РІШЕННЯ

13.01.2016Справа №910/28728/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/28728/15

за позовом приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна", м. Київ,

до приватного акціонерного товариства "Страхової компанії "Інтер-Поліс", м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1, м. Краснодон,

про стягнення 21 304,83 грн.,

за участю представників:

позивача - Рудюк О.О. (довіреність від 01.06.2016 № 48);

відповідача - Радзіховський А.Л. (довіреність від 22.12.2015 № б/н);

третьої особи - не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерного товариство "Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (далі - ПАТ «АСК «Інго Україна») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхової компанії «Інтер-Поліс» (далі - ПАТ «СК «Інтер-Поліс») про стягнення 21 304,83 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2015 порушено провадження у справі № 910/28728/15; призначено до розгляду на 15.12.2015; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1.

15.12.2015 позивач подав суду докази направлення копії позовної заяви з додатками на адресу третьої особи; відповідач відзив на позовну заяву.

Представники сторін подали клопотання про продовження строку розгляду спору.

Ухвалою суду від 15.12.2015 продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів; відкладено розгляд справи на 13.01.2016.

11.01.2016 позивач подав суду додаткові письмові пояснення, а 13.01.2016 клопотання про долучення розширеного витягу з бази МТСБУ.

У судовому засіданні 13.01.2016 представники сторін надали пояснення по суті спору; представник позивача підтримав позовні вимоги; представник відповідача заперечив проти позову.

Представники третьої особи у судове засідання 13.01.2016 не з'явилися; про причини неявки суд не повідомили; вимоги ухвал суду не виконали.

Ухвали Господарського суду міста Києва були надіслані учасникам процесу на адреси, зазначені у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що також підтверджується відмітками канцелярії на звороті таких ухвал та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

До матеріалів справи долучено конверт з копією ухвали суду, який було повернуто поштою з адреси третьої особи з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд визнав наявні в матеріалах справи документи достатніми для вирішення спору та відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 13.01.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

03.06.2013 ПАТ «АСК «Інго Україна» (страховик) та товариством з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № 250568281.13 (далі - Договір), предметом якого є: майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням застрахованим транспортним засобом автомобілем «Фольксваген» (державний номер НОМЕР_1).

28.01.2014 о 09 год. 10 хв. у м. Києві по мосту ім. Патона, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого автомобіля «Фольксваген», та автомобіля «Фольксваген» (державний номер НОМЕР_2) під керуванням ОСОБА_1, в результаті чого обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 пункту 13.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 05.03.2014 зі справи № 755/4731/14-п ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення; застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн.

07.03.2014 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

12.03.2014 ПАТ «АСК «Інго Україна» складено страховий акт № 110842, відповідно до якого сума страхового відшкодування складає 21 304,83 грн.

18.02.2014 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, що є суб'єктом оціночної діяльності на підставі сертифікату від 01.03.2012 № 13871/12, було складено звіт № 113, відповідно до якого матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля, складає 29 954,39 грн.

На підставі страхового акта позивач, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив страхове відшкодування у сумі 21 304,83 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 18.04.2014 № 3564.

За приписами статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Разом з тим, згідно зі статтею 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника «Фольксваген» як страхувальника на момент ДТП була застрахована ПАТ «СК «Інтер-Поліс» за полісом № АС/9096671, за яким ліміт по майну становив 50 000 грн., а франшиза - 0 грн.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

23.04.2015 позивач звернувся до відповідача із заявою № 07844, в якій просив виплатити страхове відшкодування у порядку регресу у сумі 21 304,83 грн.

Вказана заява, отримана представником відповідача, про що свідчить рекомендоване повідомлення, яке долучено до матеріалів справи.

Відповідач 04.06.2015 надіслав позивачу відповідь (лист № 3491), та повідомив про невизнання майнової вимоги заявника та прийняття рішення про відмову у здійсненні виплати ПАТ "АСК "Інго Україна", посилаючись на підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 та пункту 36.1 статті 36 Закону.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем подано заяву на виплату страхового відшкодування з пропуском строку, а саме 28.04.2015, у той час як ДТП сталося 28.01.2014.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач заперечував проти доводів відповідача, посилаючись на те, що вказана норма матеріального права регулює порядок страхового відшкодування у правовідносинах між потерпілим (або особою, яка має право на отримання відшкодування) і страховиком.

Відповідно до преамбули Закону, останній регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Оскільки до страховика (за договором майнового страхування) перейшло право вимоги потерпілого внаслідок делікту, а така особа врегульовує збитки з страховиком (за полісом ОСЦПВВНТЗ) виключно на підставі і в межах встановлених Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", то перший страховик користується всіма правами і обов'язками саме за цим Законом.

Разом з тим, правовідносини, які виникають між страховими компаніями є складними та регулюються як ЦК України, Законом України "Про страхування" та Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Отже, виплачуючи страхове відшкодування своєму страхувальнику, страхова компанія - позивач враховувала лише норми щодо регресу, заявляючи відповідні вимоги до страховика особи, що винна у ДТП, а повинна була врахувати й норми Закону ОСЦПВВНТЗ.

Норми Закону, якими керувався відповідач, відмовляючи у страховій виплаті позивачу в повній мірі поширюються і застосовуються на позивача у даному господарському спорі, оскільки правовідносини сторін врегульовані спеціальним законом і лише на підставі та в межах приписів якого може діяти страхових (за полісом ОСЦПВВНТЗ).

Водночас, відповідно до ст. 3 Закону, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Тобто, виходячи із суті такого страхування, Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, не здійснення відповідного відшкодування на підставі Закону спричинить порушення майнових інтересів страхувальника за полісом ОСЦПВВНТЗ.

Крім того, якщо виіршувати даний спір за логікою позивача - відсутні підстави для застосування ним положень Закону, то виникне питання на підставі якого закону повинен діяти відповідач і вирішувати спір суд.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

За таких обставин, позов визнається судом доведеним, обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню.

Частиною другою статті 49 ГПК України передбачено, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Судом встановлено те, що позивач, знаючи вимоги Закону та усвідомлюючи ймовірність відмови відповідача у виплаті в порядку статті 37 Закону, зволікав із зверненням з відповідною заявою, що по суті і спричинило виникнення даного господарського спору.

Таким чином, особою винною у виникнення даного господарського спору є ПАТ «АСК «Інго Україна», а тому судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхової компанії «Інтер-Поліс» (01033, м. Київ, вул. Володимирська, 69; ідентифікаційний код: 19350062) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (01054, м. Київ, вул. Воровського, 33; ідентифікаційний код: 16285602): 21 304 (двадцять одну тисячу триста чотири) грн. 83 коп. страхового відшкодування в порядку регресу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 18.01.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук