КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р. Справа№ 910/14471/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Сухового В.Г.

секретар судового засідання Данилік Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу б/н від 02.08.2015 року Малого приватного виробничо-комерційного підприємства «Івга» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 року

у справі №910/14471/15 (суддя - Карабань Я.А.)

за позовом Малого приватного виробничо-комерційного підприємства «Івга»

до Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит»

про стягнення 140 529,84 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Кізік А.М., довіреність б/н від 27.05.2015 року

від відповідача: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне виробничо-комерційне підприємство «Івга» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» (відповідач у справі) про стягнення 140 529,84 грн (а.с. 6-8).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставне невиконання відповідачем зобов'язань щодо розрахунково-касового обслуговування (щодо проведення та виконання направлених позивачем протягом лютого-травня 2015 року платіжних доручень) на підставі договору про розрахунково-касове обслуговування №29-68 від 17.10.2008 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 року у справі №910/14471/15 у задоволенні позову відмовлено повністю (а.с. 64-67).

При ухваленні зазначеного рішення суд дійшов висновку про те, що відповідачем у справі всупереч взятих на себе договірних зобов'язань не було виконано надані позивачем платіжні доручення про перерахування грошових коштів на загальну суму 140 529,84 грн, що відповідно є порушенням прав Малого приватного виробничо-комерційного підприємства «Івга», однак враховуючи невірно обраний позивачем спосіб захисту відмовив у задоволенні позову повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Мале приватне виробничо-комерційне підприємство «Івга» подало апеляційну скаргу б/н від 02.08.2015 року (вх. № 06-29.2/5944 від 03.08.2015 року), в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/14471/15 від 22.07.2015 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Малого приватного виробничо-комерційного підприємства «Івга» до Публічного акціонерного товариства «Банк фінанси та кредит».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2015 року у справі №910/14471/15 апеляційна скарга прийнята до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя -Ткаченко Б.О., судді - Зеленін В.О., Шевченко Е.О. Розгляд справи призначений на 30.09.2015 року на 14:50 год.

30.09.2015 року, у зв'язку з перебуванням головуючого судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, розгляд справи не відбувся.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.10.2015 року апеляційну скаргу (вх. № 06-29.2/5944 від 03.08.2015 року) на підставі розпорядження Заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 08.10.2015 року прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді- Зеленін В.О., Синиця О.Ф.Розгляд справи призначений на 04.11.2015 року.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду розгляд справи відкладався на 18.11.2015 року та на 08.12.2015 року.

08.12.2015 року за результатами повторного автоматизованого розподілу справи, у зв'язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, справу передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 року у справі №910/14471/15 апеляційна скарга прийнята до провадження визначеною колегією суддів та призначено розгляд справи на 21.12.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2015 року у зв'язку з неявкою у судове засідання представників відповідача, розгляд справи було відкладено на 18.01.2016 року на підставі п.1 ч. 1 ст. 77 ГПК України.

У судовому засіданні 18.01.2016 року представник позивача у справі підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/14471/15 від 22.07.2015 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Малого приватного виробничо-комерційного підприємства «Івга» до Публічного акціонерного товариства «Банк фінанси та кредит».

У судове засідання 18.01.2016 року представники відповідача у справі повторно не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи встановлені ст. 102 ГПК України строки розгляду апеляційної скарги, а також те, що відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу Малого приватного виробничо-комерційного підприємства «Івга» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 року у справі №910/14471/15 без участі представників відповідача, за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

Між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (яке в подальшому перейменоване на Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», банк за договором, відповідач у справі) та Малим приватним виробничо-комерційним підприємством «Івга» (клієнт за договором, позивач у справі) 17.10.2008 року укладено договір №29-68 на розрахунково-касове обслуговування, згідно п. 1.1. якого банк відкриває клієнтові поточний рахунок у національній валюті та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку згідно з тарифами банку в порядку і на умовах, визначених договором.

Згідно п. 2.1. - 2.2. договору банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку в операційний день банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами. Списання банком грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Банк відповідно до п. 3.3.2.-3.3.3. договору зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунку та виконувати за дорученням клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами. Здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку у визначений час з 9:00 годин до 15:00 годин, крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів.

Як передбачено сторонами у п. 8.1 договору, він набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє протягом невизначеного строку.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом позивач надав відповідачеві на виконання платіжні доручення щодо перерахування грошових коштів на загальну суму 47 388,26 грн: № 14 від 11.02.2015; № 15 від 18.02.2015; № 16, № 17, № 18, №19 від 17.03.2015, № 20 від 23.03.2015; № 21 від 09.04.2015; № 21, № 22 від 13.05.2015 (засвідчені копії вказаних розрахункових документів містяться в матеріалах справи). Наведені платіжні доручення містять відмітку банку про їх отримання у той же день, коли вони надавалися позивачем.

Як вбачається з виписки з поточного рахунку позивача, який обслуговує відповідач на підставі договору, у період часу з 01 травня 2015 року по 24 травня 2015 року у позивача були наявні грошові кошти в сумі 140529,84 грн (засвідчена копія виписки з рахунку міститься в матеріалах справи).

Однак, направлені платіжні доручення не були виконані банком, що ним не заперечується, у зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

Відповідно до ч. 1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Пунктом 2.10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 (в редакції чинній на момент подання платіжних доручень позивачем), клієнт, виходячи з технічних можливостей своїх та обслуговуючого банку, може подавати до банку розрахункові документи як на паперових носіях, так і у вигляді електронних розрахункових документів, використовуючи системи дистанційного обслуговування. Спосіб подання клієнтом документів до банку передбачається в договорі банківського рахунку.

Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб'єктів переказу регулюються Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Обов'язок відповідача виконати платіжні дорученні позивача закріплений в п. 8.1. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та в пп. 1.9., 1.12 вищезазначеної Інструкції (в редакції чинній на момент виникнення спору), якими передбачено, що доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків банки приймають до виконання виключно в межах залишку коштів на цих рахунках або якщо договором між банком і платником передбачено їх приймання та виконання в разі відсутності/недостатності коштів на цих рахунках. Банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунка клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку»; ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності. Платник/стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України. Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Згідно п.3.1.5. договору банк має право відмовляти клієнту в обслуговуванні рахунку у випадках невиконання чи неналежного виконання ним своїх зобов'язань за договором та в інших випадках, передбачений чинним законодавством України.

Проте відповідачем не було здійснено за поданими платіжними дорученнями перерахування коштів у встановлений законом строк, а також, всупереч положенням законодавства та договірним зобов'язанням, не повідомлено позивача про причини невиконання платіжних доручень.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи підтверджується, що всупереч вимогам чинного законодавства та умовам договору, відповідачем не були виконані платіжні доручення, надані позивачем для перерахування грошових коштів, що є порушенням прав та інтересів позивача у справі.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд зазначив, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки позивачем заявлено до банка вимога про стягнення грошових коштів, в той час як на відповідача згідно умов укладеного договору не покладався обов'язок оплати позивачу відповідної грошової суми.

Колегія суддів вважає такий висновок Господарського суду міста Києва правомірним і зазначає наступне. Відповідно до п. 7.1.2. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Тобто, на підставі вищенаведених положень ЦК України слід зазначити, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, і в яких позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, а відповідач відповідно є боржником, тобто особою, на яку договором і законом покладено обов'язок виконувати розпорядження клієнта і такий обов'язок полягає саме у виконанні доручень клієнта, а не в обов'язку сплатити певні кошти на користь позивача за надані останнім послуги, товари чи виконані роботи. Тобто відповідач є зобов'язаною особою щодо надання послуг з розрахунково-касового обслуговування рахунку та вчинення певних дій за дорученням клієнта, а тому захист порушених прав кредитора у зв'язку з невиконанням банком свого зобов'язання може бути здійснений або шляхом відшкодування збитків, чи застосування до відповідача штрафних та оперативно-господарських санкцій, або зобов'язання відповідача в судовому порядку виконати спірні операції з видачі (перерахунку) коштів.

Таким чином, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про доведеність порушення відповідачем своїх договірних зобов'язання, однак враховуючи невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, заявлений позов задоволенню не підлягає.

Разом з цим, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом з тим судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 17.09.2015 року №612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17.09.2015 року прийнято рішення №171 про запровадження з 18.09.2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит».

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 вказаного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

За правилами ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Визначення поняття «кредитор банку» міститься у ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів зазначає, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором, на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 № 3-24гс15 у справі № 910/9232/14, від 01.04.2015 року №3-25гс15 у справі № 910/5560/14, від 22.04.2015 року №3-63гс15 у справі № 910/9234/14, від 27.05.2015 року №3-217гс15у справі № 910/12766/14.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що вимоги позивача не можуть бути задоволені також в силу положень п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Апеляційним господарським судом також встановлено, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 грудня 2015 року №230 розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит».

Таким чином, оскільки законом встановлено спеціальний порядок здійснення ліквідації банку та проведення розрахунків з його кредиторами, то, враховуючи прийняте рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про початок процедури ліквідації банку, відповідача у справі, задоволення вимог кредиторів банку може здійснюватись виключно у порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», приписи якого є обов'язковими до застосування під час здійснення тимчасової адміністрації та під час задоволення вимог кредиторів банку при його ліквідації. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 року №3-223гс15 та постановах Вищого господарського суду України від 07.07.2015 року у справі №922/5614/14, від 22.07.2015 року у справі №922/5975/14, від 12.08.2015 року у справі №910/5122/15-г.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 року у справі №910/14471/15 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта.

Керуючись ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Малого приватного виробничо-комерційного підприємства «Івга» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 року у справі №910/14471/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 року у справі №910/14471/15 залишити без змін.

3. Справу №910/14471/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

В.Г. Суховий