РІШЕННЯ

"12" січня 2016 р.Справа № 921/1069/15-г/15

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Галамай О.З.

при секретарі Сиротюк К.В.

розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БД Агрікалче (Україна)", м. Київ

до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Вест", с. Гарбузів, Зборівський район, Тернопільська область

відповідача 2 Приватного агропромислового підприємства "Агропродсервіс", с. Настасів, Тернопільський район, Тернопільська область

про cтягнення заборгованості в сумі 5 110 667,12 грн.

В судове засідання з"явились:

від позивача: не з"яився

від відповідача 1: Чопей М.І. - представник, довіреність №1/2016 від 05.01.2016р.

від відповідача 2: не з'явився.

Представникам позивача та відповідача 1 в судовому засіданні роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Фіксація судового процесу технічними засобами в порядку ст.81-1 ГПК України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання.

Суть справи:

На розгляд господарського суду Тернопільської області Товариством з обмеженою відповідальністю "БД Агрікалче (Україна)" подано позов до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Вест", відповідача 2 Приватного агропромислового підприємства "Агропродсервіс" про солідарне cтягнення заборгованості в сумі 5 110 667,12 грн.

Ухвалою суду від 29.10.2015р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 17.11.2015 р.

В судовому засіданні 17.11.2015р. суд перейшов до розгляду справи по суті та оглянув оригінали документів, доданих до позовної заяви.

Представник позивача в судовому засіданні 17.11.2015 р. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, наданих в судовому засіданні. Однак всіх вимог ухвали суду від 29.10.2015 р. не виконав.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з'явився. Однак через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням уповноваженого представника у відрядженні в м. Київ. Також частково подав документи, які витребовувались ухвалою суду (вх. № 24199 від 16.11.2015р.).

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився. Однак через канцелярію суду подав відзив на позов, в якому зазначив, що термін сплати заборгованості по мировій угоді не закінчився, а тому відповідач 2 в змозі до 31.12.2015 р. провести розрахунок із позивачем (вх. №24198 від 16.11.2015р.).

У зв"язку з неявкою представників відповідачів ухвалою суду від 17.11.2015р. розгляд справи відкладено на 09.12.2015р.

Ухвалою суду від 11.12.2015р. розгляд справи відкладено на 23.12.2015 р. з підстав, викладених в ній. Ухвалою суду від 23.12.2015 р. розгляд справи відкладено на 12.01.2016 р. в зв"язку з неявкою представників відповідачів та на задоволення клопотання відповідача 1 продовжено строк її розгляду на 15 днів.

Представник позивача в судове засідання 12.01.2016р. не з'явився.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні підтримав заяву про розстрочення виконання судового рішення (вх.№ 3346).

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився.

В судовому засіданні 12.01.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

18.05.2013р. між ТзОВ "БД АГРІКАЛЧЕ (Україна)", як Постачальником та ТзОВ "Агропродсервіс Вест", як Покупцем укладено Контракт №20130518, за умовами якого Постачальник зобов'язався поставити, а Покупець прийняти та оплатити обладнання для відгодівлі птиці (виробництва фірми "Big Dutchman International GmbH", Германія) (п.1.1 Контракту).

Також між сторонами укладено додатки №1, №2, №3, №4 до Контракту №20130518.

23.07.2013 р. між ТзОВ "БД АГРІКАЛЧЕ (Україна)", як Кредитор та ПАП "Агропродсервіс", як Поручитель укладено договір поруки, відповідно до умов якого Поручитель зобов"язується солідарно відповідати перед Кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов"язань ТзОВ "Агропродсервіс Вест" (Боржник) за контрактом №20130518 від 18.05.2013р., укладеним між Кредитором та Боржником (п.1 Договору поруки).

19 травня 2014 року між ТзОВ "БД Агрікалче (Україна)" (як, Кредитор) та ТзОВ "Агропродсервіс Вест" (як, Боржник) та ПАП "Агропродсервіс" (як, Поручитель ) укладено договір про врегулювання правовідносин та боргових зобов'язань, відповідно до умов якого сторони підтверджують дійсність і безспірність зобов"язань, які виникли на підставі Контракту № 20130518 від 18.05.2013р. і Договору поруки від 23.07.2013р. При цьому сторони обумовили, що Договір поруки забезпечуватиме (строк поруки) зобов"язання за контрактом протягом усього терміну необхідного для здійснення платежів, описаних у Контракті і цьому Договорі, дія поруки зберігає свою силу до 01.01.2016р. (п.1 Договору від 19.05.2014р. ).

В 2014 році Товариство з обмеженою відповідальністю "БД АГРІКАЛЧЕ (Україна)" звернулось до господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Вест" та Приватного агропромислового підприємства "Агропродсервіс" про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості в загальній сумі 4 903 850 грн 06 коп., з якої: 4 169 978,66 грн - основний борг, 233 935,81 грн - проценти річні, за період з 15.12.2013 р. по 07.07.2015 р., та 499 935, 59 грн - пеня, за період з 30.11.2013 р. по 07.07.2015 р.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 09.07.2015р. у справі №921/786/14-г/8 затверджено мирову угоду б/н від 09 липня 2015 року, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "БД АГРІКАЛЧЕ (Україна)", в особі представника за довіреністю б/н від 29.04.2014р. ОСОБА_2 та Приватним агропромисловим підприємством "Агропродсервіс", в особі представника ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Вест", в особі представника ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БД Агрікалче (Україна)" до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Вест", відповідача 2 - Приватного агропромислового підприємства "Агропродсервіс" про cтягнення солідарно з відповідачів 1 та 2 заборгованості в загальній сумі 8 736 170,36 грн, з яких: 5 430 502,20 грн - основний борг, 681 001,80 грн - проценти річні, за період з 15.12.2013 р. по 07.07.2015 р., та 2 624 666,36 грн - пеня, за період з 30.11.2013 р. по 07.07.2015 р. та припинено провадження у справі №921/786/14-г/8 за первісним позовом відповідно до ч.1 п.7 ст. 80 ГПК України. В частині зустрічних позовних вимог провадження у справі №921/786/14-г/8 припинено, відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 80 ГПК України, у зв'язку із відмовою позивача за зустрічним позовом від зустрічних позовних вимог.

Відповідно до тексту затвердженої судом мирової угоди від 09.07.2015р. сторони погодили, що сплата заборгованості проводитиметься відповідно до наступного графіку: в сумі, яка еквівалентна 2000 Євро - до 31 липня 2015 року, в сумі, яка еквівалентна 41817,04 Євро - до 31 серпня 2015 року, в сумі, яка еквівалентна 41817,04 Євро - до 30 вересня 2015 року, в сумі, яка еквівалентна 41817,04 Євро - до 31 жовтня 2015 року, в сумі, яка еквівалентна 41817,04 Євро - до 30 листопада 2015 року, в сумі, яка еквівалентна 41817,04 Євро - до 31 грудня 2015 року.

Як свідчать матеріали справи та стверджує позивач, боржники порушили зобов'язання за мировою угодою, що і стало підставою для звернення до суду з вимогою про стягнення основного боргу у розмірі 4 981 902 грн. 20 коп., які просить солідарно стягнути з відповідачів.

Позивачем відповідно до п.6 Договору про врегулювання правовідносин та боргових зобов'язань від 19.05.2014р. нараховано відповідачам 8 % річних в розмірі 19 041,27 грн, які просить стягнути солідарно з відповідачів.

Згідно п.7.3 Контракту від 18.05.2013р. позивачем нараховано відповідачам пеню в розмірі 109 723 ,65 грн, яку просить солідарно стягнути з відповідачів.

Також позивач просить стягнути з відповідачів судові витрати.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню підлягають частково.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст.1, ч. 1 ст.2 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Ст. 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позов - це звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Ст. 20 Господарського кодексу України встановлено що, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст.20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи, позивач вважає підставою для звернення до суду з вимогою про стягнення основного боргу у розмірі 4 981 902 грн. 20 коп. порушення відповідачем вимог п.п.1.4, 1.5 мирової угоди б/н від 09 липня 2015 року, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю "БД АГРІКАЛЧЕ (Україна)", Приватним агропромисловим підприємством "Агропродсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Вест", яка затверджена ухвалою господарського суду Тернопільської області від 09.07.2015р. у справі №921/786/14-г/8 .

Згідно ст.115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому ГПК України та Законом України "Про виконавче провадження".

Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди є судовим актом, для якого передбачений особливий порядок його виконання.

Згідно приписів п.7.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012р. №9, ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством (статтею 86 ГПК та статтею 18 названого Закону) ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов'язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

У випадках невиконання зобов'язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої господарським судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця на підставі статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду.

При цьому, якщо ухвала про затвердження мирової угоди не відповідає вимогам, встановленим для виконавчих документів (стаття 18 Закону України "Про виконавче провадження"), і державним виконавцем з цих підстав буде відмовлено у відкритті виконавчого провадження, заінтересована сторона вправі звернутися до господарського суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, в разі задоволення якого господарським судом видається відповідний наказ. Внесення в подальшому змін чи доповнень до укладеної й затвердженої судом мирової угоди чинним законодавством не передбачено.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що у випадку невиконання боржником умов мирової угоди, позивач вправі звернутись до виконавчої служби про примусове виконання ухвали про затвердження мирової угоди, яка є виконавчим документом, а у разі невідповідності ухвали суду про затвердження мирової угоди вимогам виконавчого документа, передбачених ЗУ "Про виконавче провадження", стягувач звертається до суду з відповідним позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

В матеріалах справи відсутні та суду не надані докази звернення позивача до органів виконавчої служби з метою пред'явлення до виконання ухвали господарського суду Тернопільської області від 09.07.2015р. у справі №921/786/14-г/8 про затвердження, укладеної між сторонами, мирової угоди б/н від 09.07.2015р. та відсутні докази того, що орган Державної виконавчої служби відмовив у відкритті виконавчого провадження щодо виконання ухвали господарського суду Тернопільської області від 09.07.2015року у справі №921/786/14-г/8 з підстав невідповідності цієї ухвали про затвердження мирової угоди вимогам, встановленим для виконавчих документів (ст.18 Закону України "Про виконавче провадження").

Крім того слід зазначити, що виконання мирової угоди, яка затверджена ухвалою суду, врегульовано нормами процесуального права, у зв'язку з чим у сторін з укладанням такої угоди та у разі затвердження її судом, виникають не цивільні чи господарські права та обов'язки, а господарсько-процесуальні права та обов'язки, регламентовані нормами процесуального законодавства.

Правова позиція про те, що мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України викладена у Постанові Верховного суду України Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 20.01.2009р. по справі №24/489.

Мирова угода, відповідно до ст.629 ЦК України, підлягає обов'язковому виконанню. Заінтересована сторона (стягувач) не позбавлена права звернутись до господарського суду з позовною заявою про спонукання виконання мирової угоди, оскільки, згідно з вимогами ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про помилкове обрання позивачем способу захисту майнових прав та інтересів шляхом звернення до суду з позовною заявою про стягнення боргу за невиконання умов мирової угоди, тому - в задоволенні заявлених позовних вимог щодо солідарного стягнення боргу у розмірі 4 981 902 грн. 20 коп. слід відмовити.

Враховуючи викладене, за таких обставин заява відповідачів про розстрочення виконання судового рішення (вх.№3346 від 12.01.2016р.) судом відхиляється.

Щодо стягнення з відповідачів 8 % річних суд зазначає наступне.

У п. 7 мирової угоди б/н від 09.07.2015 року, затвердженої ухвалою господарського суду Тернопільської області від 09.07.2015р. у справі №921/786/14-г/8, яка набрала законної сили, сторони передбачили, що усі раніше укладені договори (контракт, договір про врегулювання правовідносин та боргових зобов"язань, договір поруки та інші) є чинними для Сторін (в т.ч. в частині застосування штрафних санкцій тощо), за виключенням умов, які визначені цією Мировою угодою.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Аналогічне положення містить ст. 193 ГК України де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов контракту №20130518 від 18.05.2013р. позивач передав відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними та актами приймання - передачі обладнання для монтажу, які скріплені підписами та печатками обох сторін (належно завірені копії містяться в матеріалах справи).

Даний товар отриманий відповідачем - ТзОВ "Агропродсервіс Вест" на підставі довіреностей (копії знаходяться в матеріалах справи).

Як свідчать матеріали справи та стверджує позивач, відповідач порушив умови виконання зобов"язань щодо оплати за товар.

19 травня 2014 року між ТзОВ "БД Агрікалче (Україна)" (як, Кредитор) та ТзОВ "Агропродсервіс Вест" (як, Боржник) та ПАП "Агропродсервіс" (як, Поручитель ) укладено договір про врегулювання правовідносин та боргових зобов'язань, відповідно до умов якого сторони підтверджують дійсність і безспірність зобов"язань, які виникли на підставі Контракту № 20130518 від 18.05.2013р. і Договору поруки від 23.07.2013р. При цьому сторони обумовили, що Договір поруки забезпечуватиме (строк поруки) зобов"язання за контрактом протягом усього терміну необхідного для здійснення платежів, описаних у Контракті і цьому Договорі, дія поруки зберігає свою силу до 01.01.2016р. (п.1 Договору від 19.05.2014р. ).

Пунктом 6 Договору про врегулювання правовідносин та боргових зобов'язань від 19 травня 2014 року сторони домовились, що у випадку прострочення сплати грошових коштів за цим Договором, Боржник зобов"язується сплатити 8% річних за весь час прострочення. Відсотки річних нараховуються на наявну заборгованість до дня повного погашення боргу.

Нормами ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме: три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

За несвоєчасне виконання договірних зобов"язань позивачем нараховано 8 % річних за період з 01.09.2015 р. по 12.10.2015 р., який не був предметом розгляду в справі №921/786/14-г/8 в розмірі 19 041,27 грн.

При перевірці правильності нарахування позивачем 8% річних судом встановлено, що вони нараховані з порушенням норм чинного законодавства України.

Судом здійснено перерахунок 8 % річних за допомогою програми ЛІГА: ЗАКОН ЕЛІТ та визначено, що їх розмір становить 18 545, 72 грн. (розрахунок додається).

За таких обставин до задоволення підлягають 8% річних в розмірі 18 545,72 грн. В іншій частині нараховані позивачем 8% річних на суму 495,55 грн. є необґрунтованими й стягненню не підлягають.

Що стосується стягнення нарахованої позивачем відповідно до п.7.3 Контракту №20130518 від 18.05.2013р. пені за період з 01.09.2015р. по 12.10.2015р. у розмірі 109 723, 65 грн., суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині з огляду на таке.

За змістом частини 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 ст. 550 ЦК України).

Частиною 1ст. 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно ст. ст.1,3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Щодо періоду за який нарахована пеня, а саме з 01.09.2015р. по 12.10.2015р., суд зазначає, що позивачем не вірно застосовано положення ч.6 ст.232 ГК України, оскільки штрафні санкції потрібно нараховувати від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто з моменту виникнення заборгованості згідно Контракту №20130518 від 18.05.2013р., а не з дати невиконання зобов"язань за умовами мирової угоди.

Аналогічна правова позиція визначена в пункті 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", відповідно до якого роз'яснено - даним приписом (частиною 6 ст. 232 ГК України) передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

За таких обставин, в задоволенні пені у розмірі 109 723, 65 грн. слід відмовити.

Щодо солідарного стягнення судом встановлено наступне.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

П.5 договору поруки від 23.07.2013р. сторони домовились, що у разі невиконання зобов"язань за контрактом Поручитель та Боржник відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.

Згідно п.15 договору поруки останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного погашення Боржником та/або Поручителем заборгованості за Контрактом.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається із матеріалів справи, 19 травня 2014 року між ТзОВ "БД Агрікалче (Україна)" (як, Кредитор) та ТзОВ "Агропродсервіс Вест" (як, Боржник) та ПАП "Агропродсервіс" (як, Поручитель ) укладено договір про врегулювання правовідносин та боргових зобов'язань, відповідно до умов якого сторони підтверджують дійсність і безспірність зобов"язань, які виникли на підставі Контракту № 20130518 від 18.05.2013р. і Договору поруки від 23.07.2013р. При цьому сторони обумовили, що Договір поруки забезпечуватиме (строк поруки) зобов"язання за контрактом протягом усього терміну необхідного для здійснення платежів, описаних у Контракті і цьому Договорі, дія поруки зберігає свою силу до 01.01.2016р. (п.1 Договору від 19.05.2014р. ).

Отже, з наведеного вище вбачається, що порука припинена на момент винесення рішення у даній справі, тому в солідарному стягненні слід відмовити.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

У відповідності до вимог ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача 1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 41, 42, 43,44, 45,46,12, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Вест" (47221, с. Гарбузів, Зборівський район, Тернопільська область, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БД Агрікалче (Україна)" (04080, м. Київ, вул. Новокостятинівська, 13/10, офіс 306, ) - 18 545 (вісімнадцять тисяч п"ятсот сорок п"ять) грн. 72 коп. - 8 % річних, 278 (двісті сімдесят вісім) грн. 19 коп. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Наказ видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 18.01.2016 р.

Суддя Галамай О.З.