ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18 січня 2016 р. Справа № 903/1335/15
Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Шевчук С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - (представник за дов. № б/н від 12.01.2016 р.)

від відповідача: н/з

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні господарського суду Волинської області справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю ТРИ ВЕДМЕДІ до приватного підприємства КІНГ АЙС про стягнення 26765,26 грн.

В судовому засіданні 18.01.2016 р. у відповідності до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ТРИ ВЕДМЕДІ звернулось з позовом до приватного підприємства КІНГ АЙС про стягнення 26765,26 грн.

Позов мотивовано тим, що 15.03.2013 р. між товариство з обмеженою відповідальністю ТРИ ВЕДМЕДІ та приватним підприємством КІНГ АЙС укладено дистрибюторську угоду № 205.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 18814,80 грн., що підтверджується видатковою накладною № ТМн00041483.

Свої зобовязання за договором позивач виконав, а саме поставив товар відповідачу про що свідчать видаткові накладні, проте станом на день подачі позову останній своїх зобовязань належним чином не виконав.

Беручи до уваги викладене, позивач просив стягнути з відповідача 26765,26 грн. з них: 11814,80 грн. основного боргу, 2386,00 грн. пені, 3869,20 грн. 20% річних, 8695,26 грн. інфляційних втрат.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. На виконання вимог ухвали суду подав документи.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, ухвала суду повернулась з відміткою пошти за закінченням терміну зберігання.

Варто зазначити, що до повноважень господарських судів не віднесено з'ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій (п. 19 інформаційного листа Вищого господарського суду від 13.08.2008 р., № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року").

Крім того, відповідно до п. 4 інформаційного листа від 02.06.2006 N 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням приписів ст. 64 ГПК України, вважається, що ухвала суду від 28.12.2015 р. вручена відповідачу належним чином.

Явка сторін обов'язковою не визнавалась. Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні за відсутністю представника відповідача, за наявними матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору та з огляду на встановлений статтею 69 ГПК України строк вирішення спору.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 15.03.2013 р. між товариство з обмеженою відповідальністю ТРИ ВЕДМЕДІ та приватним підприємством КІНГ АЙС укладено дистрибюторську угоду № 205 (12-28).

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з договору, між сторонами зобовязання виникли з договору від 15.03.2013 р.

У відповідності до п. 2.1. договору угоди продавець у відповідності до умов даної угоди зобовязується передавати дистрибютору у власність товар, а дистрибютор зобовязується приймати товар та здійснювати його оплату у порядку встановленому угодою.

На виконання умов угоди позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 18814,80 грн., що підтверджується видатковою накладною № ТМн00041483 від 09.08.2014 р. (а.с.32).

Згідно п. 5.6. угоди оплата за кожну окрему партію товару здійснюється дистрибютором шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця в національній валюті протягом двадцяти одного календарного дня з моменту поставки партії товару продавцем дистрибютору.

Просторочення зобовязання відбулось з 31.08.2014 р.

Відповідач частково проплатив поставлений товар, що підтверджується виписками з банку, а саме 15.09.2014 р. 1000,00 грн., 07.10.2014 р. 1000,00 грн., 28.05.2015 р. 5000,00 грн. на загальну суму 7000,00 грн. грн. (а.с.33-35).

Відповідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Відповідач станом на день розгляду справи доказів належного виконання своїх зобов'язань щодо оплати заборгованості за поставлений товар не надав, доводи позивача не спростував.

Беручи до уваги викладене з врахуванням поданої аналітики по рахунку 361 (а.с.78) сума основного боргу підтверджуються матеріалами справи, підставна та підлягають до стягнення з відповідача в повному обсязі в розмірі 11814,80 грн.

Згідно ст. ст. 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (штрафу, пені). В силу п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" перебіг періоду часу, за який нараховується пеня починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до 8.2.угоди у випадку порушення дистрибютором умов оплати товару, передбачених п. 6.5. даної угоди, дистрибюто сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої за період просторочення від несвоєчасно сплаченої суми.

У звязку із неналежним виконанням умов угоди та з врахуванням п. 8.2. позивач просив суд стягнути з відповідача 2386,00 грн. пені.

Перевіривши розрахунок пені (а.с.80-82), суд встановив, що позивач не вірно розрахував дану суму у зв'язку з чим, розмір перерахованої пені становить 2409,73 грн., проте суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому з відповідача підлягає до стягнення пеня в розмірі 2386,00 грн.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. (ст. 625 ЦК України).

Відповідно до п. 8.2. сторонами встановлено стягнення 20 % річних від простроченої суми.

На підставі ст. 625 ЦК України та п.8.2. угоди позивач нарахував відповідачу 3869,20 грн.

Перевіривши розрахунок 20 % річних (а.с.80-82), суд встановив, що позивач не вірно розрахував дану суму у зв'язку з чим, розмір перерахованих 20% річних становить 3850,22 грн., а тому в стягненні на суму 11,98 грн. 20% річних слід відмовити.

Щодо стягнення з відповідача 8659,26 грн. інфляційних втрат, суд встановив, що позивач не вірно розрахував дану суму, з огляду на наступне.

У відповідності до листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997р. № 62-97р., відповідно до якого індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Відповідно до Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Отже, з врахування індексу інфляції можливе лише на суму простроченої заборгованості не менше як на один місяць та у порядку відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання.

Провівши власний розрахунок з врахуванням проплат з відповідача підлягає до стягнення 6961,73 грн. інфляційних втрат. Отже, в позові на суму 1733,53 грн. нарахованих інфляційних втрат слід відмовити (а.с.80-82).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Враховуючи викладені обставини, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 26765,26 грн. підлягають частковому задоволенню в сумі 25012,75 грн. з них: 11814,80 грн. основного боргу, 2386,00 грн. пені, 3850,22 грн. 20% річних, 6961,73 грн. інфляційних втрат.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, спір до суду доведений з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених вимог, в сумі 1138,24 грн. (25012,75*1218,00/26765,26) згідно ст. 49 ГПК України слід покласти на нього.

Керуючись ст. ст. 22, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства КІНГ АЙС на користь товариства з обмеженою відповідальністю ТРИ ВЕДМЕДІ 25012,75 грн. (двадцять пять тисяч дванадцять гривень сімдесят пять копійок) з них: (11814,80 грн. основного боргу, 2386,00 грн. пені, 3850,22 грн. 20% річних, 6961,73 грн. інфляційних втрат), а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1138,24 грн. (одна тисяча сто тридцять вісім гривень двадцять чотири копійки).

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через господарський суд Волинської області до Рівненського апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.01.2016 р.

Суддя І. О. Гарбар