ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.01.16р. Справа № 904/10161/15

За позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ), м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінко-Дніпро", м. Дніпропетровськ

про відшкодування в порядку регресу витрат в сумі 25 500,00 грн.

Суддя Назаренко Н.Г.

Секретар судового засідання Гриценко І.О.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: ОСОБА_1 представник - дов. б/н від 04.01.2016р.

СУТЬ СПОРУ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) звернулось до господарського суду з позовом в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінко-Дніпро" кошти у розмірі понесених витрат, а саме 25 500, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до умов полісу № DС/6930488 від 18.03.2010 року Моторно (транспортним) страховим бюро України 26.08.2010 року виплачено страхове відшкодування ОСОБА_2 у сумі 25 500,00 грн., на підтвердження чого позивач надав копію платіжного доручення № 3498 від 26.08.2010 року.

У якості підстави здійсненого відшкодування посилається на страховий випадок - майнову шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 18.03.2010 року о 23:05 год. у дворовому проїзді на вул. К. Лібкнехта у м. Дніпропетровську через порушення водієм автомобіля Мерседес Бенц, державний номерний знак НОМЕР_1, Правил дорожнього руху України, що спричинило пошкодження транспортного засобу "Нісан", державний номер НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_2

У судове засідання представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, у відзиві на позов зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки, статтею 257 ЦК України встановлено строк позовної давності в три роки. Позивачем позов подано 18.11.2015р., коли строк позовної давності сплинув 26.08.2013р.

Ухвалою суду від 21.12.2015р. розгляд справи відкладався на 12.01.2016р.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу не подавалось.

У судовому засіданні 12.01.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вислухавши представника відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

18.03.2010 року о 23:05 год. у дворовому проїзду по вул. К. Лібкнехта, м. Дніпропетровськ сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Мерседес Бенц", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю Грінко-Дніпро на праві власності і перебував під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля "Нісан", державний номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_2

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2010 року встановлено, що водій ОСОБА_3, який керував автомобілем "Мерседес Бенц", під час руху заднім ходом не переконався в безпеці свого маневру та скоїв наїзд на припаркований позаду автомобіль Нісан, державний номер НОМЕР_2, що спричинило пошкодження транспортного засобу та чим порушив п. 10.9 Правил дорожнього руху України.

Судом визнано ОСОБА_3І винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП з накладенням на нього штрафу на користь держави у сумі 340,00 грн. (а.с. 20).

На дату скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди ТОВ Грінко-Дніпро (далі відповідач), як власник транспортного засобу "Мерседес Бенц", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, не мав чинного договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

18.03.2010р. між ЗАТ "СК "ПРОВІДНА" та ОСОБА_4 (власником автомобіля "Нісан", державний номер НОМЕР_2) підписано поліс № DС/6930488 (а.с. 15).

Згідно звіту про визнання вартості матеріального збитку № 269/10, дата оцінки 02.08.2010р., проведеного оцінювачем ОСОБА_5, сума збитків становить 35 101,78 грн. (21-30).

Зазначена шкода, особисто винуватцем ДТП, не була відшкодована постраждалому.

За статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Пунктом 35.1. статті 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, подає страховику (або якщо страховик невідомий - МТСБУ) відповідну заяву.

Власник пошкодженого автомобіля, з метою отримання відшкодування звернувся до позивача з відповідною заявою (а.с. 18-19).

Статті 979 Цивільного кодексу України та 16 Закону України "Про страхування" визначають, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування є обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у частині відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України відповідно до Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон).

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону).

Відповідно до статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до умов полісу № DС/6930488 від 18.03.2010 року Моторно (транспортним) страховим бюро України 26.08.2010 року виплачено страхове відшкодування ОСОБА_2 у сумі 25 500 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 3498 від 26.08.2010 року (а.с. 49).

Статтею 1191 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до пунктів 38.2, 38.2.1 статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 29 Закону України "Про дорожній рух" до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов'язковому технічному контролю, пройшов такий контроль.

Статтею 33 цього ж Закону передбачено, що технічний стан транспортних засобів, що перебувають в експлуатації, у частині, що стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, має відповідати правилам, нормативам і стандартам, затвердженим у встановленому порядку.

Обов'язок щодо забезпечення належного технічного стану транспортних засобів покладається на їх власників або інших осіб, які їх експлуатують, згідно з чинним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним трудових (службових) обовязків.

Таким чином, з аналізу зазначених правових норм вбачається, що позивач після виплати страхового відшкодування має право регресних вимог до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Враховуючи, що Відповідач не здійснив відшкодування понесених позивачем витрат (збитків), у останнього виникло право на стягнення 25 500,00 грн. в примусовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що сплата страхового відшкодування відбулася 26.08.2010р. (а.с.49), а з позовом позивач звернувся лише 24.11.205р.

Тобто, з позовом про відшкодування в порядку регресу витрат у сумі 25 500,00 грн. позивач звернувся до суду пропуском позовної давності (більш ніж на 2 роки) - до спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини пятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з обєктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. (п. 2.2. постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13р. № 10).

Тобто, позивач повинен довести належними та допустимими доказами поважність пропуску строку позовної давності.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить поновити строк позовної давності, однак, при цьому не навів жодного пояснення в обґрунтування свого клопотання, у звязку з чим у суду відсутні правові підстави для поновлення пропущеного строку.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013р. № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону N 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України "Про страхування" встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не має права вимагати від завдавача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику у зв'язку з порушенням умов договору страхування.

Відповідно до приписів п.2.2. Пленуму ВГСУ від 29.05.13р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у звязку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За приписом частини шостої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за регресними зобовязаннями починається від дня виконання основного зобовязання. Тому, зокрема, право страховика за договором страхування на подання до суду регресного позову про стягнення з винної особи коштів, виплачених страховиком як страхове відшкодування, виникає з моменту сплати такого відшкодування, а не з моменту виникнення страхового випадку (п. 4.6 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13р. № 10).

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Виходячи з положень ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, обов'язок щодо доведення наявності складу цивільного правопорушення, наявність всіх елементів якого є обов'язковою передумовою деліктної відповідальності, покладається на прокурора та позивача, чого ними зроблено не було.

Враховуючи викладене у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 32-34, 36, 43-44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення, оформленого

відповідно до вимог ст. 84 ГПК України,

- 15.01.2016р.

Суддя ОСОБА_6