КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2016 р. Справа№ 910/24100/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Кучкова Ю.В. - представник, дов. № 91/2015/11/11-6 від 11.11.2015;

від відповідача: Дудіна Н.Ю. - представник, дов. № 37/353 від 25.06.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Госпіталю (з поліклінікою) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2015

у справі № 910/24100/15 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Госпіталю (з поліклінікою) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві

про стягнення 32 638,15 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України у судовому засіданні 23.11.2015 оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги у справі № 910/24100/15 до 23.12.2015.

Відповідно до ст.ст. 69, 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 строк розгляду апеляційної скарги у справі № 910/24100/15 продовжено; розгляд справи № 910/24100/15 відкладено на 11.01.2016.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 у справі № 910/24100/15 припинено провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 16 069,65 грн.; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 5 431,87 грн. пені, 10 328,92 грн. інфляційних втрат, 807,71 грн. 3% річних та 1 218,00 грн. судового збору.

Рішення мотивоване тим, що після порушення провадження у даній справі відповідачем було погашено заборгованість за договором № 72643010 від 16.01.2014 у розмірі 16 069,65 грн., що є предметом спору у даній справі, тому суд вважає за необхідне припинити провадження у справі № 910/24100/15 в частині позовних вимог про стягнення 16 069,65 грн. на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України; оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо сплати спожитої електричної енергії, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання; перевіривши правильність нарахування позивачем заявленої до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що розрахунок виконано арифметично вірно та не перевищує суми, визначеної судом.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 у справі № 910/24100/15 скасувати в частині стягнення пені у розмірі 5 431,87 грн., інфляційної складової боргу - 10 328,92 грн. та 3% відсотків річних - 807,71 грн. з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, господарським судом першої інстанції порушено ст.ст. 509, 526, 598, 626, 632 ЦК України та ст. 47 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 4-7, 84 ГПК України.

Скаржник вказує на те, що борг у сумі 16 069,65 грн. є поза межами ціни обсягу постачання енергії згідно із договором про закупівлю товарів, робіт та послуг, виник у зв'язку з особливостями бюджетного фінансування державних установ, споживанням електричної енергії з метою охорони здоров'я хворих більше, ніж передбачено договором про закупівлю товарів, робіт та послуг, у зв'язку із цим між позивачем та відповідачем виникли позадоговірні відносини щодо відшкодування 16 069,65 грн., на які не розповсюджується дія правових норм, що регулюють договірні відносини та помилково застосовані судом; враховуючи позадоговірний характер боргу, на нього не можуть розповсюджуватись помилково застосовані судом положення договору стосовно порядку та строків оплати цього боргу, відповідно, нарахування пені, інфляційних та 3% річних за їх прострочення; у розрахунку відповідача розраховується інфляційна складова боргу та 3-х відсотків річних по 31.08.2015, однак, відповідачем борг у сумі 16 069,65 грн. був сплачений у лютому 2015р. за платіжним дорученням № 175 від 24.02.2015 на суму 101 662,37 грн.

Скаржник посилається на здійснення нарахування штрафних санкцій без врахування строків виникнення та припинення конкретних грошових зобов'язань.

Скаржник зазначає, що судом фактично не розглянуто заяву відповідача про застосування ст. 83 ГПК України та ч. 2 ст. 231, ст. 233 ГК України, не враховано майновий стан та інтереси відповідача, те, що відповідач є бюджетною установою, який діє відповідно до затвердженого кошторису та залежить від надходження фінансування. Також, скаржник зазначає, що судом не враховано ст. 49 ГПК України, згідно із якою витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів скарги, вказує на те, що лише 18.09.2015 (після порушення провадження у справі) відповідач звернувся до позивача з листом № 10КД/36783 з проханням частину коштів у сумі 16 069,65 грн., сплачених згідно із платіжним дорученням № 175 від 27.02.2015, зарахувати в погашення заборгованості за договором від 16.01.2014 "Про закупівлю товарів за державні кошти".

Відповідно до ухвали Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 у справі № 910/24100/15 позивачем надані документи.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача 16 069,65 грн. основного боргу за спожиту активну електричну енергію, 5 431,87 грн. пені, 807,71 грн. 3% річних, інфляційної складової боргу у сумі 10 328,92 грн., 1 218,00 грн. витрат із сплати судового збору.

30.09.2015, на підставі ст. 22 ГПК України, позивачем до господарського суду першої інстанції подано заяву № 93/21/6756, у якій позивач зазначив, що після порушення провадження у справі відповідач звернувся до позивача з листом № 37/603 від 18.09.2015, в якому просив частину коштів, сплачених за платіжним дорученням № 175 від 27.02.2015 на суму 101 662,37 грн., зарахувати в погашення заборгованості за спожиту активну електричну енергію у сумі 16 069,65 грн. за договором від 16.01.2014 № 72643 "Про закупівлю товарів за державні кошти", у зв'язку із чим, на підставі листа відповідача грошові кошти у сумі 16 069,65 грн. зараховано в погашення заборгованості за спожиту активну електричну енергію за період з 01.08.2014 по 01.01.2015, тому заборгованість за активну електричну енергію за цей період у відповідача відсутня та просив стягнути з відповідача пеню у сумі 5 431,87 грн., 3% річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 807,71 грн., інфляційну складову боргу у сумі 10 328,92 грн.

Як вбачається із оскаржуваного рішення, оскільки, відповідно до заяви позивача від 30.09.2015, останнім не заявляється вимога про стягнення суми основного боргу, у зв'язку із його фактичним погашенням, в той же час, позивач в порядку ст. 22 ГПК України від позову в цій частині не відмовився, то суд приймає до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, в частині, що не суперечить приписам ст. 22 ГПК України, однак, розглядає вимоги, заявлені в позовній заяві.

Як вбачається із матеріалів справи, 22.07.2010 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" та відповідачем укладено договір про постачання електричної енергії № 72643(010), відповідно до п. 1 якого Акціонерна енергопостачальна компанія "Київенерго", за договором постачальник, продає електричну енергію відповідачу, за договором споживачу, для забезпечення потреб електроустановок відповідача за об'єктами відповідача, згідно із умовами цього договору та додатків до договору, що є його невід'ємною частиною, а відповідач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно із умовами цього договору та додатків до договору, що є його невід'ємною частиною.

Згідно із п. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до п.п. 6, 7 ст. 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону; оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору; договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

16.01.2014 між позивачем та відповідачем укладено договір № 72643010 про закупівлю товару за державні кошти, відповідно до п. 1.1 якого позивач, за договором учасник, зобов'язується протягом 2014р. поставити відповідачу, за договором замовнику, електричну енергію, зазначену в п. 1.2, а відповідач - прийняти і оплатити такий товар у повному обсязі у терміни, обумовлені договором.

У п. 13.1 договору № 72643010 сторони зазначили, що цей договір укладено на виконання вимог Закону України "Про здійснення державних закупівель" ПКЕЕ та у зв'язку з безперервним технічним процесом постачання електричної енергії; сторони дійшли згоди зобов'язання з оплати спожитої електроенергії в період дії договору від 16.01.2014 № 72643, що можуть перевищувати обсяги закупівлі за цим договором та вважати зобов'язанням за договором від 02.11.2012 № 72643, додатки до договору про постачання електричної енергії від 22.07.2010 № 72643 вважати додатками до даного договору.

У п.п. 2.1, 2.2 Порядку розрахунків, який є додатком № 2 до договору № 72643(010), вказано, що відповідач здійснює повну поточну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії за розрахунковий період за фактичними показаннями засобів обліку електричної енергії згідно з виписаним рахунком; оплата рахунків за активну електроенергію, за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, оплата рахунків за перетікання реактивної електроенергії та інших платежів згідно із умовами цього договору, здійснюється на підставі самостійно отриманих у позивача рахунків протягом 5-ти операційних днів з дня їх отримання.

Як зазначає позивач у позовній заяві та вбачається із матеріалів справи, відповідач виконував умови договору № 72643010 щодо оплати за спожиту електричну енергію за період з 01.08.2014 по 01.01.2015 неналежним чином, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 16 069,65 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із листа відповідача за № 37/603 від 18.09.2015, останній просив позивача зарахувати, зокрема, частину коштів в сумі 16 069,65 грн. за договором від 16.01.2014 "Про закупівлю товару за державні кошти" № 72643 з платіжного доручення № 175 від 27.02.2015 на суму 101 662,37 грн.

Таким чином, враховуючи лист відповідача за № 37/603 від 18.09.2015, поданий після порушення провадження у справі № 910/24100/15 та зміст заяви № 93/21/6756 позивача про зменшення позовних вимог, провадження у справі № 910/24100/15 в частині стягнення основного боргу у розмірі 16 069,65 грн. підлягає припиненню.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до п. 7.3.1 договору № 72643010 за внесення платежів, передбачених розділом 4 цього договору, з порушенням термінів, визначених додатком "Порядок розрахунків", відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1% від суми боргу, за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної сплати, але не більше розміру штрафних санкцій згідно із Господарським кодексом України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок сум пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції та вважає суми пені, інфляційних втрат та 3% річних у розмірах 5 431,87 грн., 10 328,92 грн. та 807,71 грн., відповідно, правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Твердження скаржника про те, що відповідачем борг у сумі 16 069,65 грн. був сплачений у лютому 2015р. за платіжним дорученням № 175 від 24.02.2015 на суму 101 662,37 грн., не відповідає матеріалам справи, оскільки лист відповідача, з проханням зарахувати частину коштів в сумі 16 069,65 грн. за договором від 16.01.2014 "Про закупівлю товару за державні кошти" № 72643 з платіжного доручення № 175 від 27.02.2015 на суму 101 662,37 грн., датований 18.09.2015.

Враховуючи викладене, слід зазначити, що згідно із ч. 2 ст. 49 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки відповідачем частково визнано та задоволено позов після подання позову, то судовий збір у відповідній частині з урахуванням припису ч. 2 ст. 49 ГПК України правомірно покладено на відповідача.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Щодо застосування права на зменшення господарським судом розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, то слід зазначити, що нормою ч. 3 ст. 83 ГПК України встановлено наявність для цього саме виняткового випадку; статтею 233 ГК України встановлено, що при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; нормою частини третьої статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проте відповідачем до матеріалів справи не надано доказів наявності виняткового випадку, конкретних обставин, які мають істотне значення, майновий стан тощо.

Таким чином, відповідачем не доведено наявності підстав для застосування норми ч. 3 ст. 83 ГПК України.

Одна лише та обставина, що фінансування відповідача здійснюється за рахунок Державного бюджету України, не звільняє відповідача, у разі порушення господарського зобов'язання, від установленої чинним законодавством відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Апеляційний господарський суд не вбачає неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права господарським судом першої інстанції.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 у справі № 910/24100/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Госпіталю (з поліклінікою) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві залишити без задоволення.

2. Справу № 910/24100/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 15.01.2016.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха