КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2016 р. Справа№ 910/22468/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Радзіховський А.Л. - довіреність № 24 від 22.12.2015;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова"

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2015

у справі № 910/22468/15 (суддя - Головіна К.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Інтер-Поліс"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова"

про стягнення 49 570,28 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство Страхова компанія "Інтер-Поліс" (далі - ПрАТ СК "Інтер-Поліс", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова" (далі - ПрАТ "СК "Нова", відповідач) 49 570,28 грн., з яких: сума страхового відшкодування у розмірі 42 552,10 грн., інфляційні втрати у сумі 6 553,02 грн. та 3 % річних у сумі 465,16 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем (згідно договору добровільного страхування наземного транспорту) внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було виплачено страхове відшкодування власнику пошкодженого автомобіля, на підставі чого отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. При цьому, враховуючи, що цивільна відповідальність іншого учасника ДТП застрахована відповідачем, позов подано саме до ПрАТ "СК "Нова".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в сумі 42 552,10 грн., інфляційну складову боргу у сумі 327,67 грн., 3 % річних у сумі 465,16 грн. та 1 597,55 грн. судового збору. У решті позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2015 у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, зокрема, не з'ясував що в матеріалах справи відсутні докази визнання винним страхувальника відповідача, як учасника ДТП, і, як наслідок, не встановив, що цивільно-правова відповідальність такої особи за завдані збитки не настала.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2015 апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12.01.2016.

Представник позивача у судовому засіданні 12.01.2016 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін. Наполягав на тому, що у відповідача виник обов'язок відшкодувати шкоду позивачу навіть за відсутності вини у особи, відповідальність якої застрахована ПрАТ "СК "Нова".

Представник відповідача у судове засідання 12.01.2016 не з'явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, направленням на адресу відповідача копії вищезазначеної ухвали від 26.11.2015.

При цьому, отримання відповідачем ухвали Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2015 (яка була надіслана стороні рекомендованим листом як на адресу, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, як місцезнаходження даної юридичної особи, так і за адресою, що була зазначена стороною в апеляційній скарзі) підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення № 858 та № 866.

В свою чергу, ч. 3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 (далі - Постанова Пленуму) встановлює, що належною адресою є адреса, яка повідомлена суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адреса, зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Згідно частини 3 пункту 3.12. Постанови Пленуму неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, заслухавши представника позивача, оглянувши оригінали документів, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16.04.2014 року в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у позивача автомобіля марки "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та автомобілем "Пежо", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, внаслідок чого був пошкоджений застрахований у позивача автомобіль марки "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Матеріалами справи підтверджується та позивачем не заперечується, що транспортний засіб марки "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 належить на праві власності ТОВ «Борис» та на момент настання ДТП був застрахований за договором добровільного комплексного страхування наземного транспорту від 27.03.2014 № 1625-032-211-10 у ПрАТ Страхова компанія "Інтер-Поліс".

Відповідно до звіту з визначення вартості матеріального збитку № 021/14 від 28.04.2014 р. вартість відновлювального ремонту автомобіля "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок ДТП склала 43 331,08 грн., а заказу-наряду № АМН0032952 від 28.04.2014 р. - 42 552,10 грн.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що на підставі заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування від 22.05.2014 р., заказу-наряду № АМН0032952 від 28.04.2014 р., акту про страховий випадок № 258 розрахунку суми страхового відшкодування ПрАТ СК "Інтер-Поліс" перерахувало на користь СТО страхувальника суму страхового відшкодування у розмірі 42 552,10 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 189 від 03.09.2014 р., № 76 від 13.08.2014 р., № 256 від 17.09.2014 р., № 394 від 09.10.2014 р.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивач зазначав, що після виплати ним страхувальнику 42 552,10 грн. до нього в порядку ст. 27 Закону України "Про страхування" перейшло право вимоги відшкодування до заподіювача такої шкоди, в тому числі, до страхової компанії, яка застрахували цивільно-правову відповідальність особи, винної у вчиненні ДТП.

Обґрунтовуючи правомірність власних вимог, а також намагаючись довести, що у вищезазначеній ДТП винна саме особа, відповідальність якої застрахована відповідачем, позивач посилався на постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 15.05.2014 р. у справі № 752/5679/14-п, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП водія автомобіля "Мерседес" ОСОБА_3 було закрито у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На думку позивача, наявність такої постанови, якою встановлена відсутність підстав для притягнення до адміністративної відповідальності водія автомобіля "Мерседес" - ОСОБА_3, автоматично свідчить про доведеність вини у скоєнні ДТП іншого учасника дорожньо - транспортної пригоди, а саме водія автомобіля "Пежо", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_4 При цьому позивач наполягає, що вищезазначені обставини належним чином доводять факт заподіяння майнової шкоди автомобілю марки "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 у розмірі 42 552,10 грн. саме з вини ОСОБА_4, цивільна - правова відповідальність якої застрахована відповідачем за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/6751605.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з наведеними доводами позивача та зазначає про передчасність висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення страхового відшкодування з відповідача, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Матеріалами справи дійсно підтверджується, що цивільно-правова відповідальність особи - ОСОБА_4, якій належить автомобіль "Пежо", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на момент настання ДТП була застрахована у ПрАТ "Страхова компанія "Нова" згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/6751605.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є факт скоєння правопорушення, що включає в себе певні елементи: шкода; протиправність поведінки особи, яка заподіяла шкоду; причинний зв'язок між ними; вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності, передбаченої ст. 1166 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 17.12.2014 по справі № 908/1879/14).

При цьому, частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В цій частині безпідставними є доводи апелянта про те, що відповідач має здійснити виплату страхового відшкодування навіть без наявності факту доведеності вини ОСОБА_4, а тільки тому, що вказана особа є власником джерела підвищеної небезпеки та була учасником ДТП. Так само необґрунтованими є посилання позивача на приписи ч. 2 ст. 1187 ЦК України в цій частини, оскільки вказана норма визначає загальні підстави відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки третім особам.

В свою чергу, оскільки спірне ДТП виникло внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, дані правовідносини регулюються приписами ст. 1188 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Спір про відшкодування шкоди, завданої самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується безпосередньо на загальному принципу вини (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 15.07.2015 по справі № 917/2659/14).

Враховуючи викладене, доводи скаржника про настання цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду автоматично у разі володіння джерелом підвищеної небезпеки та участі в ДТП (незалежно від наявності у діях особи, яка керувала транспортним засобом, складу адміністративного проступку або вини) є безпідставними та необґрунтованими, оскільки тільки за рішенням суду особу може бути визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого, зокрема, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 04.08.2015 по справі № 910/5014/15-г).

Разом з цим, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції визнав належним доказом доведеності вини ОСОБА_4 лише той факт, що у мотивувальній частині постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 15.05.2014 р. у справі № 752/5679/14-п містилася фраза: «водій автомобіля «PEUGEOT» не надав дорогу автомобілю швидкої медичної допомоги, який рухався увімкнення проблисковими маячками і спеціальним звуковим сигнал та не забезпечив безперешкодний проїзд швидкої допомоги «Борис» «MERCEDES», внаслідок чого відбулося зіткнення з даним автомобілем».

При цьому, судом першої інстанції не враховано, що постанова по справі № 752/5679/14-п Голосіївського районного суду міста Києва була ухвалена за результатами розгляду матеріалів, які надійшли з ВДАІ з обслуговування АТ Голосіївського району м. Києва, про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП виключно водія автомобілю марки "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 - ОСОБА_3 Тоді як вина водія ОСОБА_4, якій належить автомобіль "Пежо", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 не була предметом розгляду справи № 752/5679/14-п, вказана особа не допитувалася навіть в якості свідка по даній справі (що вбачається зі змісту постанови). При цьому, матеріалами справи підтверджується та позивачем не заперечується, що адміністративний протокол було складено органами ДАІ саме на водія автомобілю марки "Мерседес", а той факт, що Голосіївський районний суд міста Києва закрив провадження по справі № 752/5679/14-п за відсутності складу адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_3, жодним чином не свідчить про доведеність вини ОСОБА_4, яка повинна встановлюватися у визначеному законом порядку (з обов'язковим дослідженням обставин того, чи мав водій автомобіля "Пежо" реальну можливість надати дорогу автомобілю "Мерседес", забезпечити його безперешкодний проїзд, чи є в його діях склад адміністративного правопорушення, тощо).

Частиною 4 ст. 35 ГПК України встановлено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалена така постанова, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Як було вищезазначено, в матеріалах справи відсутня постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка була би ухвалена за результатами розгляду матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4, якій належить автомобіль "Пежо", державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Відтак, суд першої інстанції безпідставно прийняв в якості належного доказу наявності вини ОСОБА_4 у вчиненні ДТП постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 15.05.2014 р. у справі № 752/5679/14-п, у зв'язку з чим необґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування в сумі 42 552,10 грн.

Суд апеляційної інстанції окремо зазначає, що в позові про стягнення інфляційних втрат та 3% річних слід відмовити, оскільки такі позовні вимоги є похідними від вимоги про стягнення суми основної заборгованості.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскільки при перевірці рішення по даній справі було встановлено, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 4 частини 1 статті 104 ГПК України, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволення позовних вимог повністю відповідно до пункту 2 частини 1 статті 103 ГПК України, з покладанням на позивача судових витрат як за розгляд справи в суді першої, так і за розгляд справи в суді апеляційної інстанцій в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2015 у справі № 910/22468/15 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2015 у справі № 910/22468/15 скасувати, з прийняттям нового рішення про відмову в позові повністю.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Інтер-Поліс" (01033, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 69, ідентифікаційний код 19350062) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова" (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, буд. 11, ідентифікаційний код 31241449) 2009 (дві тисячі дев'ять) грн. 70 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/22468/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк