РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2016Справа №906/1443/15
За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

про стягнення 24986,88 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення коштів з відкритого у банку Відповідача рахунку Позивача у зв'язку з невиконанням Відповідачем умов договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування, а також штрафних санкцій за таке невиконання.

Відповідач відзиву на позов не подав, у судові засідання представників не направив, хоча судом були вчинені всі дії щодо належного повідомлення Відповідача про призначення справи до розгляду в засіданні суду, оскільки ухвали суду надсилалися на адресу місцезнаходження Відповідача згідно відомостей з ЄДРЮО та ФОП, тому будь-які несприятливі наслідки такого ненаправлення повноважних представників покладаються на Відповідача відповідно.

Позивач також з не повідомлених суду причин повноважного представника у засідання не направив.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18. Суд приймає до уваги, що явка представників сторін у засідання обов'язковою не визнавалась. Клопотань про відкладення розгляду справи, призначеного на 11.01.2016, не надходило, та перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні.

При цьому судом враховано, що закінчився встановлений ст. 69 ГПК України строк вирішення спору. Отже, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України, здійснює розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача, який приймав участь у минулому судовому засіданні, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного 21.08.2007 між Банком (Відповідач) та Клієнтом (Позивачем) Договору № 9526 Банк відкрив Клієнту поточний рахунок у національній валюті та зобов'язувався здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, у тому числі в системі «Клієнт-Банк» на підставі окремого договору, та зокрема, Банк зобов'язався виконувати розрахункові операції за дорученням Клієнта, вести комплексне розрахунково-касове обслуговування та проводити розрахункові та касові операції по рахунку Клієнта у порядку та на умовах, що передбачені діючим законодавством.

Даний Договір є чинним (пункт 8.1), у встановленому законом порядку недійсним не визнавався. Зворотного матеріали справи не містять.

З пояснень Позивача та доданих ним до позову письмових доказів вбачається, що Позивачем у січні 2015 року було ініційовано грошовий переказ, для чого подано на виконання Банку платіжне доручення № 2 від 30.01.2015 (копія з відміткою банку про отримання залучена до справи), однак платіжне доручення Клієнта Банком не було виконане.

З часу подання платіжного доручення до Банку воно виконано не було, у тому числі всупереч зверненням та проханням Позивача, і сума коштів з рахунку Позивачу також повернута не була. Зворотного матеріали справи не містять. Претензію Позивача щодо причин невиконання платіжного доручення Відповідач залишив без відповіді по суті питання, надавши лише загальні пояснення щодо намагання вирішити проблему.

Отже, у встановлені Договором строки та всупереч ст.ст. 525, 526, 530, 1066, 1068 ЦК України, ст.ст. 8, 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розпорядження Позивача (платіжне доручення № 2 від 30.01.2015) Банком виконане не було.

Вказаним невиконанням було порушене майнове право Позивача на вільне володіння та розпорядження належним останньому майном, яким, у розумінні статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти, у т.ч., враховуючи положення ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які існують у формі записів на поточному рахунку позивача, відкритому в Банку.

Однак, позов до Банку не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Так, на підставі постанови Правління НБУ від 17.09.2015 № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією ФГВФО було прийнято рішення від 17.09.2015 № 171, згідно з яким у Банку з 18.09.2015 по 17.12.2015 (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17.12.2015 № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 18.12.2015 № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою, і не потребує доказуванню.

Таким чином, на час розгляду в суді даного спору відбувається ліквідація Банку.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах, тому у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми указаного Закону є спеціальними, а Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 2 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Виходячи зі змісту статей 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Згідно з частиною 4 статті 49 цього Закону у судовому порядку підлягають вирішенню будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів.

Таким чином, після початку процедури ліквідації Банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом, порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону.

Зазначене є підставою для відмови у даному позові як у частині заявленої до стягнення суми основної заборгованості, так і нарахованих на неї санкцій, які також є кредиторськими вимогами.

При цьому, суд зауважує, що Позивач може захистити свої майнові права за Договором банківського рахунку в порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У випадку необґрунтованої відмови в акцептуванні вимоги Позивача та включенні її до реєстру вимог кредиторів, Позивач на підставі частина 4 статті 49 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вправі буде звернутися до суду з відповідним позовом.

Судовий збір, у зв'язку з відмовою у позові, відповідно до ст. 49 ГПК України Позивачу не відшкодовується.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.01.2016

Суддя Сташків Р.Б.