ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2016 р. Справа № 922/5513/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1, за довіреністю від 11.03.2013 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ (вх. №5629Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 12.11.2015р.

у справі № 922/5513/15

за позовом ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до КП Теплоенерго Лозівської міської ради Харківської області, м. Лозова

про стягнення 283012,78 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.11.2015р. у справі №922/5513/15 (суддя Яризько В.О.) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства Теплоенерго Лозівської міської ради Харківської області на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 0,97 грн. пені та 0,63 грн. 3% інфляційних, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 12.11.2015р. у справі №922/5513/15 в частині відмови у стягненні 67 995,05 грн. пені, 93 936,57 грн. 3% річних та 121 079,56 інфляційних втрат та прийняти нове рішення, яким стягнути з КП Теплоенерго Лозівської міської ради Харківської області 67 995,05 грн. пені, 93 936,57 грн. 3% річних та 121 079,56 інфляційних втрат, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування своєї правової позиції апелянт зазначає, що господарський суд першої інстанції порушив приписи статей 625, частини 3 статті 631, статті 614 Цивільного кодексу України, неправильно застосував практику Верховного суду України, зокрема, зазначає, що місцевий господарський суд при винесенні оскаржуваного рішення дійшов помилкового висновку про те, що укладення договору про організацію взаєморозрахунків звільняє сторони від обовязку належно виконувати свої зобовязання за договором, а також відповідальності за наслідки неналежного виконання зобовязання.

На думку апелянта, при здійсненні нарахувань пені, 3% річних та інфляційних втрат позивачем враховувались розрахунки поза межами договору про організацію взаєморозрахунків від 12.02.2014 року.

Автоматизованою системою документообігу Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу (справу) призначено для розгляду судді-доповідачу ОСОБА_2

Розпорядженням секретаря судової палати №1 Харківського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 року, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І., суддя Россолов В.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.12.2015р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І., суддя Россолов В.В.) прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 12.01.2016р.

11.01.2016р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, в частині, що оскаржується (вх.№149).

Представник відповідача у судовому засіданні 12.01.2016 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Представник позивача у судове засідання 12.01.2016 року не зявився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №778, проте не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні. (а.с.92)

Враховуючи, що позивач належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглядати справу за його відсутності за наявними в ній матеріалами, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 жовтня 2012 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області, м. Лозова (покупець) було укладено договір № 14/6436/12, відповідно до умов якого позивач зобов'язується передати у власність відповідачу у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а відповідач, в свою чергу, прийняти та оплатити цей природний газ за умовами цього договору (п.1.1 договору).

Сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. (п.6.1 договору)

На виконання умов вказаного договору позивачем було поставлено відповідачу в грудні 2012 р. природний газ на загальну суму 5853860,01 грн., що підтверджується актом приймання-передачі природного газу за грудень 2012р., який наявний в матеріалах даної справи.

Однак, відповідач в порушення умов укладеного договору у встановлені строки свої зобовязання по оплаті отриманого ним природного газу виконав частково, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 27.05.2013р. утворилась заборгованість за використаний ним природний газ у сумі 3698740,38 грн.

Наявність заборгованості за природний газ, отриманий відповідачем від позивача в грудні 2012р., підтверджується відповідачем.

12.02.2014 року між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Харківській області, Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації, Департаментом житлово - комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації, Комунальним підприємством "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м. Київ укладено договір про організацію взаєморозрахунків № 121/30, відповідно до умов якого сторони погодили перелік підприємств, установ та організацій, що беруть участь у проведенні взаєморозрахунків, та послідовність виконання сторонами договору дій, спрямованих на погашення існуючої заборгованості відповідача за природний газ, в тому числі отриманий на підставі договору № 14/6436/12 від 26.10.2012р.

Відповідно до умов вказаного договору про організацію взаєморозрахунків, Казначейство перераховує кошти, які надійшли до спеціального фонду державного бюджету від продажу облігацій внутрішньої державної позики згідно з пунктом 2 статті 16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" Головному управлінню Державної казначейської служби України в Харківській області в сумі 4145525,61 грн., та в результаті відповідач перераховує позивачу кошті в сумі 4145525,61 грн., у тому числі 3698689,00 грн. для погашення заборгованості за спожитий природний газ за 2012 рік за договором від 26.10.2012 р. № 14/6436/12, у тому числі податок на додану вартість 616448,17 грн.; 446836,61 грн. для погашення заборгованості за спожитий природний газ за 2013 р. згідно з договором від 28.12.2012 р. № 13/3030-ТЕ-32.

Пунктом 9 договору сторони погодили, що у графі платіжного доручення "призначення платежу" додатково зазначають пункт 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», а також номер договору.

В пункті 15 договору про організацію взаєморозрахунків сторони погодили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору.

Як вбачається з виписки Держказначейства про рух коштів по рахунку відповідача за 01.04.2014р., платіжного доручення № 1 від 01.04.2014р., копії листа № 248 від 01.04.2014р., відповідачем отримано згідно умов договору № 121/30 від 12.02.2014р. грошові кошти у загальній сумі 4145525,61 грн. та перераховано позивачу отримані кошти в рахунок погашення заборгованості.

Таким чином, відповідачем згідно з умовами договору № 121/30 від 12.02.2014р. перераховані позивачу кошти в загальній сумі 4145525,61 грн., в тому числі в рахунок погашення заборгованості в сумі 3698689,00 грн. за спожитий природний газ за 2012 рік за договором від 26.10.2012 р. № 14/6436/12.

З розрахунків позивача вбачається, що він підтверджує отримання грошових коштів від відповідача 01.04.2014р.

Враховуючи виконання відповідачем грошових зобовязань за договором № 14/6436/12 від 26.10.2012р. з порушенням встановлених строків, позивач звернувся з позовом до господарського суду Харківської області про стягнення з відповідача на його користь пені в сумі 67996,02 грн., 3% річних 93937,20 грн., та інфляційних втрат у сумі 121079,56 грн.

12.11.2015 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Предметом позову у даній справі є стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за договором купівлі продажу природного газу від 26.10.2012 року №14/6436/12.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Місцевий господарський суд при винесенні оскаржуваного рішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що уклавши договір про організацію взаєморозрахунків № 121/30 від 12.02.2014 р., сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу.

Колегія суддів вважає, що уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за отриманий природний газ за періоди, на які були нараховані суми 3% річних, інфляційних та пені, що є предметом розгляду у даній справі.

Аналогічна правова позиція щодо спірних правовідносин викладена у постановах Верховного Суду України від 09.09.2014р. у справі № 3-105гс14, від 30.09.2014р. у справі № 922/2339/13.

Відповідно до ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Колегія суддів зазначає, що доказів того, що розрахунки за поставлений газ згідно договору про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень відбулись із порушенням порядку і строків, матеріали даної справи не містять.

Так, рішенням господарського суду Харківської області від 12.11.2015року стягнуто з відповідача на користь позивача пені в сумі 0,97 грн., 3 % річних у сумі 0,63 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Місцевий господарський суд відмовляючи в задоволенні нарахування пені в сумі 67995,05 грн., 3% річних у сумі 93936,57 грн., інфляційних втрат у сумі 121079,56 грн., які здійснені позивачем на суму заборгованості в розмірі 3698689,00 грн., зазначив, що вказана сума була погашена відповідно до умов договору про організацію взаєморозрахунків № 121/30 від 12.02.2014 р. та відповідно щодо якої був змінений порядок і строк погашення.

Господарським судом першої інстанції встановлено, що станом на 27.05.2013р. у відповідача перед позивачем існувала заборгованість у сумі 3698740,38 грн., з яких сума в розмірі 51,38 грн. була погашена 21.10.2013р. за рахунок власних коштів відповідача.

На думку місцевого господарського суду, правомірним є нарахування на суму заборгованості 51,38 грн. пені за період з 27.05.2013р. по 13.07.2013р. на підставі п. 7.2 договору № 14/6436/12 від 26.10.2012р. у сумі 0,97 грн., 3% річних за період з 27.05.2013р. по 21.10.2013р. на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України в сумі 0,63 грн. Інфляційні втрати за період червень - жовтень 2013р. на суму 51,38 грн. не нараховуються, оскільки в вказаний період мала місце дефляція.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо розрахунків суми пені та 3% річних, що підлягають стягненню.

Так, враховуючи той факт, що на суми виплачені на підставі договору про організацію взаєморозрахунків не нараховується пеня, 3% річних та інфляційні втрати, а також, виходячи із суми 3698689,00 грн., яка була погашена відповідачем з коштів, отриманих відповідно до договору №121-30 від 12.02.2014р. про організацію взаєморозрахунків (платіжне доручення від 01.04.2014р. №1), сума пені повинна становити 6,97 грн., 3% річних 1,29 грн.

За таких обставин, рішення господарського суду першої інстанції слід змінити, відповідно зазначивши розмір сум, що підлягають до стягнення, а саме: пені - 6,97 грн., 3% річних 1, 29 грн.

А тому, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пеня у сумі 6,97 грн., 3% річних у сумі 1,29 грн., інфляційні не нараховуються, оскільки у вказаний період мала місце дефляція.

Таким чином, посилання апелянта на те, що договір про організацію взаєморозрахунків №121/30 від 12.0.2014р. не змінює зобов'язання сторін за договором купівлі-продажу природного газу №14/6436/12 від 26.10.2012р. не відповідають правовій позиції Верховного Суду України, а тому, є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ підлягають до часткового задоволення, рішення господарського суду Харківської області від 12.11.2015р. слід змінити в частині зазначення суми пені та 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.4 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.11.2015р. у справі №922/5513/15 змінити, виклавши абзац 2 резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Комунального підприємства Теплоенерго Лозівської міської ради Харківської області (64602, Харківська область, м. Лозова, вул. Ломоносова, 23, код 38076191) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. хмельницького, 6, код 20077720) 6,97 грн. пені та 1,29 грн. 3% річних.»

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 12.11.2015р. у справі №922/5513/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 13.01.2016р.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Россолов В.В.