ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

19 січня 2016 р. Справа № 902/1504/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В. при секретарі судового засідання Василишеній Н.О.

За участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю;

відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, представник за довіреністю ;

присутній: ОСОБА_4, паспорт.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу

за позовом:Вінницького національного аграрного університету (21008, м. Вінниця, вул.Сонячна, 3)

до:Регіонального відділення фонду державного майна України по Вінницькій області (21018, м. Вінниця, вул. Гоголя, 10)

про стягнення 45132,98 грн.

ВСТАНОВИВ :

Вінницький національний аграрний університет звернувся з позовом до Господарського суду Вінницької області про стягнення з Регіонального відділення фонду державного майна України по Вінницькій області 45132,98 грн. збитків (неодержані доходи).

Позовні вимоги мотивовані тим, що Державною фінансовою інспекцією у Вінницькій області було проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Вінницького національного аграрного університету, результатом якої став акт ревізії №03-13/9 від 25.06.2015 року, яким встановлено, що в договорах оренди, які укладені Регіональним відділенням Фонду державного майна по Вінницькій області, в порушення ст.. 13 п. 12 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік», ст. 29 ч. 3 п. 10 Бюджетного кодексу України та п. 17 абз. 9 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 передбачено відрахування до державного бюджету 70 % від орендної плати замість 50%, що призвело до недоотримання спеціальним фондом Університету коштів в сумі 33654,88 грн. Позивач звернувся з листом до відповідача про відшкодування університету недоотриманих коштів, однак відповідач відмовився відшкодовувати університету недоотримані кошти, що і стало підставою звернення з позовом до суду.

Ухвалою від 16 листопада 2015 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Ухвалою від 17 грудня 2015 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів та призначено судове засідання на 19 січня 2016 року.

В судове засідання на визначену дату зявились усі учасники судового процесу.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав викладені в позовній заяві обставини та просив позов задовольнити.

Відповідач у відзиві на позов № 10-06/3417 від 02.12.2015р. та його повноважні представники у судовому засіданні проти позову заперечили з тих підстав, що відповідно до вказаних у позовній заяві договорів оренди нерухомого майна, а саме розрахунків орендної плати орендна плата розподіляється: 70% до державного бюджету (казначейства) та 30% балансоутримувачу - Вінницькому національному аграрному університету. Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік встановлено, що одним із видів доходів (наповнення) Державного бюджету являється плата за оренду державного майна. Крім того слід зазначити, що одержувачем орендної плати за договорами оренди №№872-НМ, 839-НМ, 926-НМ, 948-НМ, 1080-НМ, 1263-НМ, 1285-НМ є Держава в особі управління Державної казначейської служби у м. Вінниця, а за договором оренди №1011-НМ - Держава в особі управлінні Державної казначейської служби у Тиврівському районі Вінницької області. У зв'язку із чим вказані кошти, які позивач просить стягнути, на рахунки Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області не надходили, а перерахування здійснювалось безпосередньо до Державного бюджету України через управління казначейської служби, а тому не можуть бути стягнуті з відповідача. Крім того, відповідно до положень законодавства, зокрема Закону України «Про оренду державного та комунального майна», передача в оренду ддержавного майна здійснюється на конкурсних засадах. Конкурс проводить конкурсна комісія, що утворюється орендодавцем. До складу комісії входять представники орендодавця, органу, уповноваженого управляти відповідним державним майном та органу місцевого самоврядування за місцем розташування обєкта. Під час засідання конкурсною комісією обговорюються усі умови договору оренди, визначається мета використання майна, стартовий розмір орендної плати, а також особливості оренди. Усі засідання конкурсних комісій, що пов'язані із укладенням договорів оренди відбувались виключно із залученням представника балансоутримувача, кандидатуру якого визначав орган уповноважений управляти державним майном Міністерство аграрної політики України. Визначальною обставиною являється те, що представники балансоутримувача під час засідання конкурсної комісії виступали в якості уповноваженого органу та мали можливість запропонувати на розгляд будь-які додаткові умови договору оренди, в тому числі розподілу орендної плати. З аналізу положень Методики №786 та законів про Державний бюджет України на відповідні роки слідує, що розподіл орендної плати у пропорції 50% на 50% може застосовуватись до бюджетних, неприбуткових установ, які повністю утримуються за рахунок Державного бюджету. Для підтвердження статусу юридичної особи, яка повністю утримується за рахунок державного бюджету та отримання відповідного нарахування в розмірі 50% від орендної плати установі слід надати до органів Фонду державного майна України наступні документи:

- Копію статуту, відповідно до якого вбачається, відсутність додаткової фінансової діяльності та підтвердження статусу державної установи;

- Копію рішення органів державної фіскальної служби про присвоєння коду неприбутковості організації 0001 або 0002;

- Копію кошторису на поточний рік, яки підтверджуватиме ту обставину, що відповідний орган фінансується виключно за рахунок державного бюджету.

Однак, в підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем надано рішення Вінницької ОДПІ № 1508 від 14.01.2013 року про зміну ознаки неприбутковості з коду 0014 на код 0002. Тобто, до 14.01.2013 року позивач взагалі не мав однієї із ключових ознак бюджетної установи, яка повністю утримується за рахунок Державного бюджету. З огляду на викладене доводи позивача викладені в позовній заяві, на думку відповідача не обґрунтовані та такі, що не підтверджені будь-якими доказами. Тому відповідач просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази, заслухавши представників сторін, суд встановив наступне.

За період з 2009 року по 2012 рік між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій області (далі відповідач) з однієї сторони та субєктами підприємницької діяльності з іншої сторони укладено 9 договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності та перебувають на балансі Вінницького національного аграрного університету (далі позивач), відповідно до яких Університет надає в оренду нерухоме нежитлове майно загальною площею 65,1 кв.м..

За вказаними договорами орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 із змінами від 27.12.2006 р. № 1846.

Пунктом 3.5. Договорів передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету (казначейства) та балансоутримувачу Вінницькому державному аграрному університету, у співвідношенні 70% до 30% щомісяця.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ухвали Вінницького міського суду від 27.05.2015 року (справа № 127/11886/15-к) та на підставі направлень Державної фінансової інспекції у Вінницькій області від 29.05.2015 р. № 502, 504, 503 та від 04.06.2015 р. № 524, проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Вінницького національного аграрного університету за період з 01.04.2012 року по 01.01.2015 року, за результатом якої складено акт ревізії № 03-13/9 від 26.06.2015 року.

В ході ревізії стану збереження майна (в тому числі переданого в оренду) використання оборотних та необоротних активів, встановлено, що відповідно до 9 договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності та перебуває на балансі Університету, укладених між Фондом державного майна України з однієї сторони та субєктами підприємницької діяльності з іншої сторони надано в оренду нерухоме нежитлове майно загальною площею 65,1 кв.м. Розмір орендної плати обраховується Фондом державного майна України відповідно до вимог Методики розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 виходячи з експертної оцінки майна. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць розраховувався шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

При цьому, в договорах оренди, які укладені регіональним відділенням фонду Державного майна України по Вінницькій області, в порушення ст. 3 п. 12 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік», ст.. 29 ч. 3 п. 10 Бюджетного кодексу України та п. 17 абз. 9 Методики № 786 передбачено відрахування до державного бюджету 70% від орендної плати замість 50%, що призвело до недоотримання спеціальним фондом Університету коштів в сумі 33654,88 грн., в тому числі за 9 місяців 2012 року на суму 13036,00 грн., в 2013 році на суму 10426,40 грн. та в 2014 на суму 10192,48 грн.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з листом вих. № 12-45-1532 від 02.08.2015 року, в якому просив: укласти додаткові угоди до п'яти договорів оренди №830-НМ від04.01.2013р., №872-НМ від 10.12.2009р., №839-НМ від 04.01.2013р., №1285-НМ від 23.11.2012р., №1263-НМ від 04.10.2012р. в частині зміни відрахування до державного бюджету відсотків від орендної плати з 70% на 50%; визначити механізм відшкодування університету недоотриманих коштів в сумі 33654,88 грн.; відшкодувати університету недоотримані кошти в сумі 33654,88 грн.

Відповідач листом від 07.07.2015 року №11-09/1834, повідомив, що в останнього відсутні підстави для задоволення листа позивача вих.№12-45-1532 .2015 року.

З огляду на це позивач звернувся до суду з позовом в якому стверджує, що йому завдано збитків на суму 45132,98 грн., а тому просить стягнути вказану суму з відповідача на підставі ч. 2 ст. 22 та ст. 623 Цивільного Кодексу України .

Таким чином предметом позову в даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача збитків, завданих порушенням зобовязання.

Заслухавши представників сторін, повно, всебічно і обєктивно дослідивши в сукупності надані у справі докази та надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з такого.

Підставами позову позивач зазначив обставини, відповідно до яких відповідач порушив зобовязання, завищивши відсоток орендної плати який має надходити до державного бюджету, що було встановлено актом ревізії №03-13/9 від 25.06.2015 року при перевірці позивача, чим спричинив йому збитки у вигляді неодержаних доходів.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно п.1 ч.2 ст.1, ч.2 ст. 509 ЦК України, абз.3 ч.2 ст. 174 ГК України, укладення між сторонами договору є однією з підстав виникнення зобов'язання.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Зобовязання за договорами виконувались повністю.

Твердження позивача щодо відсутності безпосередньої участі під час укладення договорів оренди державного майна суд розцінює критично оскільки відповідно до положень законодавства, зокрема Закону України «Про оренду державного та комунального майна», передача в оренду державного майна здійснюється на конкурсних засадах.

Процедуру проведення конкурсу на право оренди державного майна зокрема цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць), нерухомого майна (будівель, споруд, нежитлових приміщень) та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває у державній власності визначено в Порядку проведення конкурсу на право оренди державного майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2011 р. № 906.

Пунктом третім вищезазначеного Порядку передбачено, що конкурс проводить конкурсна комісія, що утворюється орендодавцем.

В свою чергу пунктом восьмим Порядку передбачено перелік осіб, які входять до складу конкурсної комісії. Так, до складу комісії входять представники орендодавця, органу, уповноваженого управляти відповідним державним майном, а в разі розгляду питань захисту навколишнього природного середовища, дотримання умов належного утримання об'єктів соціально-культурного призначення - також органу місцевого самоврядування за місцем розташування об'єкта. Під час засідання конкурсною комісією обговорюються усі умови договору оренди, визначається мета використання майна, стартовий розмір орендної плати, а також усі особливості оренди.

Як зазначено відповідачем у відзиві, усі засідання конкурсних комісій, що пов'язані із укладенням договорів оренди відбувались виключно із залученням представника балансоутримувача, кандидатуру якого визначав орган уповноважений управляти державним майном - Міністерство аграрної політики України.

Тому представники балансоутримувача під час засідання конкурсної комісії виступали в якості уповноваженого органу та мали можливість запропонувати на розгляд будь-які додаткові умови договору оренди, в тому числі розподілу орендної плати.

Обов'язок відшкодування збитків є загальною формою цивільно-правової відповідальності, яка настає для боржника внаслідок порушення ним зобов'язання.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України.

Обов'язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Відповідно до ст.225 ГК України та ст.22 ЦК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов'язань причиною. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв'язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань (виключає його відповідальність).

Позивачу слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи наслідком такої протиправної поведінки.

Досліджуючи питання наявності збитків у позивача, суд не встановив обставин, достатніх для покладання відповідальності на відповідача.

Предметом доказування в даній справі, враховуючи зміст позовних вимог, є встановлення наявності або відсутності факту порушення відповідачем договірного зобовязання.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом ст. 33 ГПК України, обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Проаналізувавши подані позивачем докази суд дійшов висновку, що Акт ревізії Державної фінансової інспекції у Вінницькій області №03-13/9 від 25.06.2015 не є належним і допустимим доказом порушення відповідачем договірних зобовязань і завдання позивачеві збитків.

Будь-яких інших доказів, які стверджували б наявність у позивача збитків у сумі 45132,98 грн., неналежного виконання відповідачем зобовязань позивач суду не надав.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відмову у позові.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 49, 69, 82-85, 115 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ :

В позові відмовити.

Повний текст рішення суду оформлено і підписано відповідно до вимог ст. 84 ГПК України 25 січня 2016 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи