РІШЕННЯ

13 січня 2016 року Справа № 913/1179/15

Провадження №26/913/1179/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганська виробнично-екологічна фірма "Зефир", м.Луганськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", м.Сєвєродонецьк,

про стягнення заборгованості в розмірі 30775,39 грн.

Суддя Масловський С.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 01.11.2015 року;

від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні 13.01.2016 судом у відповідності до статті 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Луганська виробнично-екологічна фірма "Зефир", звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", про стягнення заборгованості в розмірі 30775,39 грн.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 10.12.2015 року було порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 13.01.2016.

В судовому засіданні 13.01.2016 представником позивача на виконання вимог ухвали суду від 10.12.2015 було надано додатковий розрахунок пені, витрат від інфляції та 3% річних, та подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути основний борг 17958,00 грн, пеню 3232,44 грн, інфляційні витрати 5121,52 грн, 3% річних 584,50 грн., а також 1218,00 грн витрат по сплаті судового збору, яка судом прийнята та долучена до матеріалів справи.

Відповідач своїх представників з судове засідання 13.01.2016 не направив. Про проведення судового засідання був повідомлений належним чином, але через канцелярію господарського суду Луганської області надійшло клопотання про зменшення штрафних санкцій.

Справа розглядається в порядку ст.75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суду Луганської області,-

В С Т А Н О В И В:

13.11.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю "Луганська виробнично-екологічна фірма "Зефир", як виконавцем, та товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", як замовником було укладено договір на виконання робіт №67-РМЗ-14 від 13.11.2014 (далі договір).

Умовами договору, а саме п.1.1. договору, замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов'язок по виконанню робіт за темою: Контроль за дотриманням нормативів гранично-допустимих викидів забруднюючих речовин в атмосферу від стаціонарних джерел ВП Ремонто-механічний завод ТОВ ДТЕК Ровениантрацит у 2014 році.

Так, п.2.1. договору передбачено, що вартість робіт за даним договором згідно кошторису, яка є невід'ємною частиною цього договору, складає: за виконані роботи 14965,00 грн., ПДВ 20 % - 2993,00 грн., що разом становить 17958,00 грн.

Оплата за виконані роботи проводитися за фактом виконаних робіт на підставі акту здачі-приймання робіт підписаного обома сторонами, термін відстрочки платежів 90 календарних днів (п.2.2 договору).

Пунктом 4.1. Договору встановлено, що строк виконання робіт за даним договором становить: початок протягом 5 календарних днів з моменту підписання договору та закінчення робіт - 14.12.2014 року.

Відповідно до п.1.3. договору, виконання робіт виконавцем закінчується оформленням звіту та передачею його замовнику. Звіт вважається прийнятим з моменту підписання замовником акту здачі - прийняття робіт.

Крім того, п.3.1. договору, передбачено, що здача прийняття виконаних робіт здійснюється сторонами шляхом підписання двостороннього акту приймання-передачі виконаних робіт.

На виконання умов договору, позивач за замовленням відповідача належно виконав обумовлені договором роботи в повному обсязі, на загальну суму 17958,00 грн., що підтверджується актом здачі - прийняття виконаних робіт від 17.11.2014 року на суму 17958,00 грн, які підписані без зауважень уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб (а.с. 52-53).

Частина 1 статті 175 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Зобов`язання, в силу вимог ст.526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу та інших актів законодавства.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п1. ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частин 1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що позивачем на виконання умов договору за замовленням відповідача належно виконано обумовлені договором роботи в повному обсязі, на загальну суму 17958,00 грн., що підтверджується актом здачі - прийняття виконаних робіт від 17.11.2014 на суму 17958,00 грн, які підписані без зауважень та заперечень уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб (а.с. 52-53), а відповідач свій обовязок по повній оплаті виконаних робіт в строк встановлений п. 2.2 договору не виконав, не здійснив оплату отриманих робіт, доказів протилежного станом на момент розгляду справи суду надано не було.

За таких обставин суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 17958,00 грн, є законною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, та такою що підлягає задоволенню.

Крім того позивачем з урахування заяви про зменшення позовних вимог, заявлено до стягнення з відповідача пеню 3232,44 грн, інфляційні витрати 5121,52 грн, 3% річних 584,50 грн

Відповідач заперечує проти нарахування штрафних санкцій, посилаючись на те, що підприємство знаходиться у скрутному матеріальному становищі та фактично не працює, адже розташоване на території проведення антитерористичної операції, а тому просить врахувати зазначені доводи при прийнятті рішення в частині стягнення штрафних санкцій.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 ст.612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобовязання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові обовязки, в тому числі встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України.

За положеннями частини 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Як зазначено у пункті 3.2 Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши розрахунки надані позивачем, інфляційних витрат у розмірі 5121,52 грн та 3% річних у розмірі 584,50 грн, суд приходить до висновку, що даний розрахунок не суперечить вимогам чинного законодавства, нарахований вірно, з урахуванням чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в сумі 3232,44 грн.

Відповідно до постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26 грудня 2011 року Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, а саме п. 3.17.4. Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

Суд враховуючи те, що фактичне місцезнаходження відповідача та його виробничих потужностей місто Ровеньки, Луганської області, на території якої на час розгляду справи проводиться антитерористична операція, що є загально відомим фактом, та враховуючи те, що відповідачем подано клопотання про зменшення штрафних санкцій, а також долучено звіт про фінансовий стан останнього, відповідно до якого збитки підприємства складають 938724,00 грн., приходить до висновку, що з урахуванням існування виняткових обставин, пункт 3 статті 83 ГПК частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України і статті 233 Господарського кодексу України, вимога позивача про стягнення з відповідача підлягає задоволенню частково, а саме: в сумі 1 (одна) гривня.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме: основний борг 17958,00 грн., 3% річних у розмірі 584,50 грн, а також інфляційні витрати в сумі 5121,52 грн.

У відповідності до ст.44,49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача в розмірі пропорційно задоволеним позовним вимогам, в сумі 1064,48 грн.

Керуючись ст.ст.33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Луганської області,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" (93400, Луганська область, м.Сєвєродонецьк, проспект Гвардійський, буд. 30/1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганська виробнично-екологічна фірма "Зефир" (91055, Луганська область, м.Луганськ, вул..Братів Палкіних, 45 а, ) суму основного боргу в розмірі 17958 (сімнадцять тисяч девятсот пятдесят вісім) грн 00 коп., 3% річних в розмірі 584 (пятсот вісімдесят чотири) грн. 50 коп., пеню в розмірі 1 ( одна) грн 00 коп., суму нарахованих інфляційних втрат в розмірі 5121 ( пять тисяч сто двадцять одна) грн 52 коп. та судовий збір в розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн 48 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ відповідно до статті 116 Господарсько-процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 16.01.2016 року.

Суддя С.В. Масловський