КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа№ 910/25168/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 20.01.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Бурове управління «Укрбургаз» на рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2015 (повне рішення складено 16.11.2015)

у справі №910/25168/15 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання Слов'янський завод високовольтних ізоляторів»

до публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування»

про стягнення 392 872,21 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі №910/25168/15 позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ТОВ «Виробниче об'єднання Слов'янський завод високовольтних ізоляторів» 219 480,00 заборгованості, 10 318,57 грн. 3% річних, 158 481,00 грн. інфляційних витрат та 5 824,21 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ «Укргазвидобування» в особі філії Бурове управління «Укрбургаз» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі №910/25168/15 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким у задоволенні позову щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат відмовити.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи і має місце порушення норм матеріального права.

Ухвалою від 07.12.2015 Київським апеляційним господарським судом вказану вище апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено розгляд справи №910/25168/15 за участю уповноважених представників сторін.

Представник відповідача брав участь в судовому засіданні, в якому підтримував доводи апеляційної скарги, надавав пояснення та просив апеляційну скаргу ПАТ «Укргазвидобування» задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі №910/25168/15 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким у задоволенні позову щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат відмовити.

Представники позивача у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги те, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка їх представників без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу та справу без участі представників відповідача.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання Слов'янський завод високовольтних ізоляторів» на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначив, що не погоджується з доводами апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.12.2013 між публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» в особі філії Бурове управління «Укрбургаз» (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання Слов'янський завод високовольтних ізоляторів» (постачальник) укладено договір поставки №УБГ 291/011-13, відповідно до умов якого покупець зобов'язується оплатити і прийняти товар, постачальник зобов'язується поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації, що додається до договору і є його невід'ємною частиною.

Згідно з п. 1.2. договору асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість договору вказується у специфікації.

Відповідно до п. 5.3. договору датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання акту приймання-передачі товару або видаткової накладної.

Пунктом 10.1. договору визначено, що договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2014, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання зобов'язань.

Специфікацією №1 до вищезазначеного договору поставки визначено перелік товару, що постачається, його вартість, строки поставки та оплати.

Зокрема відповідно до п. п. 1, 4 специфікації загальна вартість товару, що поставляється складає 219 480,00 грн., оплата проводиться протягом 30 календарних днів після поставки товару.

У вересні 2015 року ТОВ «Виробниче об'єднання Слов'янський завод високовольтних ізоляторів» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «Укргазвидобування» про стягнення 392 872,52 грн., з яких: 219 480,00 грн. основного боргу, 163 073,64 грн. інфляційних втрат, 10 318,57 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним на виконання умов укладеного договору було поставлено, а відповідачем прийнято, однак не оплачено товар на суму 219 480,00 грн.

При прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача 219 480,00 заборгованості, 10 318,57 грн. 3% річних, 158 481,00 грн. інфляційних витрат.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, у п. 4 специфікації №1 до договору поставки №УБГ 291/011-13 від 21.12.2013 зазначено, умови та строки поставки оплати - на протязі 30 календарних днів після поставки товару.

Судом встановлено, що позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 219 480,00 грн., що підтверджується копією видаткової накладної №000000021 від 14.01.2014, яка підписаною уповноваженими представниками сторін.

З матеріалів справи вбачається, що 16.03.2015 ТОВ «Виробниче об'єднання Слов'янський завод високовольтних ізоляторів» звернулось до ПАТ «Укргазвидобування» з претензією про оплату заборгованості за поставлений товар у розмірі 219 480,00 грн.

Однак, відповідач відповіді на вказану претензію не надав та в матеріалах справи відсутні докази підтвердження оплати товару, який був поставлений відповідачу.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача 219 480,00 грн. заборгованості за поставлений товар є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку з оплати поставленого товару не виконав, прострочивши виконання грошового зобов'язання, позивач здійснив розрахунок 3% річних в розмірі 10 318,57 грн. за період з 13.02.2014 по 10.09.2015 та інфляційних втрат у розмірі 163 073,64 грн. за період з березня 2014 року по серпень 2015 року.

У п. п. 3.1., 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Згідно з п. п. 4.1., 4.3. вказаної вище постанови Пленуму сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Таким чином, посилання скаржника на те, що інляційні втрати та 3% річних є штрафними санкціями спростовується вищенаведеним та є безпідставним.

Місцевий господарський суд провівши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, який здійснено позивачем дійшов висновку, що вимога про стягнення 3% річних в розмірі 10 318,57 грн. підлягає задоволенню, а вимога про стягнення інфляційних втрат в розмірі 163 073,64 грн. підлягає задоволенню частково у розмірі 158 481,00 грн.

Київський апеляційний господарський суд провівши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, дійшов висновку, що перерахунок, який здійснено господарським судом міста Києва, є арифметично вірним, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено вимоги щодо стягнення 3% річних у розмірі 10 318,57 грн. та інфляційних втрат у розмірі 158 481,00 грн.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Таким чином, твердження скаржника про те, що ПАТ «Укргазвидобування» мало намір виконати свої зобов'язання в частині оплати поставленого товару, однак у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області, де зареєстрований та фактично знаходиться позивач, це стало неможливим, колегія суддів вважає безпідставними.

Крім того, в матеріалах справі відсутні докази того, що відповідачем вчинялись будь-які дії спрямовані на погашення заборгованості за поставлений товар.

Відповідно до ст. ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі №910/25168/15 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі №910/25168/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Укргазвидобування» в особі філії Бурове управління «Укрбургаз» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Бурове управління «Укрбургаз» на рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі №910/25168/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі №910/25168/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/25168/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.І. Лобань

Р.В. Федорчук