ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2016 р. Справа № 921/829/15-г/8

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді М.І. Хабіб

суддів В.М. Гриців

ОСОБА_1

при секретарі Левус О.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, № 14/2-10150 від 06.11.2015

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.10.2015

у справі № 921/829/15-г/8

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Тернопільгаз, м. Тернопіль

про стягнення 385 226, 71 грн пені, штрафу та 3% річних.

за участю представників:

позивача: не зявивися ( повідомлений належним чином);

відповідача: ОСОБА_2 ( довіреність № 01/1816 від 04.01.2016)

Автоматизованим розподілом справу розподілено для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді М.І. Хабіб, суддів О.В. Зварич та Я.О. Юрченка.

У звязку з перебуванням судді О.В. Зварич у відпустці розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 до складу колегії замість судді О.В. Зварич введено суддю В.М. Гриців.

Ухвалою суду від 30.11.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 12.01.2016.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ПАТ «Тернопільгаз» про стягнення 385 226, 71 грн пені, штрафу та 3% річних. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 30.03.2012 сторони уклали договір купівлі-продажу природного газу №06/2012-ТКЕ(Б), відповідно до п.1.1 якого позивач зобовязаний передати у власність відповідачу у 2012 році природний газ виключно для виробництва теплової енергії для потреб бюджетних установ та організацій та інших споживачів, а відповідач взяв на себе зобовязання прийняти та оплатити природний газ на умовах цього договору. На виконання цього договору позивач передав відповідачу упродовж березня-квітня 2012 року 1 016,457 тис. куб. м природного газу на загальну суму 3 566 747, 61 грн, що підтверджено актами приймання-передачі природного газу. Пунктом 6.1 договору встановлено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. В порушення умов договору відповідач прострочив оплату газу, у звязку з чим на підставі пунктів 7.2, 9.2 договору та ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 173 030, 44 грн, 7 % штрафу в сумі 163 908,17 грн, та 3% річних в сумі 48 288,10 грн.

Відповідач позов визнав, однак просив зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій, посилаючись на важкий фінансовий стан товариства.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26.10.2015 у справі № 921/829/15-г/8 (суддя Гирила І.М.) позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з ПАТ Тернопільгаз на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 85 875, 21 грн пені, 48 104, 13 грн 3% річних, 81 954, 08 грн штрафу, 7 675, 25 грн судового збору. В задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення мотивоване положеннями ст. 173, 174, 175, 193, 216, 230, 233 ГК України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 546, 547, 548, 549, 551, 655, ч. 2 ст. 625, ст. 626 ЦК України, п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України, п.1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань » від 17.12.2013 №14,та постановою пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

При прийнятті рішення місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач повністю розрахувався з позивачем за отриманий газ, однак оплата здійснена з простроченням строків оплати, встановлених договором.

При перевірці розрахунків заявлених до стягнення 3% річних, пені і штрафу суд встановив, що при проведенні розрахунків 3% річних і пені позивач включив в період прострочки дні, в які відповідач проводив розрахунки за отриманий газ, що, на думку суду, є неправомірним. Згідно з проведеними судом перерахунками 3% річних і пені суд дійшов висновку, що правомірними та такими, що підлягають до задоволення, є вимоги позивача про стягнення 3% річних в сумі 48 104,13 грн та пені в сумі 171 750,42 грн, в решті 3% річних на суму 183,97 грн (48 288,10 48 104,13) та пені на суму 1 280,02 грн (171 030,44 - 171 750,42) вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Щодо штрафу в сумі 163 908, 17 грн, заявленого до стягнення, судом встановлено, що сума штрафу нарахована правильно та підлягає до задоволення.

Разом з тим суд першої інстанції врахував, що відповідно до умов договору №06/2012-ТКЕ(Б) від 30.03.2012 відповідач отримував природний газ від позивача виключно для подальшої реалізації субєктам господарювання, які виробляють теплову енергію для потреб бюджетних установ та організацій та інших споживачів, зокрема, потреб КПТМ «Тернопільтеплокомуненерго», заборгованість якого перед ПАТ «Тернопільгаз» станом на 07.09.2015 становить 1 798 433, 95 грн; що на виконанні у відділах ДВС знаходяться відповідні судові накази про стягнення на користь відповідача цієї заборгованості, проте виконавчі провадження зупинені та стягнення не здійснюються, оскільки КПТМ «Тернопільтеплокомуненерго» внесене до реєстру підприємств ПЕК, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до ЗУ «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств ПЕК»; що відповідач вжив необхідні та залежні від нього заходи для недопущення зростання заборгованості, що термін прострочки виконання зобовязання по оплаті газу не є значним; недоведеність позивачем спричинення йому збитку неналежним виконанням відповідачем зобовязань щодо оплати газу та дійшов висновку про зменшення на підставі ст. 233 ГК , ст. 551 ЦК та 83 ГПК України належних до стягнення пені та штрафу на 50%.

Позивач не погодився з рішенням в частині зменшення на 50% розміру штрафу та пені та відмові в позові в частині стягнення пені у сумі 86 515, 22 грн та 7% штрафу у сумі 81 954, 09 грн, подав апеляційну скаргу, просить в цій частині скасувати рішення Господарського суду Тернопільської у справі №921/829/15 від 26.10.2015, прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача пеню в сумі 86 515, 22 грн та 7% штрафу в сумі 81 954, 09 грн, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. 83 ГПК України, ст.ст. 549 та 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені та штрафу, яка підлягала до стягнення з відповідача.

Скаржник зазначає, що суд має право зменшити розмір штрафних санкцій у виняткових випадках, а даний випадок, на думку скаржника, не є винятковим. Скаржник вважає, що суд не врахував майнові та інші інтереси позивача, що заслуговують на увагу, зокрема, що ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не здійснює самостійного видобутку газу, що за договором відповідачу постачався імпортований газ, за який позивач має розраховуватися у чітко встановлені строки. Несвоєчасність розрахунків за поставлений природний газ споживачами тягне за собою відповідальність позивача перед газодобувними підприємствами. Також не врахував негативних наслідків, спричинених позивачу простроченням виконання відповідачем своїх зобовязань, зокрема, внаслідок несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що стягнення з боржників пені є єдиним джерелом часткової компенсації понесених ПАТ НАК «Нафтогаз» збитків.

Також вказує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №705 від 25.07.2015 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу», є гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. м куб, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, та не може відмовитись від постачання природного газу споживачам, незалежно від свого фінансового становища, наявності чи відсутності заборгованості контрагентів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ( вих. №01/829/4 від 22.12.2015) просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.10.215 у даній справі залишити без змін. Вказує, що згідно з фінансовим звітом ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», опублікованим на офіційному сайті позивача, за 9 місяців 2015 року позивач отримав чистий прибуток у розмірі 233, 67 млн. грн, в той час як збитки ПАТ «Тернопільгаз» за 9 місяців 2015 року становлять 64, 80 млн. грн. При вирішенні спору суд першої інстанції врахував майновий стан та інші інтереси двох сторін, зокрема, що відповідач є газопостачальною організацією, отриманий від позивача природний газ поставляв субєктам господарювання, які виробляють теплову енергію. Розрахунки за газ здійснюються у відповідності до постанови КМУ № 247 від 26.03.2008, згідно з якою споживачі перераховують кошти за газ на поточні рахунки газопостачальної організації із спеціальним режимом використання, які в подальшому банк перераховує на поточні рахунки підприємств, які здійснюють продаж газу. З 01.07.2015 відповідно до ЗУ «Про ринок природного газу» товариству відокремлено функції з постачання та розподілу природного газу та анульовано ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом. Інших джерел прибутку, крім дольового відщеплення на надані послуги з транспортування газу, відповідач не має. Товариство не є комерційною структурою та не впливає на вартість газу та на тарифи за його транспортування, а також на порядок проведення розрахунків з позивачем за газ.

Представник скаржника в судове засідання не зявився, жодних клопотань не подав, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджено повідомленням про вручення йому 04.12.2015 ухвали апеляційного суду.

Представник відповідача підтримав доводи, викладені у відзиві, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 30.03.2012 ПАТ НАК «Нафтогаз» (продавець) та ПАТ «Тернопільгаз»( покупець) уклали договір купівлі-продажу природного газу №06/2012-ТКЕ(Б), згідно з умовами якого продавець зобовязується передати у власність покупцеві у 2012 році природний газ, а відповідач зобовязується прийняти та оплатити газ, на умовах цього договору (а.с. 11 18).

Відповідно до п.1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації субєктам господарювання, які виробляють теплову енергію, у тому числі блочних (модульних) котелень, установлених на дахові та прибудованих (в обсягах природного газу, що використовуються для виробництва теплової енергії для потреб бюджетних установ та організацій та інших споживачів).

Згідно з п. 2.1 договору продавець передає покупцеві у період з 01.02.2012 по 31.12.2012 газ в обсязі до 4 800,000 тис. куб. м. Обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку (п.п.2.1.1 п. 2.1 договору).

Пунктами 3.6, 3.7 договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктами 5.2.,5.4 договору встановлено, що ціна за 1000 куб. м природного газу становить 3 509,00 грн, крім того ПДВ- 0%, усього з ПДВ 3 509,00 грн. Загальна вартість цього договору на дату його укладення становить 16 843 200, 00 грн, разом з ПДВ 16 843 200, 00 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2 договору.

Згідно з п. 6.2 оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця відповідно до вимог Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з алгоритмом розподілу коштів, установленим відповідною постановою НКРЕ, та зараховується, як оплата за газ в тому ж місяці, у якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом п. 7.2 договору встановлено, що у разі невиконання покупцем п.6.1,6.2 договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України , що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

При цьому пунктом 9.2 договору встановлений 5-річний строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду за захистом своїх прав за цим договором( строк позовної давності), у т.ч. щодо стягнення основної суми боргу, пені, штрафів, річних, інфляційних нарахувань.

Додатковою угодою №1 від 06.07.2012 до договору №06/2012-ТКЕ(Б) сторони домовились викласти п.2.1. договору у наступній редакції: продавець передає покупцеві в період з 01.02.2012 по 31.12.2012 газ в обсязі до 1 016, 457 тис. куб. м (а.с. 19-20).

Додатковою угодою №1 від 06.07.2012 до договору №06/2012-ТКЕ(Б) сторони домовились викласти пункти 5.2. та 5.4 у наступній редакції: ціна за 1000 куб. м природного газу становить 3 509,00 грн, крім того ПДВ- 20%, усього з ПДВ 4 210, 80 грн. Ціна договору на дату його укладення становить 3 566 747,61 грн.

У березні та квітні 2012 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 1 016,457 тис. куб. м на загальну суму 3 566 747, 61 грн, що підтверджено актами приймання-передачі природного газу від 31.03.2012 на суму 2 735 991,86 грн та від 30.04.2012 на суму 830 755,75 грн (а.с. 21-22).

Як вбачається з матеріалів справи, за газ, переданий у березні 2012 року, відповідач здійснював оплату з квітня 2012 року та остаточно розрахувався 03.04.2013, за газ, переданий у квітні 2012 року, відповідач здійснював оплату з квітня 2013 року та остаточно розрахувався 21.06.2013. Тобто, оплата газу здійснена з порушенням строків оплати, встановлених договором.

За прострочення оплати газу позивач на підставі п.7.2 договору та ст. 625 ЦК України нарахував пеню в сумі 173 030,44 грн за період з 20.04.2012 по 19.10.2012 (за прострочення оплати газу, переданого у березні 2012 року), та за період з 20.05.2012 по 19.11.2012 (за прострочення оплати газу, переданого у квітні 2012року), а також 3 % річних в сумі 48 288,10 грн за період з 20.04.2012 по 03.04.2013 (за прострочення оплати газу, переданого у березні 2012 року), та за період з 20.05.2012 по 21.06.2013 (за прострочення оплати газу, переданого у квітні 2012 року). За прострочення платежу понад 30 днів позивач нарахував штраф у розмірі 7 в сумі 163 908,17 грн. Названі суми пені, штрафу та 3% річних заявлені до стягнення з відповідача.

Відповідач не заперечує факту прострочення оплати газу, права позивача на нарахування пені, штрафу та 3% річних та щодо свого обовязку їх сплатити, проте вказує на наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, заявлених до стягнення.

Дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Умовами договору купівлі-продажу природного газу №06/2012-ТКЕ(Б) ( п.6.2) встановлено, що остаточний розрахунок за фактично поставлений газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місцем поставки газу.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання цього договору упродовж березня - квітня 2012 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 1 016,457 тис. куб. м на загальну суму 3 566 747, 61 грн.

Відповідач повністю оплатив природний газ, однак оплата газу здійснена відповідачем з порушенням строків оплати, встановлених п.6.2 договору.

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договором (п. 7.2) передбачено, що у разі невиконання покупцем п.6.1,6.2 договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За прострочення оплати газу позивач на підставі п.7.2 договору та ст. 625 ЦК України здійснив нарахування пені у розмірі 173 030,44 грн, штрафу в розмірі 163 908,17 грн, 3 % річних у розмірі 48 288,10 грн, загальна сума яких становить 385 226,71 грн, та заявив їх до стягнення.

При перевірці розрахунків заявлених до стягнення 3% річних, пені і штрафу суд першої інстанції встановив, що при нарахуванні 3% річних і пені позивач включив в період прострочки дні, в які відповідач здійснював фактичну сплату коштів за отриманий газ.

Ця обставина підтверджується розрахунком позивача, виписками банку та реєстром розрахункових документів банку ПАТ « ОСОБА_3 Аваль» ( а.с. 25-25, 88-92) та не заперечується і спростовується скаржником

У постанові пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14, з наступними змінами і доповненнями, розяснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п.1.9).

Згідно з проведеними судом перерахунками пені і 3% річних( а.с.116-119) встановлено, що пеня за період прострочення з 20.04.2012 по 19.10.2012 (за прострочення оплати газу, переданого у березні 2012 року), та за період з 20.05.2012 по 18.11.2012 (за прострочення оплати газу, переданого у квітні 2012 року) становить 171 750,42грн, в той час як позивач заявив до стягнення 173 030,44 грн пені; 3 % річних за період прострочення з 20.04.2012 по 02.04.2013(за прострочення оплати газу, переданого у березні 2012 року), та за період з 20.05.2012 по 20.06.2013 (за прострочення оплати газу, переданого у квітні 2012 року) становлять 48 104,13 грн, а позивач заявив до стягнення 3 % річних в сумі 48 288,10грн . Відтак суд дійшов висновку, що правомірними та такими, що підлягають до задоволення, є вимоги позивача про стягнення 3% річних в сумі 48 104,13 грн та пені в сумі 171 750,42 грн, в решті 3% річних на суму 183,97 грн (48 288,10 48 104,13) та пені на суму 1 280,02 грн (171 030,44 - 171 750,42) вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо штрафу в сумі 163 908, 17 грн, заявленого до стягнення, судом встановлено, що сума штрафу нарахована правильно та підлягає до стягнення.

Названі висновки суду першої інстанції не спростовані скаржником.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені до стягнення пеня та 3% річних підлягають до задоволення частково, а саме: 3% річних в сумі 48 104,13 грн та пеня в сумі 171 750,42 грн, а штраф повністю в сумі 163 908, 17 грн.

Як вбачається з апеляційної скарги, позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення клопотання відповідача та зменшення на 50 % пені та штрафу,які підлягають до задоволення.

Нормами чинного законодавства надано суду право зменшити розмір пені та штрафу, належних до стягнення.

Так, частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 233 ГК України передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з пунктом 3 статті 83 ГПК України господарському суду надано право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18 розяснено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд повинен обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобовязання, причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначності прострочення виконання, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо ( п.3.17.4).

Позивачем не доведено та не подано суду доказів на підтвердження понесення збитків, їх розміру, завданих йому у звязку з простроченням відповідачем оплати газу, отриманого у березні-квітні 2012 року. Водночас, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до умов договору №06/2012-ТКЕ(Б) від 30.03.2012 відповідач отримував природний газ від позивача виключно для подальшої реалізації субєктам господарювання, які виробляють теплову енергію для потреб бюджетних установ та організацій та інших споживачів, зокрема, для потреб КПТМ «Тернопільтеплокомуненерго», заборгованість якого перед ПАТ «Тернопільгаз» за газ на суму понад 2 млн. грн стягнена в судовому порядку. Однак, Другим ВДВС Тернопільського МУЮ зупинені виконавчі провадження з виконання наказів суду, виданих у 2013році, про стягнення з КПТМ «Тернопільтеплокомуненерго» на користь ПАТ «Тернопільгаз» заборгованості за газ у звязку із включенням боржника до реєстру підприємств ПЕК, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до ЗУ «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств ПЕК» (а.с. 39 -45). Також підтверджено, що відповідач повністю оплатив отриманий від позивача газ, при цьому термін прострочення виконання зобовязання по оплаті газу не є значним. Крім того, згідно із звітами про фінансові результати збитки відповідача за І півріччя 2015 року ставлять 16 928 тис. грн, а за 9 місяців 2015року 64 887тис. грн.

Таким чином апеляційний суд відхиляє доводи скаржника та вважає, що суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин даної справи на підставі ч.3 ст. 551 ЦК, ч.1 ст. 233 ГК та ч.3 ст. 83 ГПК України правомірно та обґрунтовано зменшив на 50 % пеню та штраф, належні до стягнення з відповідача.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не доведено, доказів не подано наявності підстав, передбачених ст. 104 ГПК України, для скасування чи зміни рішення та для задоволення апеляційної скарги.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.43, 49, 91, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.10.2015 у справі № 921/829/15-г/8 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 15.01.2016.

ОСОБА_4 Хабіб

Суддя В.М. Гриців

Суддя Я.О. Юрченко