобіля для завантаження і перевезення у м. Харків товару.

Втім, 30.07.2014 р. позивач за первісним позовом відмовився завантажити продукцію в автомобіль, який прибув в м. Дніпропетровськ для цієї мети.

Окрім того, 01.08.2014 року відповідач за первісним позовом отримав поштою лист позивача за первісним позовом за № 38 від 29.09.2014 р. з письмовою відмовою відвантажити оплачену продукцію.

08.07.2015 року відповідач за первісним позовом направив на адресу позивача за первісним позовом лист за № 828 від 08.07.2015 р. з письмовою вимогою відвантажити оплачену продукцію, додатково повідомивши про відмову від будь-яких послуг зі зберігання продукції за договором поставки.

Але у листі №22 від 14.08.2015 р. позивач за первісним позовом відмовив відвантажити оплачену продукцію до моменту погашення заборгованості.

За вимогами ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Таким чином, пункти 7.3, 7.4 договору поставки та п. 6 Специфікації до нього регулюють взаємовідносини сторін із зберігання того товару, який позивач за первісним позовом повинен був виготовити та поставити відповідачу за первісним позовом.

За вимогами ч. 2 ст. ст. 628 ЦК України, до положень змішаного договору поставки обовязковому застосуванню підлягає ст. 953 ЦК України, відповідно до якої зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть що строк її зберігання не закінчився.

Правова мета договору зберігання полягає у наданні зберігальної послуги поклажодавцю, який передає зберігачеві річ з метою забезпечення її схоронності, тобто зберігальна послуга вчиняється в інтересах поклажодавця. У останнього може виникнути потреба дострокового повернення речей у зв'язку з необхідністю їх споживання, використання, розпорядження ними для виконання взятих до говірних зобов'язань тощо. Тому законодавець зобов'язує зберігача на першу ви могу поклажодавця повернути річ у будь-який момент, навіть до завершення обу мовленого договором строку зберігання. При достроковому витребуванні поклажі мають наставати правові наслідки, передбачені загальними положеннями зобов'язального права.

Отже, нормами ст. 953 ЦК України встановлено імперативний обов'язок зберігача повернути товар на першу вимогу поклажодавця, навіть якщо строк його зберігання не закінчився.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 938 ЦК України у випадку якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Втім, у даному випадку сторони у даній справі, укладаючи договір поставки та керуючись ст. 628 ЦК України, відступили від імперативних норм закону, передбачивши в пункті 7.4. договору право позивача за первісним позовом повернути готову продукцію лише після оплати покупцем рахунку за зберігання.

При цьому суд також бере до уваги такі фактичні обставини справи.

Зокрема, судом встановлено, що вартість залишку готової продукції за Специфікацією № 14 від 17.01.2013 р. дорівнює 97 218 грн. (з урахуванням ПДВ), які було сплачені відповідачем на користь позивача, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. При цьому вартість стягнутих позивачем за вищевказаними судовими рішеннями та оплачених відповідачем послуг зі зберігання цієї продукції становить 406 982,77 грн. (з урахуванням штрафних санкцій). У даному позові позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість зі зберігання продукції в розмірі 276 426,57 грн., пеню в розмірі 31 282,26 грн., інфляційні втрати в розмірі 74 427,17 грн. та 4 129,31 грн. 3% річних.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Проте свобода договору не є безмежною, вона існує в рамках чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін мають ґрунтуватися на засадах розумності добросовісності та справедливості.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що послуги за зберігання замовленої відповідачем продукції в декілька разів перевищують її вартість, що в свою чергу, ставить під сумнів дотримання сторонами принципів розумності та справедливості, а також вказують на очевидне порушення балансу інтересів учасників даних правовідносин.

Згідно зі ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З огляду на викладені обставини та норми закону, суд дійшов висновку про те, що право позивача на невідвантаження готової продукції дійсно передбачено умовами договору поставки. Проте позивач за первісним позовом, незважаючи на вимогу відповідача про повернення товару та користуючись передбаченим у договорі правом на невідвантаження готової оплаченої продукції до повної оплати послуг з її зберігання, протягом тривалого періоду часу фактично зловживає цим правом, внаслідок чого заборгованість відповідача за первісним позовом за послуги зберігання, постійно збільшуючись, майже в 5 разів перевищує вартість самої продукції. При цьому відповідач позбавлений можливості отримати у користування належне йому майно.

