КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2016 р. Справа№ 910/24481/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участі представників:

від позивача: Драчова М.С. - за дов.

від відповідача-1: Алавердян Т.О. - за дов.

від відповідача-2: Сосновський В.О. - керівник

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015

у справі №910/24481/15 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

до 1) Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта - Трейдінг»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі, відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта - Трейдінг» (далі, відповідач-2) про визнання недійсним договору № 1089-15 від 01.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між відповідачами.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірний договір про відступлення права вимоги був вчинений відповідачами для приховування іншого правочину, а саме, договору факторингу, який, у свою чергу, не містить одночасно всіх необхідних складових (істотних умов) факторингу. Отже, відповідачами, на думку позивача, недодержано вимог статті 203 Цивільного кодексу України щодо відповідності змісту правочину цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, оскільки в оспорюваному договорі відсутня одночасна наявність всіх обов'язкових складових договору факторингу, а отже такий договір є недійсним у відповідності до статті 215 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі №910/24481/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що договір №1089 від 01 вересня 2015 року про відступлення права вимоги (цесії), укладений між відповідачами, є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу. Умови спірного договору не суперечать положенням чинного законодавства, а позивачем не доведено, що даний договір є недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ «АК «Київводоканал» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі №910/24481/15 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що з умов спірного договору вбачається, що його метою є надання ТОВ «Дельта-Трейдінг» відповідачеві-1 послуг з фінансування під відступлення права вимоги, а відтак, оспорюваний договір є договором факторингу.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу позивача у справі №910/24481/15 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2015 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 10.12.2015.

09.12.2015 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду додаткові правові обґрунтування до апеляційної скарги, у яких наголосив на тому, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону, оскільки при укладенні договору уступки права вимоги ПАТ «Київенерго» та ТОВ «Дельта-Трейдінг», не замінюючи кредитора у зобов'язанні, фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

09.12.2015 представник відповідача-1 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Київської міської ради подав 09.12.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про залучення до участі у справі №910/24481/15 Київської міської ради як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Зазначене клопотання мотивоване тим, що територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради є власником акцій ПАТ «АК «Київводоканал» у кількості 178 748 500 штук, що становить 25,464% його статутного капіталу, в свою чергу, ПАТ «АК «Київводоканал» є суб'єктом природної монополії, займає домінуюче становище на ринку централізованого водопостачання і водовідведення. Забезпечення стабільності його роботи є стратегічним завданням органів місцевого самоврядування, яке забезпечується шляхом збереження контролю зі сторони органів місцевого самоврядування, створення дієвої системи управління корпоративними правами та активами товариств. Поліпшення фінансово-економічного стану ПАТ «АК «Київводоканал» та зменшення навантаження на бюджет територіальної громади міста Києва є одним із пріоритетних завдань місцевої ради. З цією метою Київська міська рада використовує максимальні можливості щодо ефективного управління коштами та активами, які належать територіальній громаді міста Києва.

З огляду на зазначене, Київська міська рада зазначає, що розгляд справи №910/24481/15 безпосередньо вплине на її права та обов'язки щодо однієї зі сторін справи та матиме фінансово-стратегічне значення для територіальної громади міста Києва.

10.12.2015 представник відповідача-2 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні, призначеному на 10.12.2015 було оголошено перерву до 17.12.2015.

17.12.2015 представник відповідача-1 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду заперечення на клопотання Київської міської ради, у яких зазначив, що Київською міською радою не доведено і не надано жодних обгрунтованих доказів того, яким чином розгляд справи №910/24481/15 про визнання недійсним оспорюваного договору може вплинути на його права або обов'язки.

Представником позивача 17.12.2015 подано через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення щодо клопотання Київської міської ради, у яких він зазначив, що прийняття негативного судового рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки Київської міської ради, оскільки може призвести до погіршення фінансового стану ПАТ «АК «Київводоканал», та, як наслідок, Київської міської ради. Враховуючи це, ПАТ «АК «Київводоканал» не заперечує проти залучення Київської міської ради до участі у справі в якості третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши у судовому засіданні 17.12.2015 пояснення представників сторін з приводу заявленого Київською міською радою клопотання, зазначає наступне.

Відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення (відповідні дії можуть мати місце до прийняття апеляційною інстанцією судового рішення зі справи), з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Під час вирішення питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (пункт 1.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011).

Враховуючи предмет спору, колегія суддів дійшла висновку, що прийняття рішення у даній справі не впливає на права та обов'язки Київської міської ради щодо однієї з сторін, а тому колегія суддів вважає клопотання Київської міської ради про залучення її до участі у справі як третьої особи безпідставним та відмовляє у його задоволенні.

У судовому засіданні 17.12.2015 колегія суддів оголосила перерву до 12.01.2016.

11.01.2016 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду додаткові пояснення у справі, у яких зазначив, що заміна кредитора у зобов'язанні є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

Представник позивача у судових засіданнях підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Представники відповідачів у судових засіданнях проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, заперечували, просили суд у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, доповнень до неї та відзивів на апеляційну скаргу, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог із наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 01.09.2015 між ПАТ «Київенерго» (кредитор) та ТОВ «Дельта Трейдінг» (боржник) було укладено Договір №1089-15 про відступлення права вимоги (цесії) (далі, Договір), за умовами якого кредитор відступає, а боржник набуває право вимоги щодо стягнення заборгованості з ПАТ «АК «Київводоканал», належне кредиторові у відповідності до рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2010 у справі № 6/49, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2010 та постановою Вищого господарського суду України від 18.11.2010 у даній справі, на виконання якого виданий наказ Господарського суду міста Києва № 6/49 від 29.09.2010 про стягнення з ПАТ «АК «Київводоканал» на користь ПАТ «Київенерго» заборгованості в загальному розмірі 9 621 532,45 грн. залишок якої на день укладання цього договору складається з 498 641,35 грн. трьох процентів річних від простроченої суми, 2 924 332,91 грн. інфляційних втрат, 293 949,53 грн. штрафу, 25 500,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та становить 3 742 541,79 грн. (пункт 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 1.2. Договору після підписання договору та винесення Господарським судом міста Києва в порядку статті 25 Господарського процесуального кодексу України ухвали про заміну сторони (стягувача) у судовій справі № 6/49 боржник набуває усіх прав кредитора по наказу Господарського суду міста Києва від 29.09.2010 у справі № 6/49, та відповідно, право вимагати від ПАТ «АК «Київводоканал» сплати грошового зобов'язання в розмірі 3 742 541,79 грн., зазначеного в пункті 1.1. Договору.

Пунктом 1.3. Договору сторони погодили, що боржник за отримане право вимоги в розмірі 3 742 541,79 грн. сплачує кредитору суму коштів у розмірі 3 742 541,79 грн. у порядку, вказаному у п.п. 2.1. та 2.2. Договору.

За відступлене згідно з договором право вимоги боржник сплачує кредитору грошову суму у розмірі 3 742 541,79 грн. Порядок та умови оплати можуть бути узгоджені кредитором та боржником за окремою угодою (пункт 2.1. Договору).

В пункті 3.1.2. Договору кредитор зобов'язався не пізніше п'яти робочих днів з дня винесення ухвали Господарським судом міста Києва про заміну сторони у справі №6/49 передати боржнику засвідчені належним чином копії документів, які підтверджують право вимоги, що відступається, а саме: копію наказу Господарського суду міста Києва №6/49 від 29.09.2010, копію рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2010 у справі №6/49, а також копії постанови Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2010 і постанови Вищого господарського суду України від 18.11.2010 у даній справі.

Листом від 04.09.2015 вих. №93/24/6108 ПАТ «Київенерго» повідомило позивача про відступлення права вимоги, який був вручений позивачу 09.09.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 по справі №6/49 було задоволено заяву ПАТ «Київенерго» про заміну сторони виконавчого провадження та замінено сторону виконавчого провадження стягувача - ПАТ «Київенерго» його правонаступником ТОВ «Дельта - Трейдінг».

На підставі вказаного державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві було винесено постанову від 15.09.2015 по виконавчому провадженню №46539079 про заміну сторони виконавчого провадження.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з частинами 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року №11 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», частини третьої статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Предметом судового розгляду у даній справі є вимога Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» про визнання недійсним договору уступки права вимоги №1089-15 від 01.09.2015.

Частинами першою, третьою статті 512 Цивільного кодексу України та статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Виходячи зі змісту оспорюваного договору, його предметом є уступка права вимоги за рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2010 у справі № 6/49, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2010 та постановою Вищого господарського суду України від 18.11.2010, за яким з ПАТ «АК «Київводоканал» стягнуто не лише заборгованість за договором від 24.12.1990 №678 про постачання електричної енергії, а й штрафні санкції та судові витрати. На виконання вказаного рішення суду 29.09.2010 було видано наказ. Виконавче провадження відкрито 19.02.2015 (том 1, а.с. 98).

Тобто, спірний договір уступки права вимоги був укладений на стадії виконання судового рішення №6/49, на якій ПАТ «Київенерго», як сторона виконавчого провадження, набув прав стягувача.

Як вбачається пункту 1.1 оспорюваного договору, ПАТ «Київенерго» відступає, а ТОВ «Дельта-Трейдінг» набуває право вимоги щодо стягнення заборгованості з ПАТ АК «Київводоканал», залишок якої за рішенням суду у справі № 6/49 станом на день укладання Договору цесії становить 3 742 541,79 грн. та складається з 498 641,35 грн. 3% річних від простроченої суми, 2 924 332,91 грн. інфляційних втрат, 293 949,53 грн. штрафу, 25 500,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Тобто, основне зобов'язання - зобов'язання щодо сплати основного боргу у розмірі 5 878 990,66 грн. за Договором №116 на користування електричною енергією від 10.01.1991 згідно рішення суду у справі №6/49, станом на дату укладання Договору цесії було виконане ПАТ «АК «Київводоканал».

Водночас, умовами Договору цесіонарію надано право вимагати від боржника належного виконання рішення суду лише щодо сплати штрафних санкцій та судових витрат.

Відповідно до статті 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Можливість заміни кредитора у зобов'язанні на стадії виконання рішення суду випливає зі змісту частини 5 статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Водночас, колегія суддів зазначає, що зі змісту статей 512, 514 Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини щодо заміни кредитора у зобов'язанні на підставі договору цесії, вбачається, що законодавець передбачив відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Відступлення права вимоги на підставі правочину на будь-якій стадії спірного правовідношення, якщо вимога стосується виключно санкцій за порушення зобов'язання (стягнення неустойки, 3% річних, інфляційних втрат, відшкодування збитків), є неможливим, адже обов'язок сплати санкцій безпосередньо пов'язаний з основним зобов'язанням, сторонами якого є виключно первісний кредитор і боржник. Стягнення таких коштів є заходом цивільно-правової відповідальності, що унеможливлює зміну кредитора на підставі такого правочину, адже в такому випадку заміна кредитора в первісному зобов'язанні не відбувається, що суперечить нормам та принципам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як уже зазначалося вище, зобов'язання щодо сплати основного боргу згідно рішення суду у справі №6/49 станом на дату укладання Договору цесії було виконане ПАТ «АК «Київводоканал» у повному обсязі, а тому зміст Договору відступлення права вимоги щодо сплати штрафних санкцій та судових витрат у даному випадку суперечить вимогам чинного законодавства, а тому має бути визнаний судом недійсним.

Водночас, позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі посилається на те, що договір №1089-15 від 01.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між відповідачами, був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили - договору факторингу, який в свою чергу був вчинений з порушенням статті 203 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання спірного Договору недійсним.

З приводу вказаних тверджень позивача колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. У разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Як уже зазначалося вище, між відповідачами був укладений договір про відступлення права вимоги.

Водночас, виходячи зі змісту статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Факторинг передбачає заміну кредитора у зобов'язанні, тому до цих відносин можуть застосовуватися і загальні положення глави 47 Цивільного кодексу України в частині заміни кредитора у зобов'язанні. Проте, із визначення, наданого статтею 1077 Цивільного кодексу України, виділяється оплатний характер договору факторингу, що має вирішальне значення як ознака при визначенні виду договірного правовідношення, у разі виникнення спору щодо визнання змісту договору таким, який відповідає договірній конструкції договору факторингу. Такий спір між сторонами існує.

Колегія суддів зазначає, що договір факторингу за своєю правовою природою має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Як вірно встановлено судом, при укладенні договору про відступлення права вимоги сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 Цивільного кодексу України. При цьому, в пункті 2.1. спірного договору сторони погодили, що за відступлене право вимоги відповідач-1 сплачує відповідачу-2 грошову суму у розмірі 3 742 541,79 грн., яка дорівнює розміру отриманого відповідачем-2 за договором права вимоги, інших платежів спірним договором не передбачено.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суб'єктний склад сторін спірного договору не відповідає вимогам статті 1079 Цивільного кодексу України, оскільки фактором може бути лише банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, якими відповідачі не являються.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на зазначене, колегія суддів, враховуючи, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, вказує на недійсність спірного договору з огляду на те, що зміст останнього суперечить вимогам чинного законодавства, що відповідно до частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» такою, що підлягає задоволенню, а рішення господарського суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі №910/24481/15 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі №910/24481/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним Договір №1089-15 від 01 вересня 2015 року про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дельта-Трейдінг».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м.Київ, пл. І.Франка, 5; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 1-А; ) 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. судового збору за подання до суду позовної заяви та 669 (шістсот шістдесят дев'ять) грн. 90 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта-Трейдінг» (03148, м. Київ, вул. Якуба Коласа, 6-В, кв.48; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 1-А; ) 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. судового збору за подання до суду позовної заяви та 669 (шістсот шістдесят дев'ять) грн. 90 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати накази. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/24481/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх