КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2016 р. Справа№ 910/1781/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.11.2015

у справі № 910/1781/15-г (суддя - Морозов С.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Запоріжжі,

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг»,

2) Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ»,

про стягнення заборгованості,

за участю представників сторін:

від позивача (в приміщенні Господарського суду Запорізької області): Зуєва О.В. - представник (довіреність №010-01/7024 від 30.09.2012);

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Лазор Я.О. - представник (довіреність №2 від 04.01.2016),

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (надалі - ПАТ «Укрексімбанк», позивач) в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Запоріжжі звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг» (надалі - ТОВ «КрАЗ Лізинг», відповідач 1), Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» (надалі - ПАТ «АвтоКрАЗ», відповідач 2) про стягнення 7 479 897,35 грн заборгованості, зумовленої неналежним виконанням відповідачем 1 зобов'язань за кредитним договором від 29.05.2008 №75108К7/8.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було прийнято подані позивачем 17.02.2015, 24.03.2015 заяви про збільшення позовних вимог, згідно останньої з яких просив стягнути з відповідача суму заборгованості по кредиту в розмірі 6 109 315,19 грн, проценти за користування кредитом в сумі 694 033,51 грн, комісію в розмірі 15 395,79 грн, пеню за порушення зобов'язань зі сплати кредиту, відсотки і комісії в загальному розмірі 1 107 371,75 грн, 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати кредиту в сумі 113 627,62 грн, 3% за порушення зобов'язання зі сплати процентів в сумі 8 922,11 грн, 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати комісії в сумі 261,31 грн та 91 280,49 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі №910/1781/15-г (з урахуванням ухвали суду від 30.04.2015 про виправлення описки) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг» та Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» кредитну заборгованість у розмірі 8 140 207,77 грн та судовий збір в сумі 73 080,00 грн.

27.04.2015 Господарським судом міста Києва видано накази на примусове виконання рішення.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі №910/1781/15-г скасовано в частині задоволення вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг» та Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» пені в розмірі 68 971,34 грн та прийнято в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі №910/1781/15-г змінено та викладено в новій редакції.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.09.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 було скасовано, а справа №910/1781/15-г передана на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду справи судом першої інстанції прийнято подану позивачем 30.10.2015 заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої заявлено вимоги про солідарне стягнення з відповідачів суми кредитної заборгованості станом на 12.10.2015 в загальному розмірі 10 350 041,58 грн, а саме, суми кредиту в розмірі 5 305 051,19 грн, процентів за користування кредитом в сумі 1 243 984,37 грн, комісії в розмірі 22 757,12 грн, пені за порушення зобов'язань зі сплати кредиту, відсотків і комісії в розмірі 3 278 572,11 грн, 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати кредиту в сумі 212 604,03 грн, 3% за порушення зобов'язання зі сплати процентів в сумі 25 712,941 грн, 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати комісії в сумі 583,85 грн та 260 775,97 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 у справі №910/1781/15-г позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краз Лізинг» та Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Укрексімбанк» в м. Запоріжжі заборгованість по кредиту в розмірі 5 305 051,19 грн, борг по прострочених процентах в розмірі 1 243 984,37 грн, прострочену комісію за управління кредитною лінією в розмірі 22 757,12 грн, пеню в розмірі 3 278 572,11 грн, 3% річних, нарахованих на суму комісії в розмірі 583,85 грн, втрати від інфляції в розмірі 260 775,97 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краз Лізинг» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Укрексімбанк» в м. Запоріжжі витрати по сплаті судового збору в розмірі 77 625,31 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Укрексімбанк» в м. Запоріжжі витрати по сплаті судового збору в розмірі 77 625,31 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «АвтоКрАЗ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 апеляційну скаргу прийнято до апеляційного провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 11.01.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.12.2015 було задоволено клопотання Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Запоріжжі та ухвалено провести судове засідання 11.01.2016 в режимі відеоконференції.

11.01.2016 через відділ документообігу Київського апеляційного господарського суду від ПАТ «АвтоКрАЗ» надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 - Публічне акціонерне товариство «Полтавський автоагрегатний завод» .

Обґрунтовуючи вказане клопотання, відповідач 2 зазначив, що між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ПАТ «Полтавський автоагрегатний завод» було укладено договір поруки від 31.05.2010 №7511Р на забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «КрАЗ Лізинг» за кредитним договором, стягнення заборгованості за яким є предметом розгляду даного спору.

Крім того, 12.08.2015 Господарським судом Полтавської області було видано судовий наказ на виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 у справі №917/131/15 про стягнення з ПАТ «Полтавський автоагрегатний завод» на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 7 933 723,03 грн заборгованості за кредитним договором від 29.05.2008 №75108К7/8, а відтак, існує імовірність подвійного стягнення заборгованості за одним кредитним договором шляхом виплати за рахунок як ПАТ «АвтоКрАЗ», так і ПАТ «Полтавський автоагрегатний завод».

Розглянувши у судовому засіданні клопотання відповідача 2, колегія суддів дійшла висновку, що таке підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно правової позиції Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» від 24.11.2014 №1 особи, які поручилися незалежно одна від іншої за одного і того ж боржника за різними договорами поруки не несуть солідарної відповідальності один перед одним.

У випадку невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання, забезпеченого кількома незалежними один від одного договорами поруки, кредитор має право пред'явити вимогу до будь-кого з них або до всіх одночасно. При цьому той із співпоручителів, який виконав зобов'язання боржника в повному обсязі, не набуває права на регресний позов до іншого поручителя як це передбачено частиною 1 статті 544 Цивільного кодексу України для солідарних боржників.

Оскільки позов у даній справі заявлено до боржника та одного із поручителів,

вирішення даного спору не впливає на права або обов'язки іншого поручителя, з яким укладено окремий договір поруки та щодо якого вже вирішено спір в межах іншого судового спору. Вирішення спору у даній справі не призведе до подвійного стягнення заборгованості за одним кредитним договором.

Таким чином, оскільки рішення суду у справі №910/1781/15-г не вплине на права або обов'язки ПАТ «Полтавський автоагрегатний завод», колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його залучення до участі у справі в якості третьої особи та відмову у задоволенні клопотання ПАТ «АвтоКрАЗ».

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати частково та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Відповідач 1 свого уповноваженого представника у судове засідання не направив, хоча про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення даній особі поштового відправлення.

Вислухавши думку представників позивача та відповідача 2 щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача 1, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та за відсутності відповідача 1.

11.01.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29.05.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (в тексті договору - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Краз Лізинг» (в тексті договору - позичальник) було укладено кредитний договір №75108К7/8 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк відкриває позичальникові невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості повернення, відкличності, строковості, платності та цільового характеру використання відповідно до умов цього договору (пункт 3.1 кредитного договору).

Ліміт кредитної лінії складає 1 500 000,00 доларів США (пункт 3.2.1. кредитного договору).

В подальшому між сторонами укладались додаткові угоди від 19.10.2009 №75108К7-1, від 05.10.2010 № 75108К7-2, від 31.05.2010 №75108К7-3, від 01.11.2010 №75108К7-4, від 01.12.2010 №75108К7-5, від 01.02.2011 № 75108К7-6, від 01.03.2011 №75108К7-7, від 01.03.2011 №75108К7-8, від 01.02.2012№75108К7-9, від 06.09.2012 №75108К7-10, від 25.02.2013 №75108К7-11, від 11.03.201 №75108К7-12, відповідно до яких вносились зміни та доповнення до кредитного договору.

Згідно із змінами внесеними додатковою угодою від 19.10.2009 №75108К7-1 зміст кредитного договору викладено в новій редакції, внаслідок чого прострочену заборгованість по кредиту, що утворилась в сумі 435 900,00 доларів США винесено на рахунок строкової заборгованості.

За наслідком укладення додаткової угоди від 01.03.2011 №75108К7-7 залишок заборгованості в сумі 1 260 980,00 доларів США переведено в національну валюту, яка становила 10 031 095,90 грн.

Пунктом 3.2.2. кредитного договору від 29.05.2008 №75108К7/8 (в редакції додаткової угоди від 01.03.2011 №75108К7-7) визначено, що кінцевий термін погашення кредиту - «27» травня 2016 року.

Визначаючи правову природу відносин, що склались між сторонами в ході виконання договору, суд першої інстанції правильно зазначив, що такі мають ознаки кредитного договору, за яким, у відповідності до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено у статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право банку вимагати дострокового повернення непогашеної частини кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, а також інших платежів, нарахованих згідно договору передбачено п. 6.2. кредитного договору, як наслідок події невиконання зобов'язань згідно п. 6.1. кредитного договору, зокрема, у разі якщо позичальник не сплатив банку у строк платежі з погашення кредиту, проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі належні до сплати згідно з договором або не виконав будь-які інші умови та/або зобов'язання за договором.

В силу положень п. 3.6.2 (г) кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісій та інших належних до сплати платежів за договором протягом 10 банківських днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке дострокове погашення.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору позивач направив відповідачу 1 претензію-вимогу від 11.12.2014 №075-09/2853, у якій зазначав про порушення позичальником виконання графіку надання та непогашення кредиту в сумі 3 170 659,49 грн, а також недотримання строків сплати нарахованих процентів та комісії за управління та у зв'язку з цим вимагав здійснити дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом, а також інших платежів за договором протягом 10 банківських днів з моменту отримання даної претензії.

Зазначена претензія-вимога отримана відповідачем 1 15.12.2014, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про його отримання (т.1,а.с.153).

Відповідач 1 на вказану претензію не відреагував, суму заборгованості не оплатив, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Місцевим господарським судом було правильно встановлено, що направленням відповідачеві претензії позивачем на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п. 6.2., 3.6. кредитного договору було змінено строк виконання основного зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним.

Вiдповiдно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний перiод у часi, зi сплином якого пов'язана дiя чи подiя, яка має юридичне значення, i визначається вiн роками, мiсяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подiю, яка має настати. Вказiвкою на подiю, яка має неминуче настати, визначається термiн - певний момент у часi, з настанням якого пов'язана дiя чи подiя, яка має юридичне значення ( ч. 2 ст. 251 , ч. 2 ст. 252 ЦК ).

У зв'язку з цим, новий строк виконання відповідачем 1 основного зобов'язання за кредитним договором був встановлений до 29.12.2014 включно (протягом 10 банківських днів від дати отримання боржником претензії).

Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем 1 сум кредиту, процентів та інших платежів у визначений вище строк, в результаті чого у відповідача 1 виникла заборгованість, яка станом на 12.10.2015 складалася із суми заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 5 305 051,19 грн, прострочених процентів за кредитом (основним боргом) - 1 243 984,37 грн та простроченої комісії за управління кредитною лінією - 22 757,12 грн.

Оскільки договір є обов'язковим для виконання відповідно до статті 629 ЦК України, враховуючи відсутність доказів сплати основного боргу по кредиту, відсотків за користування коштами та комісії за управління кредитною лінією, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача про стягнення грошових сум за вказаними зобов'язаннями.

Водночас, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язань за кредитним договором, позивач заявив до стягнення пеню, розміри якої згідно його розрахунків складають 2 854 522,21 грн за порушення строків повернення кредиту; 116 555,47 грн за простроченими процентами по основному боргу, 298 983,17 грн за прострочення процентів по простроченому боргу, 8 511,27 грн за несвоєчасну сплату комісії за управління кредитом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами частини 6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно пункту 7.2. кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 19.10.2009 №75108К7-1) у разі невиконання зобов'язань за пп. 3.4.1, 3.5.1, статтею 4 цього договору позичальник сплачує банку пеню, яка нараховується на суму прострочених платежів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі визначеному у п. 3.2 цього договору та підлягає сплаті у національній валюті України за офіційним курсом НБУ, встановленим на день нарахування на рахунок, зазначений у п. 3.8 (б) договору.

Відповідно до пункту 3.2.6 кредитного договору розмір пені за прострочення позичальником платежів за цим договором: подвійна облікова ставка Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем 1 було подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій зазначалось про пропущення строку позовної давності, передбаченого статтею 258 ЦК України щодо вимоги про стягнення пені.

За результатами розгляду вказаного клопотання судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про його відхилення, виходячи з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Згідно положень частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)..

Приписами пункту 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» встановлено, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою 27.01.2015, вимоги про стягнення пені є обґрунтованими за період її нарахування з 31.01.2014.

Відповідно до доданих до заяви про збільшення розміру позовних вимог від 27.10.2015 розрахунків, нарахування пені здійснювалось позивачем наростаючим підсумком по мірі виникнення заборгованості на відповідну дату з урахуванням погашення боргу, починаючи з 31.01.2014, тобто в межах строку позовної давності для стягнення пені.

Перевіривши вказаний розрахунок пені, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з відповідача пені в сумі 3 278 572,11 грн.

Клопотання відповідача 1 щодо зменшення розміру штрафних санкцій (пені), подане ним під час розгляду справи судом першої інстанції, було правомірно відхилено Господарським судом міста Києва у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю належними та допустимими доказами.

Положеннями статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Так, умовами кредитного договору вже встановлений розмір процентів, що нараховуються на суму кредиту та які підлягають сплаті відповідачем 1, тому норма статті 625 ЦК України щодо стягнення 3% річних на цю суму не підлягає застосуванню. Також законодавством не визначено можливість нарахування процентів на проценти, тому стягнення 3% річних, що нараховані на проценти, розмір яких визначений умовами договору, є необґрунтованим.

За таких умов, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних на суми кредиту в розмірі 212 604,03 грн та 3% річних на проценти за користування кредитом в сумі 25 712,94 грн не підлягають задоволенню.

При цьому, кредитним договором не встановлено розміру процентів, що нараховуються на суми комісії, тому позовні вимоги про стягнення 583,85 грн 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитною лінією є обґрунтованими та підлягають стягненню на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема заставою, порукою.

В забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 29.05.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (в тексті договору - банк) та Холдинговою компанією «АвтоКрАЗ» (в тексті договору - поручитель) було укладено договір поручительства до кредитного договору від 29.05.2008 №75108К7/8 (надалі - договір поручительства).

Згідно з пунктом 3.1. договору поручительства поручитель зобов'язується перед банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання боржником основного зобов'язання, передбаченого кредитним договором, а також відшкодовувати збитки, що виникатимуть внаслідок невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання і в тому числі збитки, понесені банком.

Пунктом 3.2. договору встановлено, що у випадку невиконання боржником основного зобов'язання, передбаченого кредитним договором, банк має право вимагати виконання цього зобов'язання поручителем або звернути стягнення на належне йому майно чи грошові кошти відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

У зв'язку з порушенням умов кредитного договору ТОВ «Краз Лізинг», відповідачу 2 було направлено претензію-вимогу за вих. №075-09/2851 від 11.12.2014, яка отримана ним 15.12.2014, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1,а.с.158).

Враховуючи, що умови договору поручительства передбачають солідарну відповідальність поручителя та боржника, вимоги позивача про стягнення з поручителя солідарно з боржником заявленої суми заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково з урахуванням встановленої суми заборгованості.

При цьому, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані твердження апелянта про припинення договору поруки з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України, та заява ПАТ «АвтоКрАЗ» про сплив строку позовної давності щодо вимог банку до поручителя, подана суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно пункту 8.4. договору поручительства його дія припиняється після повного виконання основного зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умова договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не може вважатися встановленням сторонами строку дії поруки, а тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов'язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що місцевим судом не було враховано, що відповідно до пункту 3.2.2. кредитного договору кінцевим терміном погашення кредиту є 27.05.2011, а тому відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука є припиненою з 01.11.2011 - протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Зміни щодо встановлення кінцевим терміном погашення кредиту 27.05.2016, внесені додатковою угодою від 01.03.2011 №75108К7-7 до кредитного договору, як стверджує апелянт, поручителем не погоджувалися.

Проте вказані твердження скаржника спростовуються положеннями додаткової угоди від 29.05.2011 №75108Р2-2 до договору поручительства, в якій встановлено, що кредитний договір, за виконання якого поручається відповідач 2, укладений зі строком погашення 27.05.2016.

Як було встановлено судом, позивачем було змінено строк виконання основного зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, в результаті чого у зв'язку з вимогою дострокової сплати кредиту та інших платежів строк виконання зобов'язання за кредитним договором було встановлено до 29.12.2014 (включно).

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

За таких умов передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з дня, встановленого позивачем для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Крім того, при застосуванні ч. 4 ст. 559 ЦК України колегією суддів враховано наступне.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина 4 статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті ч. 4 ст. 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову» як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 ГПК України) зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини 4 статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною 2 статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину 4 статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі №6-53цс14.

Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем було встановлено строк дострокового погашення кредиту до 29.12.2014, а отже шестимісячний строк, в межах якого до поручителя може бути пред'явлена вимога за нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, закінчується 29.06.2015.

Як свідчить відмітка канцелярії Господарського суду м. Києва про отримання позовної заяви у цій справі, позов до поручителя - відповідача 2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було подано 30.01.2015, тобто в межах строку, встановленого частиною 4 ст. 559 ЦК України, а відтак, твердження скаржника про припинення поруки є необґрунтованими.

Твердження скаржника про те, що при укладенні між банком та боржником додаткової угоди від 01.02.2012 №75108К7-9 відбулось збільшення обсягу його відповідальності без отримання на це згоди спростовуються положеннями додаткової угоди від 01.03.2011 №75108Р2-2 до договору поручительства, відповідно до якої поручитель зобов'язувався перед банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання боржником основного зобов'язання, передбаченого кредитним договором з всіма доповненнями, які укладені та будуть укладені до договору, а також на визначених кредитним договором умовах, зокрема, з нарахуванням процентів, комісій та інших платежів у відповідності до умов кредитного договору.

Таким чином, сторонами договору поруки погоджено умову про те, що поручитель наперед дає свою згоду відповідати за боржника у випадку зміни основного зобов'язання, навіть якщо така зміна призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в справі №910/1781/15г підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідачів солідарно на користь позивача сума кредиту в розмірі 5 305 051,19 грн, проценти за користування кредитом в сумі 1 243 984,37 грн, комісія в розмірі 22 757,12 грн, пеня за порушення зобов'язань зі сплати кредиту, відсотки і комісія в загальному розмірі 3 278 572,11 грн, 3 % річних за порушення зобов'язання зі сплати комісії в сумі 583,85 грн, та 260 775,97 грн інфляційних втрат. Позовні вимоги про стягнення 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати кредиту в сумі 212 604,03 грн та 3 % річних за порушення зобов'язання зі сплати процентів в сумі 25 712,941 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

За приписами статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 у справі №910/1781/15-г прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 у справі №910/1781/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 у справі №910/1781/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/1781/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий