УХВАЛА

19.01.2016Справа № 910/5050/15-г

За скаргою Державного підприємства «Укрветсанзавод»

на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 13.05.2015 р. у справі № 910/5050/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Державного підприємства «Укрветсанзавод»

про стягнення 5 151 738, 80 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Прокофєва Л.В. за довіреністю № 14-4 від 13.01.2015 р.;

від відповідача (скаржника): Обець А.В. за довіреністю № 4 від 18.01.2016 р.;

від ВДВС: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Укрветсанзавод» про стягнення 5 151 738, 80 грн., які складаються з 3 851 106, 88 грн. основного боргу, 454 842, 70 грн. пені, 274 353, 15 грн. штрафу, 503 384, 19 грн. інфляційних втрат, 68 051, 88 грн. 3% річних. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.05.2015 р. у справі № 910/5050/15-г припинено провадження у справі в частині розгляду позовних вимог про стягнення 16 750 , 00 грн.; в іншій частині позовні вимоги задоволені; вирішено стягнути з Державного підприємства «Укрветсанзавод» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 3 834 356, 88 грн. основного боргу, 454 842, 70 грн. пені, 274 353, 15 грн. штрафу, 68 051, 88 грн. 3% річних, 503 384, 19 грн. інфляційних втрат та 73 080, 00 грн. витрат по сплаті судового збору.

29.05.2015 р. на виконання означеного рішення господарським судом міста Києва в порядку ст. 116 Господарського процесуального кодексу України видано відповідний наказ.

18.11.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Державного підприємства «Укрветсанзавод» надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, відповідно до якої він просить:

- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.09.2015 р.;

- скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.09.2015 р.;

- скасувати постанову про арешт коштів боржника від 29.10.2015 р.;

- скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 29.10.2015 р.;

- визнати недійсною постанову про арешт коштів боржника від 29.10.2015 р. в частині накладення арешту на кошти рахунків, з яких здійснювалась виплата заробітної плати № 4 та рахунку № , що використовується виключено для зарахування страхових коштів на сплату лікарняних;

- зобов'язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріна Романа Олександровича зняти арешт з рахунків з яких здійснювалась виплата заробітної плати № 4 та рахунку № , що використовується виключено для зарахування страхових коштів на сплату лікарняних.

Скарга мотивована тим, що державний виконавець при направленні боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження помилково вказав невірний поштовий індекс в адресі, з огляду на що боржник не отримав відповідної постанови та був позбавлений можливості в добровільному порядку виконати рішення суду. Крім того, скаржник зазначає, що державний виконавець неправомірно наклав арешт на кошти, які обліковуються на рахунках зі спеціальним режимом.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.11.2015 р. розгляд скарги призначено на 08.12.2015 р.

В судовому засіданні 08.12.2015 р. представник відповідача (скаржника) підтримав викладені у скарзі вимоги.

Представники ВДВС та позивача в судовому засіданні 08.12.2015 р. заперечили проти задоволення скарги відповідача.

При цьому, представниками учасників судового процесу в судовому засіданні 08.12.2015 р. подано клопотання про продовження строку вирішення спору у справі № 910/5050/15-г на п'ятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.2015 р. було вирішено продовжити строк розгляду скарги Державного підприємства «Укрветсанзавод» на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві у справі № 910/5050/15-г на п'ятнадцять днів та оголошено перерву в судовому засіданні до 19.01.2016 р.

У судове засідання 19.01.2016 р. представник ВДВС не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1228, 02.06.2006 року «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році» до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі, коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Також, у відповідності до ч. 2 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Розглянувши скаргу відповідача (боржника) на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 13.05.2015 р. у справі № 910/5050/15-г, суд дійшов висновку, що вона підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із ст. 4-5 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписами ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, відповідно до ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

В силу ст. 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Також, згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Так, акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

В даному випадку на розгляд суду передано вимоги про:

- скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.09.2015 р.;

- скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.09.2015 р.;

- скасування постанови про арешт коштів боржника від 29.10.2015 р.;

- скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 29.10.2015 р.;

- визнання недійсною постанови про арешт коштів боржника від 29.10.2015 р. в частині накладення арешту на кошти рахунків, з яких здійснювалась виплата заробітної плати № 4 та рахунку № , що використовується виключено для зарахування страхових коштів на сплату лікарняних;

- зобов'язання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріна Романа Олександровича зняти арешт з рахунків з яких здійснювалась виплата заробітної плати № 4 та рахунку № , що використовується виключено для зарахування страхових коштів на сплату лікарняних.

Розглядаючи зазначені вимоги, суд бере до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 48768809, 17.09.2015 р. позивач (стягувач) звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду міста Києва від 29.05.2015 р. у справі № 910/5050/15-г.

При цьому, у вказаній заяві було викладено клопотання про накладення арешту на кошти та майно боржника й оголошення заборони на його відчуження.

За результатами автоматичного розподілу виконавчого провадження між державними виконавцями воно було передано державному виконавцю Подпоріну Роману Олександровичу.

