РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2016Справа №910/30323/15

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Аграріус-Україна"

до: товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "ДПА"

про: визнання договору недійсним

Суддя: Шкурдова Л.М.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Купирьов М.Є., представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Аграріус-Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "ДПА" про визнання договору недійсним

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що договір поставки №11014/01 від 01.10.2014 року має бути визнаний судом недійсним, оскільки зі сторони відповідача підписаний неуповноваженою особою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року порушено провадження у справі №910/30323/15.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказуючи, що на день підписання Договору керівником позивача була Тимошенко Т.В., а зміна керівника в подальшому не може бути підставою для визнання Договору недійсним.

У судовому засіданні 13.01.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач про дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини своєї неявки суд не повідомив, в зв'язку з чим суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2014 року між ТОВ «Торговий дом «ДПА» (постачальник) та ТОВ «Аграріус-Україна» укладено Договір поставки №11014/01 від 01.10.2014 року (далі - Договір).

За умовами укладеного договору постачальник зобов'язався передати покупцю продукцію, а покупець зобов'язався своєчасно прийняти продукції та оплатити її.

Звертаючись з позовом до суду позивач вказує, що Договір на підставі ст.215 ЦК України має бути визнаний недійсним оскільки підписаний з боку відповідача неуповноваженою особою, оскільки згідно з ЄДР юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців керівником відповідача зазначено іншу особу - Озеран Є.І.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що Договір поставки №11014/01 від 01.10.2014 року зі сторони товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "ДПА" підписаний директором Тимошенко Т.В., скріплений печатками сторін.

Як вбачається зі Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців, зробленим судом, станом на 01.10.2014 року, дату укладення договору, Тимошенко Т.В. є керівником товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дом "ДПА", будь-яких обмежень щодо її повноважень в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців не міститься.

Таким чином, Договір поставки №11014/01 від 01.10.2014 року підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Згідно зі ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд приходить до висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, тобто не довів підстави, в силу яких Договір має бути визнано недійсним.

Наведені вище обставини у своїй сукупності є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено: 14.01.16р.

Суддя Л.М. Шкурдова