РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2016Справа №910/26330/15
За позовом Фізичної особи - ОСОБА_1

до Комунального підприємства «Київський метрополітен»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійної вимоги на предмет спору на стороні відповідача - Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання договору продовженим (пролонгованим).

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - не з'явились;

від відповідача - Акімова А.В. (представник за довіреністю);

від третьої особи - Коломієць В.С. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги указаного позову про визнання продовженим (пролонгованим) Договору оренди від 15.10.2011 № 215-У(ор)-11 на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» оскільки Позивачем не було отримано у встановлений законом строк передбаченої цією нормою заяви про зміну або припинення спірного договору.

Відповідач проти позову заперечує, вказуючи, що така заява ним Позивачу направлялася, та що внаслідок подальшої пролонгації спірного договору та подальшого розміщення майна Позивача у вестибюлі метро будуть порушені норми пожежної безпеки.

Третя особа повністю підтримала позицію Відповідача.

Від представника Позивача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з його перебуванням на лікарняному по догляду за дитиною (ОРВІ, копію меддовідки додано), неможливістю заміни представника та необхідністю надання нових доказів та пояснень.

Проте у клопотанні не обґрунтовано, у чому саме полягає неможливість заміни представника, з огляду, що про призначення засідання на 13.01.2016 Позивачу було повідомлено 09.12.2015 (дата отримання конверту з ухвалою суду), а лікарняний відповідно до довідки представником Позивача відкрито 11.01.2016.

Окрім того, довіреність від 11.09.2015 Позивачем було видано на трьох представників, а не на одного, який подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Отже суд зазначає, що Позивач, як учасник судового процесу не був позбавлений права та можливості (в матеріалах справи відсутні докази протилежного) забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні свого іншого представника згідно з ч.ч. 1 - 5 ст. 28 ГПК України, наприклад з числа осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами, або прийняти участь особисто, оскільки про призначення судового засідання Позивачу було відомо з 09.12.2015.

Неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18).

Суд також приймає до уваги, що явка представників сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась, та Позивачем не обґрунтовано підстав необхідності прийняття його представником особистої участі в судовому засіданні.

Крім того, Позивач також не був позбавлений права та можливості (в матеріалах справи відсутні докази протилежного) надати, якщо вважав за потрібне, будь-які додаткові пояснення та/або докази заздалегідь до судового засідання в письмовому вигляді через канцелярію суду, направити поштою, кур'єром тощо, оскільки, як було встановлено вище судом, про призначення засідання на 13.01.2016 Позивачу було відомо з 09.12.2015.

Представники Відповідача та Третьої особи заперечували проти задоволення клопотання Позивача та наполягали на розгляді справи, вбачаючи у поданому клопотанні намагання затягнути розгляд справи.

З огляду на все наведене суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання Позивача та відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, які приймали участь у судових засіданнях, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Відповідачем, як орендодавцем, та Позивачем, як орендарем, було укладено Договір оренди від 15.10.2011 № 215-У(ор)-11 (далі - Договір, Договір оренди), за умовами якого в користування Відповідачу за актом від 01.11.2011 було передано визначене Договором майно, а саме: частину переходу, визначену відповідно до проектної документації (далі - Об'єкт оренди), за адресою: станція метро «Харківська» (вестибюль № 1) для торгівлі непродовольчими товарами, строком до 13.10.2014 (строк дії Договору).

Об'єкт оренди належить до комунального майна територіальної громади міста Києва, що підтверджується рішенням КМР № 590/4028 від 29.04.2010, на яке міститься посилання у Договорі.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Отже, стаття 17 указаного Закону передбачає два випадки продовження договірних відносин між сторонами договору оренди державного та/або комунального майна, а саме ч. 2 указаної статті передбачає продовження за відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом 1 місяця після закінчення терміну дії договору, тоді як ч. 3 цієї ж статті передбачає наявність у орендаря, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, переважного права, за інших рівних умов (тобто, коли є інші претенденти на це ж приміщення), на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника.

Позивачем заявлено позов про визнання Договору продовженим на той самий строк та на тих самих умовах на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (арк. 5 позову).

Так, указана частина ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачає дві умови, за одночасного дотримання (наявності) яких договір вважається продовженим, а саме: 1) відсутність заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору; 2) така заява не повинна бути зроблена протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору.

При цьому, закон не ставить у залежність право сторони здійснити таку заяву про припинення або зміну умов договору від наявності у неї обґрунтування мотивів такого волевиявлення (тобто, чи є по суті обгрунтованою така заява), та натомість саме лише вільне волевиявлення сторони на продовження, припинення або зміну правовідносин за приписами ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» є підставою для відповідного продовження або припинення правовідносин між сторонами по договору оренди, і також за умови, що таке волевиявлення здійснено протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору.

Судом встановлено, що Відповідач листом № 21 від 17.10.2014, який був отриманий Позивачем 27.10.2014 (підтверджено залученою до справи та не спростованим Відповідачем повідомленням пошти про вручення поштового відправлення), тобто в межах встановленого ч. 2 ст. 17 указаного Закону місячного строку повідомив Позивачу своє волевиявлення не продовжувати (не пролонговувати) дію Договору оренди, що кореспондується з наданим йому правом указаною нормою Закону, отже Договір оренди закінчив свою дію 13.10.2014 та продовженим не був, тому підстави для задоволення позову та визнання Договору оренди продовженим (пролонгованим) у суду відсутні.

Посилання Позивача, що лист № 21 від 17.10.2014 ним отримано не було, оскільки Відповідач не довів, за відсутності відповідного опису вкладення у лист, що у отриманому Позивачем 27.10.2014 конверті був саме лист № 21 від 17.10.2014, судом розглянуто та відхилено, оскільки на Відповідача ані Договором, ані нормами законодавства не покладено обов'язку з направлення такого типу листів (повідомлень) цінним листом з описом вкладення, тому надані Відповідачем докази, які не спростовані Позивачем, судом було прийнято як належні докази направлення саме листа № 21 від 17.10.2014 Позивачу.

Посилання Позивача, що Відповідач є неналежним орендодавцем, тому підставою визнання Договору продовженим є відсутність передбачених ч. 2 ст. 17 указаного Закону звернень до Позивача від власника Об'єкту оренди та від належного на його думку орендодавця - Департаменту комунальної власності м. Києва, судом відхиляються, оскільки ч. 2 ст. 17 указаного Закону передбачає право саме сторони договору заперечити або не заперечувати протягом указаного цією нормою строку проти продовження строку дії договору, і враховуючи презумпцію чинності правочину, такого особою - стороною Договору є Відповідач, як орендодавець за Договором, який укладаючи договір діяв на підставі рішення КМР № 590/4028 від 29.04.2010, на яке міститься посилання у Договорі.

Інші доводи Позивача викладені у позові та наданих суду поясненнях, у тому числі, але не виключно, щодо його звернення про продовження строку дії Договору до Департаменту комунальної власності м. Києва, до Відповідача з клопотання про надання пакету документів для подальшого звернення про продовження Договору оренди, і також описані у позові правовідносини Позивача з іншими особами, у тому числі структурними підрозділами тощо щодо електропостачання та обслуговування електрообладнання Об'єкту оренди, та ін. судом не приймаються та відхиляються, оскільки на результат вирішення спору впливу не мають.

Натомість судом прийнято до уваги та суд у спростування посилань Позивача та наданим ним висновки пожежних зазначає, що відповідно до п. 2.19 наказу Міністерства Інфраструктури України від 20.06.2012 N 335 «Про затвердження Правил пожежної безпеки в метрополітенах» у метрополітені забороняється розміщувати об'єкти комерційного, торговельного та соціально-побутового призначення на платформах та балконах станцій і в переходах пересадочних вузлів, у підземних і надземних вестибюлях (за винятком автоматів із продажу газет, банкоматів, платіжних терміналів, таксофонів за умови, що вони розміщені поза межами шляхів евакуації), на поверхні землі в межах півкола радіусом 20 м від площини дверей у напрямку евакуації з центром у середині дверної групи, яка включає всі двері з написом "Вхід" та "Вихід", та указана норма діяла станом на час закінчення строку дії Договору оренди, отже подальше розміщення майна Позивача у вестибюлі № 1 станції метро «Харківська» для торгівлі непродовольчими товарами суперечило б указаним нормам пожежної безпеки.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.01.2016

Суддя Сташків Р.Б.