ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"13" січня 2016 р. Справа № 925/954/15

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

від ДВС: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Кролікофф" на постанови відділу ДВС Маньківського районного управління юстиції у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Агротрейдінг ОІЛ" до товариства з обмеженою відповідальністю "Кролікофф" про стягнення 190 000,00 грн. (ціну позову визначено судом)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 19.06.2015 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 179 000,00 грн. основного боргу та 3800,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

На виконання судового рішення видано наказ від 02.09.2015 року.

14.12.2015 року до суду звернувся відповідач у справі із скаргою від 07.12.2015 року (а.с. 103) на постанови відділу ДВС Маньківського районного управління юстиції від 05.11.2015 року про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчий дій, які просить визнати протиправними та скасувати.

В судове засідання по розгляду скарги з'явився лише представник відповідача-скаржника. Представник позивача та відділу ДВС не з'явилися. Направленою суду заявою від 11.01.2016 року № 24/09-32 державний виконавець просить розгляд скарги провести без своєї участі та відмовити у задоволенні скарги з підстав, викладених у запереченнях на скаргу.

У відповідності до ст. 121-2 ГПК України неявка представників сторін та органу ДВС, які повідомлені належаним чином, не є перешкодою для розгляду скарги по суті.

У судовому засіданні представник відповідача свою скаргу підтримав повністю та просить її задовольнити. Уточненням до формулювання вимог по скарзі представник відповідача просить задовольнити вимоги у вигляді визнання недійсними та скасування спірних постанов.

Вивчивши наявні у справі документи та доводи і заперечення учасників процесу, викладені у поданих суду поясненнях, суд вважає, що скарга підлягає до повного задоволення, виходячи з наступного:

Скаржник-відповідач вказує, що 28.10.2015 року на підставі заяви позивача державним виконавцем відділу ДВС Маньківського управління юстиції було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання наказу господарського суду Черкаської області від 02.09.2015 року у даній справі про стягнення з відповідача на користь позивача 179000,00 грн. боргу та 3800,00 грн. судового збору (а.с. 110).

Відповідач вказує, що він отримав цю постанову лише 03.11.2015 року, оскільки її було вислано відділом ДВС на адресу боржника 31.10.2015 року, що підтверджується відбитком на штемпелі конверта, копію якого подано у справу (а.с. 111).

За доводами відповідача спірні постанови від 05.11.2015 року він отримав лише 01.12.2015 року, що відділом ДВС не заперечено.

В тексті постанови від 28.10.2015 року про відкриття виконавчого провадження прямо вказано, що боржник повинен виконати наказ суду від 02.09.2015 року протягом 7 днів з дня отримання постанови. При невиконанні рішення у наданий для добровільного виконання строк, виконання здійснюється у примусовому порядку із стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних із провадженням виконавчих дій.

Доказів про внесення будь-яких змін до постанови про відкриття виконавчого провадження чи про визнання її частково недійсною - у справу не подано.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 2,5 ст. 25 ЗУ "Про виконавче провадження" державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з ч. 1 ст. 31 вказаного Закону копії постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, які державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Доказів про направлення постанови від 28.10.2015 року про відкриття виконавчого провадження боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення у справі немає.

Як вказано у постанові про відкриття виконавчого провадження від 28.10.2015 року ВП № 49162911 (а.с 110), боржнику державним виконавцем надано 7 днів для добровільного виконання судового рішення з дня отримання постанови. З урахуванням отримання відповідачем постанови в межах 3-денного строку поштового обігу (03.11.2015 року), 7-миденний строк добровільного виконання судового рішення спливає лише 11 листопада 2015 року.

Натомість, у запереченнях на скаргу державний виконавець повідомляє інші відомості про те, що згідно постанови скаржнику було надано термін для самостійного виконання рішення протягом 7-ми днів з дня відкриття виконавчого провадження, тобто до 04.11.2015 року, що не відповідає дійсності.

В даному випадку має місце колізія формулювання документа виконавчого провадження та норми ст. 25 ЗУ "Про виконавче провадження" щодо 7-ми денного терміну виконання рішення "з дня отримання постанови" та "з дня відкриття виконавчого провадження".

При цьому ч. 2 ст. 25 ЗУ "Про виконавче провадження" не містить чіткої вказівки у яких днях (календарних чи робочих) встановлюється строк для добровільного виконання судового рішення.

На думку суду, в даному випадку перевагу слід надати формулюванню постанови про відкриття виконавчого провадження, яка складена державним виконавцем, вимогам якого повинен підкорюватися боржник і до якої не було внесено ніяких виправлень з приводу формулювання її положень.

Таким чином, постанова державного виконавця від 28.10.2015 року ( а.с. 110) є обов'язковою для виконання боржником у строки, які вказано у самій постанові, тобто у 7ми денний термін з часу її отримання боржником.

У запереченнях на скаргу державний виконавець підтверджує, що ним було отримано від боржника копії платіжних доручень на перерахування позивачу:

- 60 000,00 грн. платіжним дорученням № 564 від 26.06.2015 року (а.с. 128);

- 50 000,00 грн. платіжним дорученням № 580 від 15.07.2015 року (а.с. 129);

- 10 000,00 грн. платіжним дорученням № 13900 від 05.11.20145 року (а.с. 130).

З матеріалів справи вбачається, що 09.11.2015 року у відділу ДВС Маньківського РУЮ відповідач направив заяву про те, що за період з 03.04.2015 року по 05.11.2015 року він сплатив на користь позивача 275 512,00 грн. на доказ чого подав банківській виписки, які також на вимогу суду додано і до справи.

У всіх платіжних дорученнях, які боржник подав у справу на загальну суму 334 512,00 грн. (а.с. 120-131) у призначенні платежу вказано, що платіж проводиться на користь позивача за макуху соєву згідно рахунків.

Як вказав боржник, не переконавшись належним чином у виконанні чи невиконанні відповідачем рішення суду у добровільному порядку, 05.11.2015 року державний виконавець прийняв дві оскаржувані постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчий дій на суму 60,00 грн. та про стягнення з боржника виконавчого збору на суму 7 280,00 грн. ( а.с. 113), які відповідач просить скасувати як незаконні.

Як вказано вище, ч. 2 ст. 25 ЗУ "Про виконавче провадження" прямо передбачає, що лише у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення, буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом і про це зазначається у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, підставою для стягнення боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій є виключно початок примусового виконання державним виконавцем судового рішення.

Як встановлено судом, державний виконавець не забезпечив дотримання ним же встановленого у постанові про відкриття виконавчого провадження 7ми денного терміну для добровільного виконання відповідачем судового рішення з моменту отримання постанови від 28.10.2015 року.

Також державний виконавець ніяким чином не попередив боржника про те, що всупереч тексту своєї постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.10.2015 року він очікує від боржника повного проведення добровільного виконання рішення у 7ми денний термін з моменту прийняття постанови, а не з часу її отримання боржником.

Постанова державним виконавцем фактично була надіслана боржнику із порушенням вимог п. 5 ст. 25 ЗУ "Про виконавче провадження" не на наступний робочий день після її прийняття (29.10.2015 року - четвер), а лише 31.10.2015 року ( субота), що з урахуванням поштового пробігу для вручення кореспонденції (03.11.2015 року) відібрало у боржника 6 днів.

Виходячи з цього державний виконавець об'єктивно не був спроможний забезпечити надання боржнику 7ми денного терміну для добровільного виконання судового рішення, навіть якби він намагався дотримати обрахування строків, передбачених ст. 25 ЗУ "Про виконавче провадження" від моменту прийняття постанови про порушення виконавчого провадження.

Отже, на підставі наявних у справі документів суд приходить до висновку, що спірні постанови державного виконавця від 05.11.2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про стягнення виконавчого збору (а.с. 113) взагалі не могли бути прийняті державним виконавцем у вказану дату, оскільки для боржника ще не закінчився встановлений самим же державним виконавцем термін для добровільного виконання судового рішення у 7ми денний термін з часу отримання ним постанови від 28.10.2015 року.

Також станом на 05.11.2015 року у державного виконавця не було ніяких доказів про фактичне отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження.

Як вказано вище, згідно ч. 2 ст. 25 ЗУ "Про виконавче провадження" прямо передбачено, що лише початок примусового виконання судового рішення є підставою для стягнення з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Ч. 1,2 п. 1 ст. 28 ЗУ "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Суд вважає, що з урахуванням системного аналізу норм ЗУ "Про виконавче провадження" для стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчий дій у органу ДВС повинні бути докази про невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений для самостійного його виконання та докази про початок примусового виконання судового рішення.

З витягу Відомостей про виконавче провадження, які суд отримав за реквізитами постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.10.2015 року вбачається, що фактичні виконавчі дії примусового характеру державним виконавцем почали проводитися лише з 14.12.2015 року у виді прийняття постанов про арешт коштів боржника.

Які вчинені дії державного виконавця станом на 05.11.2015 року свідчать про початок примусового виконання судового рішення -- суду не пояснено та не підтверджено доказами.

Представник відповідача звертає увагу на те, що всі кошти на користь позивача в погашення боргу за рішенням суду у даній справі були сплачені ним добровільно і напряму позивачу та без застосування з боку органу ДВС жодних примусових дій. Заперечень проти цього органом ДВС суду не подано.

У справу надано засвідчений банківською установою примірник платіжного доручення № 13987 від 13.11.2015 року про сплату на користь позивача 3800,00 грн. судового збору ( а.с. 132).

На підставі наданих у справу засвідчених примірників платіжних доручень про перерахування на користь позивача коштів в погашення боргу і судових витрат, відповідач вважає свої обов'язки повністю виконаними.

Також представник вказав, що 19.11.2015 року у відділ ДВС Маньківського РУЮ ним було здано клопотання позивача про повернення виконавчого документа в зв'язку із повним погашенням боргу по справі та судового збору ( а.с. 134-135), однак відділ ДВС жодних дій для закінчення виконавчого провадження не вчинив.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 26.12.2003 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" роз'яснено, що відповідно до статей 45, 46 Закону N 606-XIV витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово. Суд може визнати стягнення виконавчого збору необґрунтованим, якщо встановлений державним виконавцем строк для добровільного виконання рішення не узгоджувався зі строками, встановленими в ч. 2 ст. 24 Закону N 606-XIV, і був нереальним.

Щодо стягнення витрат на проведення виконавчий дій суд зазначає, що на вимогу суду у справу не надано доказів фактичного понесення таких витрат органом ДВС та не обґрунтовано їх розмір на суму 60,00 грн.

Таким чином прийняті постанови відділу ДВС Маньківського районного управління юстиції від 05.11.2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про стягнення виконавчого збору не відповідають положенням ЗУ "Про виконавче провадження".

До аналогічного висновку прийшов і Вищий господарський суд України при розгляді справи № 38/146 (за позовом публічного акціонерного товариства "ДТЕК "Донецькобленерго" до комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" про стягнення коштів). Зокрема у постанові від 02 грудня 2015 року викладено висновки, що "сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання (правова позиція з цього питання викладена Верховним судом України в постанові від 28.01.2015 у справі № 924/205/13-г). Таким чином, після спливу строку, наданого боржнику на добровільне виконання рішення суду та перед винесенням постанови про стягнення виконавчого збору державний виконавець мав пересвідчитися в отриманні боржником постанови про відкриття виконавчого провадження та в тому, що судове рішення не виконано боржником добровільно. Сторона виконавчого провадження, яка не була повідомлена належним чином про відкриття виконавчого провадження, не володіє об'єктивною інформацією стосовно руху виконавчого провадження та строків для добровільного виконання судового рішення, у зв'язку з чим у боржника відсутня можливість здійснення своєчасного добровільного виконання судового рішення та планування майбутніх витрат.

Суд відхиляє заперечення органу ДВС про те, що боржник не скористався своїми правами на підставі ст. 35 ЗУ "Про виконавче провадження" та не просив про відкладення провадження виконавчих дій, якщо він невчасно отримав виконавчий документ та через це був позбавлений можливості скористатися своїми правами згідно вказаного Закону. При цьому суд керується встановленою обставиною дотримання відповідачем 7-ми денного терміну на добровільне виконання судового рішення, на що йому було надано право постановою державного виконавця від 28.10.2015 року про відкриття виконавчого провадження. Зміни до цієї постанови державними виконавцем не вносилися і строки добровільного виконання та їх обрахунки - не змінювалися. Тому у відповідача не було потреби у продовженні строків на добровільне виконання судового рішення.

З урахуванням уточнень до скарги, відповідач просить визнати недійсними та скасувати постанови державного виконавця від 05.11.2015 року про стягнення з відповідача ТОВ "Кролікофф" виконавчого збору та витрат на проведення виконавчий дій.

Суд вважає такі вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного:

Ст. 83 ЗУ "Про виконавче провадження" дозволяє начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

У відповідності до п. 9.13. постанови Пленуму ВГСУ від 17 жовтня 2012 року N 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" вказано, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що вимоги скаржника про визнання недійсними та скасування постанов органу ДВС є правомірними, та найбільш повно захистять порушені права відповідача у ситуації, що склалася.

Керуючись ст. 121-2 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Кролікофф" від 07.12.2015 року (зареєстрована судом 14.12.2015 року) - задовольнити повністю.

2. Визнати недійсними та скасувати прийняті відділом ДВС Маньківського районного управління юстиції у виконавчому провадженні № 49162911:

- постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 05.11.2015 року та

- постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 05.11.2015 року.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено в установленому порядку.

Суддя Н.М. Спаських