ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р.Справа № 922/6153/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Агротрейд", м. Харків
про стягнення 3033029,23 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № 878 від 28.12.2015 року;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство з обмеженою відповідальністю "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною завою до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Агротрейд" про стягнення попередньої оплати за договором поставки № ХАР018П-С від 08.07.2014 року за неналежне виконання умов договору щодо поставки товару в сумі 3033029,23 грн., в тому числі 655982,25 грн. попередньої оплати, 1505528,24 грн. пені, 569659,34 грн. штрафу, 292358,11 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами,1816,62 грн. інфляційних втрат та 7684,67 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26 листопада 2015 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 14 грудня 2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 14.12.2015 року представник позивача надав письмові пояснення по суті позовних вимог (вх. № 49790/15).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.12.2015 року розгляд справи було відкладено на 18.01.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 18.01.2016 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення (вх. № 1258/16) по справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 18.01.2016 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення (вх. № 1262/16) по справі.

Представник позивача в судовому засіданні 18.01.2016 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 18.01.2016 року не з`явився, документів, витребуваних судом та відзиву на позовну заяву, не надав. На адресу суду повернулась ухвала від 14.12.2015 року з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Суд, відповідно до вимог ст.ст. 64, 65 ГПК України направляв за визначеними в позовній заяві та в ЄДРПОУ адресами ухвалу про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи. Втім, відповідач правом на участь в судових засіданнях не скористався.

Враховуючи наведене, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, беручи до уваги достатність наявних в матеріалах справи доказів для вставлення в повному обсязі фактичних обставин справи, суд вважає за необхідне вирішити спір у даній справі.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (Позивач, Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СП Агротрейд» (Відповідач, Постачальник) було укладено Договір поставки від 08.07.2014 № ХАР018П-С.

Відповідно до п. 1.1 Договору № ХАР018П-С Постачальник зобовязується передати у власність Покупця зерно українського походження врожаю 2014 року (надалі - Товар), а Покупець зобовязується прийняти та оплатити Товар відповідно до умов даного Договору.

Згідно з п. 3.3 Договору № ХАР018П-С кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість Товару для кожної партії, що поставляється згідно Договору, визначаються в специфікаціях до цього Договору, які підписуються Сторонами щодо кожної партії Товару та є невідємними частинами (додатками) цього Договору.

Відповідно до п. 4.2 договору № ХАР018П-С датою поставки товару вважається дата переоформлення Товару на ім'я Покупця за складським документом на зерновому складі (далі - Склад). Дата видаткової накладної співпадає з датою переоформлення Товару на імя Покупця за складським документом на складі.

Відповідно до п. 5.1 договору, оплата товару, що поставляється за даним договором, проводиться в Національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом строку зазначеного в специфікаціях до цього договору після останньої з подій зазначених нижче: - поставка товару, визначення його якості і залікової ваги, пред`явлення постачальником рахунку-фактури, передача покупцю документів, зазначених в п. 6.1 договору.

Відповідно до п. 5.2 договору, датою оплат товару вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов вищезазначеного договору між позивачем та відповідачем підписано специфікації на загальну суму 19 797 863,48 грн. (а.с. 20-41).

Позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в сумі 12778902,99 грн., згідно виставлених відповідачем рахунків, що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача (а.с. 42-57).

Відповідач свої зобов`язання за договором в повному обсязі не виконав та здійснив поставку товару на суму 11659872,99 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

Отже, судом встановлено, що згідно виставленого відповідачем рахунку на оплату 12.08.2014 року (а.с. 82), позивачем було перераховано кошти в розмірі 1119030,00 грн., проте відповідач свої зобов`язання не виконав та не здійснив поставку товару на зазначену суму, в строки передбачені договором та вказані у специфікаціях.

Як свідчать матеріали справ, 10.08.2015 року позивачем було направлено відповідачу лист № 130-2-12/4037 з вимогою негайно поставити товар на суму 1119030,00 грн., а в разі неможливості поставки товару сплатити позивачу зазначені кошти.

Крім того, 26.10.2015 року позивачем було направлено відповідачу заяву № 130-2-12/5646 щодо здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 463047,75 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Частина 2 зазначеної статті допускає можливість зарахування зустрічних вимог за заявою однієї із сторін.

Отже, за розрахунком позивача (з урахуванням заяви про зарахування), відповідачем не було здійснено поставку товару на суму 655982,25 грн.

Як зазначає позивач, відповідач на момент подачі позову свої зобов`язання щодо поставки товару на суму 655982,25 грн. не виконав, зазначену суму позивачу не повернув, що й стало підставою для звернення останнього до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Згідно зі ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом встановлено, що договір № 03042013 від 03.04.2013 року, укладений між сторонами по справі, за своєю природою є договором купівлі продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Враховуючи приписи ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобовязання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги те, що факт перерахування коштів позивачем підтверджується належними доказами, а саме виписками з банківського рахунку позивача, враховуючи те, що відповідач не виконав свої зобов'язання щодо поставки товару, чим суттєво порушив умови укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача щодо стягнення з відповідача передплати в сумі 655982,25 грн., які було перераховано відповідачу в якості авансу правомірна та обґрунтована, тому підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача, нарахованих позивачем 1505528,24 грн. пені, суд зазначає наступне.

Пунктом 8.4 Договору № ХАР018П-С визначено, що у випадку не поставки або несвоєчасної поставки Товару згідно умов даного Договору, Постачальник сплачує Покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0,1 % загальної вартості непоставленої партії Товару за кожен день прострочення.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки

Згідно ст.ст.230-232 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобовязання, в якому хоча б одна сторона є субєктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення повязане з виконанням державного контракту, або виконання зобовязання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом чи договором за порушення строків виконання зобовязання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товарів (робіт), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

Як вбачається з розрахунку позивача, ним було нараховано пеню на суму непоставленого товару - 8137990,49 грн. за період з 05.08.2014 року по 05.02.2015 року, яка склала 1505528,24 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої до стягнення з відповідача пені у розмірі 1505258,24 грн., а тому задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Щодо стягнення з відповідача 569659,34 грн. штрафу, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Наслідки порушення зобов'язання передбачені ст. 611 ЦК України та ч. 1 ст. 230 ГК України. Згідно норм зазначених статей, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

При цьому ст. 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання за Договором № ХАР018П-С від 08.07.2014 року щодо поставки товару в строк, передбачений договором не виконав, чим порушив умови даного договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, застосовуються штрафні санкції та за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналізуючи доводи сторін та надаючи оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд зазначає про наявність правових підстав у позивача для нарахування до стягнення з відповідача штрафу за невиконання останнім умов договору № ХАР018П-С від 08.07.2014 року, оскільки відповідно до умов вищезазначеного договору, постачання товару мало бути виконане до 04.08.2014 року.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач відноситься до суб`єкта господарювання, що належить до державного сектора економіки, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що застосування ст. 231 ГК України є правомірним.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов'язання понад 30 календарних днів, вимога про стягнення 7% штрафу в сумі 569659,34 грн., заявлена позивачем обґрунтовано, доведена матеріалами справи, вірно нарахована та підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача, нарахованих позивачем 7684,67 грн. 3% річних та 1816,62 грн. інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, суд не вбачає підстав для застосування частини другої статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача суми трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки стягнення з відповідача суми попередньої оплати, перерахованої за договором № ХАР018П-С від 08.07.2014 року, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.10.2013 року по справі № 5011-4.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої до стягнення з відповідача розміру 3% річних в сумі 7684,67 грн. та 1816,62 грн. інфляційних втрат, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо стягнення з відповідача 292358,11 грн. відсотків за неправомірне користування чужими коштами, суд зазначає наступне.

Згідно ч.5 ст.694 ЦК України якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст.536 ЦК України).

З аналізу зазначеної статті вбачається, що розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами має бути передбачено договором.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами укладеного між сторонами договору № ХАР018П-С від 08.07.2014 року, не передбачений розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами та нарахування цих відсотків позивачем подвійною обліковою ставкою НБУ не передбачено законом або договором.

Щодо посилань позивача на постанову Верховного Суду України від 24.01.2006 року № 14/130, суд зазначає наступне.

Як вбачається з даної постанови, судом було застосовано ст. 1048 ЦК України до спірних правовідносин за аналогією в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки між сторонами розмір процентів не встановлено.

Проте, суд зазначає, що правовідносини, зазначені в постанові ВСУ по справі № 14/130 виникли з кредитного договору, у зв`язку з чим, судом було застосовано до спірних правовідносин ст. 1048 ЦК України, яка стосується позики.

В той час, як предметом розгляду справи № 922/6153/15 є повернення передплати за договором поставки, а тому суд дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин ст. 1048 ЦК України.

У зв'язку з викладеним, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених до стягнення з відповідача відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 292358,11 грн., а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам. У зв`язку з чим, з відповідача підлягає стягненню 40967,61 грн. витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 655, 693 Цивільного кодексу України?; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Агротрейд" (61145, м. Харків, вул. Космічна, 21-А, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ) 655982,25 грн. попередньої оплати, 1505528,24 грн. пені, 569659,34 грн. штрафу та 40967,61 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 292358,11 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 1816,62 грн. інфляційних втрат, 7684,67 грн. 3% річних в задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 21.01.2016 р.

Суддя ОСОБА_2

922/6153/15