Відповідно до частини 6 статті 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Враховуючи вищевикладені обставини і приписи закону, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за зберігання продукції за період з 21.10.2014 р. по 28.10.2015 р. у розмірі 276 426,57 грн. є неправомірними, у зв'язку з чим у їх задоволенні слід відмовити.

Разом з тим, суд вважає, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 31 282,26 грн., інфляційних витрат в розмірі 74 427,17 грн. та 4 129,31 грн. 3% річних підлягають задоволенню. Даний висновок суду ґрунтується на такому.

Позивач за первісним позовом нарахував 31 282,26 грн. пені за період з 21.10.2014 р. по 21.04.2015 р., 74 427,17 грн. інфляційних збитків за період з листопада 2014 р. по серпень 2015 р. включно та 4 129,31 грн. 3% річних за період з 21.10.2014 р. по 20.08.2015 р. на заборгованість за послуги зберігання у розмірі 165263,07 грн., що була стягнута рішенням господарського суду Харківської області від 06.01.2015 р. у справі № 922/4699/14.

Частиною 2 ст. 193 ГК України передбачено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Ч. 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 7.2. договору визначено, що у разі, якщо строки виконання прийнятих зобов'язань не виконуються, боржник сплачує кредитору неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення.

Судом встановлено, що вищезгаданим судовим рішенням у справі №922/4699/14 стягнуто заборгованість за послуги зберігання у розмірі 165 263,07 грн. При цьому пеня, 3 % річних та інфляційні збитки станом на дату подання позивачем за первісним позовом до суду позову (станом на 21.10.2014 р.) не нараховувалися та рішенням у справі № 922/4699/14 не стягувалися. Фактично стягнута рішенням у справі № 922/4699/14 заборгованість за послуги зберігання у розмірі 165 263,07 грн. була погашена відповідачем за первісним позовом 21.08.2015 року.

Перевіривши правильність нарахування позивачем за первісним позовом 31 282,26 грн. пені за період з 21.10.2014 р. по 21.04.2015 р., 74 427,17 грн. інфляційних збитків за період з листопада 2014 р. по серпень 2015 р. включно та 4 129,31 грн. 3% річних за період з 21.10.2014 р. по 20.08.2015 р. включно, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Підсумовуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача за первісним позовом 31 282,26 грн. пені за період з 21.10.2014 р. по 21.04.2015 р., 74 427,17 грн. інфляційних збитків за період з листопада 2014 р. по серпень 2015 р. включно та 4129,31 грн. 3% річних за період з 21.10.2014 р. по 20.08.2015 р. В частині позовних вимог про стягнення 276 426,57 грн. заборгованості за зберігання продукції за період з 21.10.2014 р. по 28.10.2015 р. (включно) за договором поставки №26/03 від 23.05.2012 р. та Специфікацією №14 від 17.01.2013 р. слід відмовити.

Розглянувши зустрічні позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статі 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину (частина 2).

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (частина 3).

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (частина 4).

З положень вказаних норм вбачається, що для тлумачення умов правочину необхідна наявність наступних умов: 1. спір між сторонами правочину щодо змісту правочинну; 2. невизначеність і незрозумілість буквального значення тексту угоди; 3. зміст угоди не дає можливості встановити справжню волю сторін.

Обставини даної справи не свідчать про наявність вказаних передумов тлумачення положень п.п. 7.3., 7.4. договору поставки № 26/03 від 23.05.2012 р. та п. 6 Специфікації № 14 від 17.01.2013 р., оскільки вимоги позивача за зустрічним позовом зводяться до надання оцінки строку дії договору, який сторони не узгоджували.

У даному випадку сторони не погодили умови щодо строку дії договору поставки №26/03 від 23.05.2012 р.

Втім, суд не може тлумачити відсутні (неукладені) положення договору, визначаючи за ними певні правові наслідки.

Вимога позивача за зустрічним позовом про тлумачення положень п.п. 7.3, 7.4 договору поставки № 26/03 від 23.05.2012 р. та п. 6 Специфікації № 14 від 17.01.2013 р. на предмет визначення - "Чи є встановлена сторонами плата у вигляді "вартості складських послуг, у розмірі 0,5% від вартості товару за кожен день" вартістю за зберігання, або штрафною санкцією" є також безпідставною, оскільки за висновками судових рішень у справах № 922/987/14 та №922/4699/14, які набрали законної сили, вказана плата визначена як плата за зберігання, а не штрафна санкція, не зважаючи на те, що вона міститься в положеннях договору, які регулюють відповідальність сторін.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Про відсутність підстав для судового тлумачення п.п. 7.3, 7.4 договору поставки № 26/03 від 23.05.2012 р. та п. 6 Специфікації № 14 від 17.01.2013 р. також свідчить наступне.

За своїм змістом інститут тлумачення умов договору має на меті з'ясування змісту договору або його окремих частин, склад прав та обов'язків сторін. Отже, тлумачення слід розуміти як спосіб забезпечення можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Наведена правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12.02.2014 р. у справі №5006/25/130пд/2012.

Судом встановлено, що станом на момент звернення позивача за зустрічним позовом з зустрічним позовом у даній справі, на виконання умов договору поставки № 26/03 від 23.05.2012 р. та п. 6 Специфікації № 14 від 17.01.2013 р. частина готової продукції вже поставлена.

Зазначені вище обставини не заперечуються та не спростовуються представниками сторін під час розгляду даної справи.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність між сторонами спору щодо змісту п.п. 7.3, 7.4 договору поставки № 26/03 від 23.05.2012 р. та п. 6 Специфікації № 14 від 17.01.2013 р. на початок виконання сторонами умов даного договору, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги в частині тлумачення змісту договору є необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи встановлений судом факт зловживання відповідачем за зустрічним позовом своїм правом і з метою припинення таких дій, суд, користуючись правом, передбаченим ч. 6 ст. 13 ЦК України, вважає за необхідне зобов'язати відповідача за зустрічним позовом передати на користь позивача за первісним позовом залишок оплаченої продукції за договором поставки № 26/03 від 23.05.2012 р., а саме: паковки сателіт (В-10), ч. №12-87356, марка сталі ст. 40Х, в кількості 491 шт., вартістю 198 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 97 218,00 грн. (з ПДВ) та паковки сателіт (В-14), ч. №12-87346, марка сталі ст. 40Х, в кількості 500 шт. вартістю 102 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 51 000,00 грн. (з ПДВ), за фактичною вагою на умовах Франко-склад виконавця" EXW (м. Дніпропетровськ) та завантажити готову продукцію на транспортний засіб Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування".

За таких обставин, зустрічні позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача за зустрічним позовом передати на користь позивача за первісним позовом залишок оплаченої продукції за договором поставки № 26/03 від 23.05.2012 р., а саме: паковки сателіт (В-10), ч. №12-87356, марка сталі ст. 40Х, в кількості 491 шт., вартістю 198 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 97 218,00 грн. (з ПДВ) та паковки сателіт (В-14), ч. №12-87346, марка сталі ст. 40Х, в кількості 500 шт. вартістю 102 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 51 000,00 грн. (з ПДВ), за фактичною вагою на умовах Франко-склад виконавця" EXW (м. Дніпропетровськ) та завантажити готову продукцію на транспортний засіб Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Позивачем за первісним позовом заявлено до стягнення з відповідача за первісним позовом судові витрати, пов'язані з послугами адвоката у розмірі 10 000,00 грн.

Проаналізувавши дану вимогу позивача за первісним позовом, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

В пункті 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" роз'яснено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2015 р. між TOB "ВКФ "Прес Маш" (клієнтом) та адвокатським обєднанням "Адвокатське бюро "Кулаков, Біднягін і партнери" (Адвокатське бюро) укладено договір про надання правової допомоги №20-10/01 від 20.10.2015 р., за умовами п.п. 1.1. п. 1 якого відповідно до цього договору Адвокатське бюро зобов'язується надати Клієнту наступну правову допомогу: захист законних прав та інтересів Клієнта в господарському суді Харківської області при розгляді позовної заяви Клієнта до TOB "ХЗПТУ" (код СДРПОУ 19364229) про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань згідно договору поставки №26/03 від 23.05.2012 р. та Специфікації № 14 від 17.01.2013 р., включаючи подальший супровід вказаної справи в апеляційної та касаційної інстанціях, а Клієнт зобов'язується виплатити Адвокатському бюро гонорар та відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з виконання даного договору.

За умовами п.п. 2.1. п. 2 даного договору захист інтересів клієнта на всіх стадіях виконання цього договору буде здійснюватися працівниками Адвокатського бюро (адвокатами та юристами).

Відповідно до п. 5.2. п. 5 договору сума гонорару за даним договором складає 16 000,00 грн., яка перераховується клієнтом на поточний рахунок Адвокатського бюро.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява підписана адвокатом АО "Адвокатське бюро "Кулаков, Біднягін і партнери" ОСОБА_4 (свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю Серія ДП № 2959 від 10.08.2015 р., ордер серія ДП № 49/00001029 від 29.10.2015 р.), який також представляв інтереси TOB "ВКФ "Прес Маш" в господарському суді Харківської області при розгляді даної справи.

Платіжним дорученням №88 від 29.10.2015 р. позивач за первісним позовом перерахував на рахунок АО "Адвокатське бюро "Кулаков, Біднягін і партнери" витрати за правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Отже, позивачем за первісним позовом відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України доведено надання адвокатом АО "Адвокатське бюро "Кулаков, Біднягін і партнери" ОСОБА_4 правової допомоги та доведено оплату послуг адвоката на суму 10 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при відмові в позові на позивача.

Беручи до уваги ту обставину, що позивачеві за первісним позовом в позові відмовлено частково, суд, керуючись ч. 5 ст. 49 ГПК України, покладає судові витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, судові витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, покладаються на відповідача за первісним позовом в розмірі 2 843,61 грн.

Водночас вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується ст. 49 ГПК України, покладаючи судовий збір за подання до суду первісного та зустрічного позовів на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 193, 230, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 11, 13, 213, 549, 569, 610-612, 627, 628, 637, 938, 953 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (61019, м. Харків, пр. Ілліча, 118, , р/р 4808 в ПАТ "ПУМБ" м. Донецьк, МФО 334851) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Пресс Маш" (49700, м. Дніпропетровськ, вул. Панікахи, 2, , р/р 2 в АТ "ОСОБА_3 Аваль", МФО 380805) пеню в розмірі 31 282,26 грн., інфляційні втрати в розмірі 74 427,17 грн., 3% річних в розмірі 4 129,31 грн., судовий збір в розмірі 1 647,58 грн. та витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката в розмірі 2 843,61 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті первісного позову відмовити.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Пресс Маш" (49700, м. Дніпропетровськ, вул. Панікахи, 2, , р/р 2 в АТ "ОСОБА_3 Аваль", МФО 380805) передати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (61019, м. Харків, пр. Ілліча, 118, , р/р 4808 в ПАТ "ПУМБ" м. Донецьк, МФО 334851) залишок оплаченої продукції за договором поставки № 26/03 від 23.05.2012 р., а саме: паковки сателіт (В-10), ч. №12-87356, марка сталі ст. 40Х, в кількості 491 шт., вартістю 198 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 97 218,00 грн. (з ПДВ) та паковки сателіт (В-14), ч. №12-87346, марка сталі ст. 40Х, в кількості 500 шт. вартістю 102 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 51 000,00 грн. (з ПДВ), за фактичною вагою на умовах Франко-склад виконавця" EXW (м. Дніпропетровськ) та завантажити готову продукцію на транспортний засіб Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Пресс Маш" (49700, м. Дніпропетровськ, вул. Панікахи, 2, , р/р 2 в АТ "ОСОБА_3 Аваль", МФО 380805) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (61019, м. Харків, пр. Ілліча, 118, , р/р 4808 в ПАТ "ПУМБ" м. Донецьк, МФО 334851) судовий збір в розмірі 2 223,27 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті зустрічного позову відмовити.

Повне рішення складено 20.01.2016 р.

Суддя ОСОБА_5