За даними веб-сторінки УДППЗ «Укрпошта» державний виконавець отримав інформацію про те, що поштовим індексом адреси: «м. Київ, вул. Б. Грінченка, 1» є: 01601.

22.09.2015 р. державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 48768809 та встановлено строк боржнику для добровільного виконання в сім днів з моменту винесення постанови.

При цьому, адресою боржника визначено: 01601, м. Київ, вул. Б. Грінченка, 1.

Також, 22.09.2015 р. державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

23.09.2015 р. державний виконавець отримав інформацію про відкриті боржником в банківських установах рахунки.

24.09.2015 р. державний виконавець направив боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.09.2015 р. рекомендованим листом ШКІ № 167.

Згідно з даними он-лайн ресурсу УДППЗ «Укрпошта» вказане відправлення було доставлено до поштового відділення з індексом 01001, який відповідає юридичній адресі боржника, проте було повернуто відправнику.

Так, в матеріалах виконавчого провадження знаходиться конверт з довідкою поштового відділення про те, що одержувач вибув.

Крім того, 24.09.2015 р. державний виконавець направив боржнику постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.09.2015 р., проте відповідне поштове відправлення також було повернуто відправнику.

29.10.2015 р. державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору з боржника в сумі 520 806, 88 грн. та постанову про арешт коштів боржника, в тому числі, що містяться на рахунках: № 4 та № , які відриті Державному підприємству «Укрветсанзавод» в АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805, у межах суми 5 728 875, 68 грн.

02.11.2015 р. державний виконавець направив боржнику постанову про стягнення виконавчого збору від 29.10.2015 р. та постанову про арешт коштів боржника від 29.10.2015 р., проте таке поштове відправлення було повернуто з довідкою поштового відділення про те, що одержувача не розшукано.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Згідно зі ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред'явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно зі ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих на виконання статей 19-1 та 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки».

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» визначено, що страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок у відповідному органі Казначейства України, можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

З наведеного вбачається, що державний виконавець, у повній відповідності до вимог вищенаведених норм чинного законодавства за заявою стягувача відкрив виконавче провадження, наклав арешт на майно боржника, виконав обов'язок щодо направлення відповідних постанов на адресу боржника та після того, як не отримав доказів виконання рішення суду в добровільному порядку, приступив до його виконання в примусовому порядку, в тому числі виніс постанову про стягнення виконавчого збору.

При цьому, доводи щодо невірного зазначення державним виконавцем поштового індексу в адресі боржника при направленні постанови про відкриття виконавчого провадження, до уваги судом не приймається, оскільки, як зазначалось вище, відповідне поштове відправлення було доставлено до поштового відділення з індексом 01001, що відповідає юридичній адресі боржника, проте, не було вручене з підстав, незалежних від державного виконавця.

Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення скарги в частині скасування постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, стягнення виконавчого збору.

Разом з тим, суд визнає обґрунтованою скаргу щодо неправомірності дій державного виконавця в частині накладення арешту на кошти, що знаходяться на рахунках, що використовуються для виплати заробітної плати та накопичення страхових коштів.

Так, як вбачається з матеріалів справи, рахунок № 4 використовується в тому числі для виплати заробітної плати.

Згідно із ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 р. № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 р., ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Згідно із ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною 6 статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України в постанові від 16.04.2014 р. у справі № 915/321/13-г, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, тобто держава гарантувала та захистила законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

У свою чергу, рахунок № має спеціальний режим використання для зарахування страхових коштів.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» визначено, що страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок у відповідному органі Казначейства України, можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний зняти арешт з рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом.

Згідно з ч. 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Листом від 06.11.2015 р. скаржник надав довідки банку про те, що рахунок № 4 використовується в тому числі для виплати заробітної плати, а рахунок № має спеціальний режим використання для зарахування страхових коштів.

Однак, за заявою скаржника ВДВС не було знято арешт зі спірних рахунків.

Згідно з п. 9.13. Постанови Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Оскільки судом встановлено часткову обґрунтованість поданої скарги, вона підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Законом України «Про виконавче провадження», господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Державного підприємства «Укрветсанзавод» на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 13.05.2015 р. у справі № 910/5050/15-г задовольнити частково.

2. Визнати недійсною постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріна Романа Олександровича про арешт коштів боржника ВП № 48768809 від 29.10.2015 р. в частині накладення арешту на кошти, що знаходяться на рахунках № 4 та № , які відриті Державному підприємству «Укрветсанзавод» в АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805.

3. Зобов'язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріна Романа Олександровича зняти арешт з рахунків № 4 та № , які відриті Державному підприємству «Укрветсанзавод» в АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805

4. В іншій частині скаргу Державного підприємства «Укрветсанзавод» на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 13.05.2015 р. у справі № 910/5050/15-г залишити без задоволення.

5. Ухвалу може бути оскаржено в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України

Суддя Ломака В.С.