ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2016 Справа № 904/9246/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. (доповідач);

суддів: Білецької Л.М., Верхогляд Т.А.

при секретарі судового засідання: Мудрак О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник, довіреність б/н від 01.10.2015;

від відповідача: ОСОБА_2 - представник, довіреність від 18.12.2015 № ББУ/ПУ254/Т/15

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2015 по справі № 904/9246/15 (суддя Ніколенко М.О.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-Інвестиційна компанія», м. Павлоград, Дніпропетровської області

до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», м. Павалоград, Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості за договором підряду в сумі 398506,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

18 листопада 2015 року рішенням господарського суду Дніпропетровської області по даній справі позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 239512,00 грн., 4425,61 грн. - 3 % річних, 72352,67 грн. - інфляційних втрат, 63815,43 грн. - пені та 5701,59 грн. судового збору, а в решті позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване неповним (частковим) виконанням відповідачем зобовязань за договором по оплаті за виконану позивачем роботу, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу, пені від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (п. 8.9. договору), 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України).

Непогоджуючись з рішенням господарського суду відповідач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, оскільки останнім справа розглянута за відсутності представника відповідача з порушенням ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 32, 33, 59, 77, ч. 4 ст. 85 ГПК України, ч. 4 ст. 612, ч. 1 ст. 613, ч. 1 ст. 854 ЦК України, що призвело до неповного зясування обставин, що мають значення для справи.

Також, апелянт вважає, що позивачем по справі не доведено належними та допустимими доказами факт передачі ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» рахунків за жовтень 2014, листопад 2014, як і не доведено факту підписання довідки про вартість виконаних підрядних робіт (форма КБ-3) та акту приймання виконаних підрядних робіт на суму 164121,60 грн. за листопад 2014 повноважною особою з боку позивача.

Крім того, апелянт вважає неправильними розрахунок позивачем інфляційних витрат, які на його думку суперечать Листу Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р та пені, яка розрахована позивачем в порушення ч. 6 ст. 232 ГК України.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження і призначено до розгляду в судовому засіданні на 12.01.2016.

30.12.2015 на адресу Дніпропетровського апеляційного господарського суду надійшла ухвала від 25.12.2015 про виправлення описки в резолютивній частині рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2015 по даній справі, якою виправлено описку в сумі 3 % річних, але допущено описку в сумі пені.

12.01.2016 на адресу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2015 в даній справі залишити без змін.

Представник відповідача надав до канцелярії Дніпропетровського апеляційного господарського суду клоптання про залучення належного відповідача, про зменшення неустойки та витребування додаткових доказів.

12.01.2016 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Судова колегія в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення господарського суду змінити, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.10.2014 між позивачем (підрядник) та відповідачем (замовник) укладено договір підряду № 14-29/262-ПД, згідно п. 1.1. якого в порядку та на умовах, передбачених даним договором, підрядник зобовязується власними силами та на власний ризик виконати, а замовник зобовязується прийняти та оплатити наступні роботи: поточний ремонт нарядних та приміщення АГЗ в будівлі АБК шахти «Самарська» ПСП «Шахтоуправління Тернівське» Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» у відповідності до умов даного договору.

Відповідно до п. 1.3 договору, місце виконання робіт: шахта «Самарська» ПСП «Шахтоуправління Тернівське» Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, с. Богданівка, вул. Горького, 214.

Згідно з п. 5.1. договору, вартість робіт узгоджується сторонами у договірній ціні, яка є невідємною частиною цього договору і складає 267452,40 грн. Зазначену суму погоджено в договірній ціні, копія якої додається до матеріалів справи.

В подальшому, 17.11.2014 року сторони уклали додаткову угоду до договору № 14-29/262-ПД від 06.10.2014, відповідно до якої, п. 5.1 договору викладено в новій редакції, а саме: вартість робіт за даним договором узгоджується сторонами в договірній ціні, яка є невідємною частиною договору і складає 289512,00 грн. Договірна ціна на зазначену суму підписана представниками сторін, а та скріплена печатками сторін.

Відповідно до п. 5.3 договору, оплата робіт здійснюється замовником щомісячно шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника протягом 90 календарних днів з моменту підписання сторонами акта приймання виконаних будівельних робіт (КБ-2в), довідки про вартість виконаних будівельних робіт (форма КБ-3) та виставлення рахунку підрядником.

Згідно з п. 3.1. договору, строки виконання всіх робіт за договором протягом 60 календарних днів з моменту початку робіт; початок робіт протягом трьох календарних днів з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п. 4.1. договору приймання виконаних робіт здійснюється сторонами щомісячно за актами приймання виконаних підрядних робіт (форма КБ -2в); довідками про вартість виконаних підрядних робіт (форма КБ-3), що підписуються уповноваженими представниками обох сторін.

Цей договір вступає в силу в день його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2014, а у випадку неналежного його виконання сторонами всіх прийнятих на себе зобовязань - до повного їх виконання (п. 10.1).

Місцевим господарським судом встановлено, що позивач виконав свої зобовязання за договором в повному обсязі, що підтверджується:

- довідкою (форма КБ-3) про вартість виконаних будівельних робіт та витратах за жовтень 2014 року, яка підписана 24.10.2014 представниками сторін, а підписи скріплено печатками, вартість виконаних будівельних робіт складає 125390,40 грн. (а. с. 80) Того ж дня підписано й акт приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) на суму 125390,40 грн. (а. с. 81-87);

- довідкою (форма КБ-3) про вартість виконаних будівельних робіт за листопад 2014 року, яка підписана 24.11.14, вартість виконаних будівельних робіт складає 164121,60 грн. (а. с. 87-88). Того ж дня підписано й акт приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) на суму 164121,60 грн. (а. с. 89-113).

Загальна вартість виконаних робіт за договором складає 289512,00 грн., які позивач просить стягнути на свою користь з відповідача.

Позивач вказує, що відповідач свої зобовязання за договором виконав частково, сплативши заборгованість за договором у сумі 50000,00 грн.

Залишок суми боргу відповідача перед позивачем становить 239512,00 грн., які останній просить суд стягнути з відповідача на свою користь.

Відповідач не визнає вимоги позивача та вважає передчасними позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором підряду, що саме і є причиною виникнення даного спору.

Укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором, який містить у собі ознаки договору підряду, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 розділу ІІІ Книги пятої ЦК України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ч. 1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобовязаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Пунктом 1 ст. 193 ГК України передбачено, що субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що з огляду на підписання 24.10.2014 акту приймання виконаних робіт на суму 125390,40 грн., зобовязання відповідача оплатити роботи за вказаним актом виникли у строк до 23.01.2015.

ОСОБА_3 приймання виконаних робіт на суму 164121,60 грн., підписаний сторонами 24.11.2014, обовязок відповідача оплатити вартість виконаних робіт виник до 23.02.2015 (оскільки 22.02.2015 є вихідним днем).

Станом на день розгляду справи в суді першої інстанції та під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач в порушення умов договору не розрахувався за виконану роботу в повному обсязі.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним рішення місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 239512,00 грн.

Згідно статті 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За загальним правилом, встановленим ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 8.9. договору, у випадку порушення замовником своїх зобовязань, що обумовлені п. 5.3. договору, замовник виплачує підряднику пеню, що діє на момент порушення зобовязання, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення виконання зобовязання.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення у сумі 70898,82 грн., а саме: - за актом від 24.10.2014 за період прострочення з 19.03.2015 по 19.09.2015 - в сумі 22643,13 грн.;

- за актом від 24.11.2014 за період прострочення з 23.02.2015 по 23.08.2015 в сумі 48255,69 грн.

Однак місцевий господарський суд, з висновком якого погоджується й колегія суддів встановив, що позивачем не правильно визначено періоди нарахування пені за актами, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано (ч. 5 ст. 236 ГК України).

ОСОБА_3 за актом від 24.10.2014 останній день для оплати припадає на 22.01.2015, відповідно судом першої інстанції пеня нарахована за період з 19.03.2015 по 23.07.2015 (в межах 6 місячного строку) у сумі 15739,04 грн.

За актом від 24.11.2014 останній день для оплати припадає на 23.02.2015, місцевим господарським судом пеня розрахована за період з 24.02.2015 по 23.08.2015 у сумі 48076,39 грн.

Всього за двома актами виконаних робіт до стягнення з відповідача підлягає пеня у сумі 63815,43 грн.

Усуваючи допущену в рішенні від 18.11.2015 по даній справі описку в частині 3 % річних, судом першої інстанції в ухвалі від 25.12.2015 допущено описку в загальній сумі пені (63 15,43 грн., замість 63815,43 грн.), а тому до стягнення підлягає пеня саме у сумі 63815,43 грн.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно наданого розрахунку позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних в сумі 4438,10 грн. за прострочення оплати виконаних робіт у період з 19.03.2015 по 13.10.2015 - в сумі 1295,06 грн. та з 23.02.2015 по 13.10.2015 в сумі 3143,04 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що наданий позивачем розрахунок 3 % річних за актом від 24.10.2014 відповідає чинному законодавству, є обґрунтованим, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 3 % річних за період прострочення грошового зобовязання з 19.03.2015 по 13.10.2015 у сумі 1295,06 грн.

Також, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду, яким позивачу вказано на помилку при здійсненні розрахунку 3 % річних за актом від 24.11.2014, оскільки за вказаним актом останнім днем оплати є 23.02.2015. Відповідно початок періоду для нарахування 3 % річних слід рахувати з 24.02.2015. Так, за розрахунком суду, 3 % річних за період з 24.02.2015 по 13.10.2015 складають 3129,55 грн.

Всього за двома актами виконаних робіт 3 % річних підлягає стягненню у сумі 4424,61 грн.

Розрахунок місцевим господарським судом сум втрат від інфляції за актами виконаних робіт від 24.10.2014 та 24.11.2014 здійснений відповідно до п. 3.2. Постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», згідно якої розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Колегією суддів перевірено здійснений місцевим господарським судом розрахунок втрат позивача від інфляції внаслідок невиконання відповідачем грошових зобовязань за вказаними актами з урахуванням зауважень, вказаних відповідачем в апеляційній скарзі.

В ході перевірки, колегією суддів встановлено, що за актом виконаних робіт від 24.10.2014 останній день для оплати припадає на 22.01.2015, тобто період нарахування інфляційних починається з лютого 2015. Між тим, як вбачається з розрахунку позивача (а. с. 7), останнім здійснено розрахунок інфляційних починаючи з 19.03.2015. При цьому розрахунок інфляційних здійснено з урахуванням березня, що визнано судом першої інстанції правомірним.

Колегія суддів не погоджується з визначеним позивачем та господарським судом початком періоду з 19.03.2015, оскільки при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. При цьому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця, у даному випадку з квітня 2015.

Колегією суддів здійснено власний розрахунок інфляційних за актом від 24.10.2014 за період з квітня 2015 по вересень 2015 на суму 75390,40 грн., відповідно до якого, розмір інфляційних становить 13208,43 грн. та підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача.

Розрахунок місцевим господарським судом інфляційних за актом від 24.11.2014 за період з березня 2015 по вересень 2015 на суму 49584,77 грн. колегія суддів вважає правильним.

Вказаний розрахунок інфляційних також узгоджується з Листом Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягає задоволенню частково, у загальній сумі 62793,20 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно розгляду справи за відсутності відповідача, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 (із змінами та доповненнями) визначено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

В супереч вищевказаному відповідач не забезпечив належним чином участь свого повноважного представника при розгляді справи в суді першої інстанції, що у свою черго не є перешкодою для ухвалення рішення місцевим господарським судом за наявності доказів належного та своєчасного повідомлення сторони відповідача по справі (а. с. 138).

Доводи апелянта стосовно не доведеності позивачем по справі належними та допустимими доказами факту передачі ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» рахунків за жовтень 2014, листопад 2014 колегією суддів відхиляються, оскільки ненадання позивачем визначених п. 5.3. договору рахунків не може бути відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та вважатись простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України.

Відтак, відсутність рахунків на оплату не звільняє відповідача від обовязку виконати грошове зобовязання у визначений строк за наявності встановленого строку для оплати. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 29.09.2009 № 37/405.

Посилання апелянта на відсутність доказів підписання довідки про вартість виконаних підрядних робіт (форма КБ-3) та акту приймання виконаних підрядних робіт на суму 164121,60 грн. за листопад 2014 повноважною особою з боку позивача, колегія суддів також вважає безпідставним, оскільки:

по-перше: підпис позивача на вказаних документах скріплена печаткою підприємства позивача, що свідчить про підпис саме уповноваженою особою;

по-друге: позивачем не заперечується факт підписання вказаних документів з боку позивача уповноваженою особою.

Клопотання апелянта про залучення належного відповідача, колегією суддів відхиляється, оскільки згідно ч. 1 ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Матеріали справи не містять доказів надання згоди кредитора на переведення боргу за договором від 02.10.2015.

Крім того відповідач не обґрунтував неможливості подання додаткових доказів (договору про переведення боргу) в суді першої інстанції.

Клопотання апелянта про зменшення неустойки також відхиляється колегією суддів з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення має право: зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У п. 3.17.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» встановлено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов'язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Більше того, слід зазначити, що у відповідності до приписів ст. 42 ГПК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України (постанова від 24.03.2015 № 914/3725/14).

Таким чином, колегія суддів вважає, що наведені в клопотанні апелянта обставини передусім є наслідком його господарської діяльності, а також його власного комерційного розрахунку та ризику, а не виникли в силу якихось обставин, саме лише погіршення фінансового стану підприємства відповідача не може бути тією винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки.

Клопотання апелянта про витребування доказів (отримання відповідачем рахунків на оплату) також не підлягає задоволенню, оскільки згідно п. 2.1. Постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 звертаючись з клопотанням про витребування доказів до суду апеляційної інстанції, заявник, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 101 ГПК, повинен також обґрунтувати неможливість подання цих доказів до місцевого господарського суду.

В матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи.

З урахуванням вищезазначеного доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, слід задовольнити частково, а рішення змінити.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України при частковому задоволенні позову - судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2015 по справі № 904/9246/15 змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Леніна, буд. 76, ідентифікаційний код 00178353) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-Інвестиційна компанія» (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Будинського, 16, ідентифікаційний код 38685296) суму основного боргу в розмірі 239512,00 грн., 4424,61 грн. - 3% річних, 62793,20 грн. - інфляційних втрат, 63815,43 грн. - пені та 5558,18 грн. - судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-Інвестиційна компанія» (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Будинського, 16, ідентифікаційний код 38685296) на користь Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Леніна, буд. 76, ідентифікаційний код 00178353) 460,93 грн. - судового збору.

Постанову апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскарженою у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 18.01.2016

Головуючий Ю.Б. Парусніков

Судді Л.М. Білецька

ОСОБА_4