КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р. Справа№ 910/26365/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Тищенко А.І.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Панченко І.В.;

від відповідача-1: Назаренко Н.Г.;

від відповідача-2: Кулачук М.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Корса-Фуд

Спешелтіс"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.02.2015р.

у справі №910/26365/14 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Корса-Фуд

Спешелтіс"

до 1) Державної виконавчої служби України

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг"

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен

Банк Аваль"

про зняття арешту

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної виконавчої служби України (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" (далі - відповідач-2) та Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (далі - відповідач-3) про звільнення з-під арешту, накладеного відділом примусового виконання Державної виконавчої служби України у виконавчому провадженні №44357889, належне позивачу майно, а саме: транспортний засіб - Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок неправомірних дій відповідача-1 порушуються права позивача на володіння та розпорядження спірним транспортним засобом. Звернення позивача до відповідача-1 з приводу зняття арешту було залишено без належного реагування, що й зумовило звернення позивача за захистом своїх прав до суду.

Відповідач-1 проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача. Зокрема, відповідач-1 наголошував на наступному:

- в провадженні відповідача-1 перебуває зведене виконавче провадження ЗВП №44686885 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 10.09.2013р. №5023/5362/12 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" заборгованості у розмірі 51 508 321,29 грн. та наказу Господарського суду міста Києва від 21.10.2013 №910/7921/13 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованості у розмірі 19 774 280,64 грн.;

- відповідно до ст. ст. 17-19, 21, 25 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.10.2013р. та від 13.08.2014р. (ВП №40455748 та ВП № 44357889);

- 13.08.2014р. державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №44357889, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг", та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, належного боржнику;

- згідно з відповіддю ВРЕР-13 УДАІ в м. Києві від 20.08.2014р. №10/2112 транспортний засіб, який позивач просить звільнити з-під арешту належить боржнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг".

Відповідач-2 явку представника у судові засідання Господарського суду міста Києва не забезпечив, відзиву на позов не надав, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у ній матеріалами.

Відповідач-3 проти позову заперечував, зазначаючи наступне:

- між відповідачем-2, як позичальником, та відповідачем-3, як кредитором, було укладено кредитний договір №010/08/4062 від 05.09.2008р., за умовами якого відповідач-3 надав відповідачу-2 кредит у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 9 473 811,31 дол. США;

- оскільки відповідач-2 не виконував свої зобов'язання перед відповідачем-3 за кредитним договором, відповідач-3 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача-2 заборгованості рішенням Господарського суду міста Києва від 16.07.2013р. у справі №910/7921/13 позов відповідача-3 було задоволено;

- 13.08.2014р. відповідачем-1 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва у справі №910/7921/13 та постанову про арешт майна боржника і оголошення заборони на його відчуження;

- 09.09.2014р. державним виконавцем було винесено постанову про приєднання виконавчого провадження по наказу у справі №910/7921/13 до зведеного виконавчого провадження, а постановою від 18.09.2014р. виконавче провадження було зупинено у зв'язку з порушенням 28.10.2013р. провадження у справі №924/1282/13 про банкрутство відповідача-2 та введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів;

- з позовної заяви, яка розглядається у даній справі вбачається, що датою сплати залишкової вартості спірного транспортного засобу є 16.12.2013р., тобто вже після відкриття виконавчого провадження по наказу у справі №910/7921/13 та накладення арешту на рухоме майно і порушення провадження у справі про банкрутство відповідача-2;

- задоволення позову може порушити права відповідача-3, оскільки рішення про стягнення кредитної заборгованості з відповідача-2 на користь відповідача-3 було винесено ще 16.07.2013р. і відповідач-3 має першочергове право на задоволення своїх кредиторських вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р. у справі №910/26365/14 (том справи - 1, аркуші справи - 170-173) в задоволенні позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р. у справі №910/26365/14 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач зазначав наступне:

- у позивача відсутні підстави та необхідність для визнання права власності, проте право на захист своєї власності у вигляді вимоги щодо зняття арешту наявне у відповідності до ст. 391 ЦК України та ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження";

- рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014р. у справі №924/387/14 визнано право власності позивача на спірний автомобіль;

- спір не підлягає вирішенню в порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивач не є стороною виконавчого провадження;

- правова позиція позивача підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 24.12.2013р у справі №910/24099/13, яке залишено без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2014р. та Вищого господарського суду України від 08.07.2014р.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 238-244) рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р. у справі №910/26365/14 було скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено повністю. Звільнено з-під арешту, накладеного відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України у виконавчому провадженні №44357889, належне позивачу майно, а саме: транспортний засіб "Chevrolet Aveo 1.6", білого кольору, 2008 випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, державний реєстраційний номер АА 9562 НР.

Постановою Вищого Господарського суду України від 21.09.2015р. у справі №910/26365/14 (том справи - 2, аркуші справи - 21-25) постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015р. у справі №910/26365/14 було скасовано, а справу №910/26365/14 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При цьому Вищий господарський суд України в своїй постанові зазначав наступне:

- скасовуючи рішення місцевого господарського суду, Київський апеляційний господарський суд не з'ясував, чи було оформлено право власності на спірний транспортний засіб у встановленому чинним законодавством України за позивачем на час виникнення спору;

- Київський апеляційний господарський суд не дослідив наявну в матеріалах справи довідку ВРЕР-13 УДАІ в м. Києві від 20.08.2014 №10/2112 про те, що згідно даних автоматизованої інформаційної системи ВРЕР-13 УДАІ в м. Києві станом на 23.08.2014 спірний транспортний засіб зареєстровано за власником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" (відповідач-2), що піддає сумніву факт права власності позивача на зазначений автомобіль.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015р. (головуючий суддя Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Коротун О.М.) апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10.11.2015р. (том справи - 2, аркуші справи - 28-29).

В судовому засіданні 10.11.2015р., на підставі ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, головуючий суддя Сулім В.В. заявив самовідвід від розгляду апеляційної скарги позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р. у справі №910/26365/14.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015р. заяву судді Київського апеляційного господарського суду Суліма В.В. про самовідвід від розгляду справи №910/26365/14 було задоволено (том справи - 2, аркуші справи - 38-39).

За результатами повторного авторозподілу справу №910/26365/14 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Новікова М.М. (том справи - 2, аркуш справи - 40).

Розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Тищенко А.І. (том справи - 2, аркуш справи - 41).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015р. апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Тищенко А.І. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 07.12.2015р. (том справи - 2, аркуші справи - 42-43).

В судове засідання 07.12.2015р. з'явилися лише представники позивача та відповідача-3. Представники відповідача-1 та відповідача-2 не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 18.01.2016р.

14.01.2016р. від позивача надійшла заява, в якій він зазначав про те, що арешт на спірне майно було накладено Державною виконавчою службою України згідно виконавчого провадження №44357889, однак вказане виконавче провадження було об'єднано в зведене виконавче провадження ЗВП №44686885. З урахуванням наведеного, позивач просив суд вказувати номер виконавчого провадження саме як ЗВП №44686885.

В судовому засіданні 18.01.2016р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р. у справі №910/26365/14 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні 18.01.2016р. представники відповідача-1 та відповідача-3 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача-2 в судове засідання 18.01.2016р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 18.01.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1 та відповідача-3, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарським судом Хмельницької області розглядалася справа №924/387/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" про визнання права власності на транспортний засіб - Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР, свідоцтво про реєстрацію №ААС393217 від 09.09.2008р.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014р. у справі №924/387/14 позов було задоволено, визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс" право власності на вищевказаний транспортний засіб (том справи - 1, аркуші справи - 35-38).

З метою реєстрації транспортного засобу Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР, позивач звернувся з відповідною заявою до органів ДАІ, в ході розгляду якої йому стало відомо про те, що на вказаний транспортний засіб накладено арешт органом Державної виконавчої служби.

Позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з листом вих.№01/10 від 01.10.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 40), в якому просив повідомити підстави накладення арешту на належний позивачу транспортний засіб Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР та зняти арешт.

Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в листі №14-0-34-5920/2/15 від 08.10.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 41) повідомив позивача про існування виконавчого провадження про стягнення заборгованості з відповідача-2 (Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг», а також накладення арешту на майно відповідача-2. Водночас, Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України довів до відома позивача, що у разі, якщо він вважає себе, а не боржника власником спірного майна, то позивач може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що постановою Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 13.08.2014р. ВП №44357889 (том справи - 1, аркуш справи - 91) під час виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.10.2013р. у справі №910/7921/13 було накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг» у межах суми звернення стягнення у розмірі 19 774 280,64 грн. Вказаною постановою було накладено арешт і на майно, яке не належало боржнику, а саме на транспортний засіб Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просив суд звільнити з-під арешту, накладеного відділом примусового виконання Державної виконавчої служби України у виконавчому провадженні №44357889, вищевказаний транспортний засіб, який належить на праві власності позивачу.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально не підтвердженими. При цьому, суд зазначав наступне:

- нормами чинного законодавства нерозривно пов'язано звернення особи до суду з вимогою про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту;

- окреме звернення особи до господарського суду з позовом про зняття арешту з майна не передбачено законом, оскільки законом встановлений певний порядок зняття арешту з майна особи, яка вважає себе власником майна;

- якщо зняття арешту з майна не пов'язано зі спором про право на це майно, особа, яка вважає себе власником спірного майна, доказом чого є відповідні документи, повинна звернутися до державної виконавчої служби з вимогою про зняття арешту зі спірного майна. У випадку відмови державної виконавчої служби у знятті арешту з майна, що мало місце по даній справі, доказом чого є відмова у знятті арешту з транспортного засобу позивача, який належить на праві власності позивачу, що підтверджується рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014р. у справі №924/387/14, останній повинен був звернутися до господарського суду з вимогою про оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби;

- спори про зняття арешту з майна, яке не пов'язано зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги про звільнення з-під арешту, накладеного в межах виконавчого провадження, належного позивачу майна.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 1 названого Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

В ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» наведено порядок зняття арешту з майна, згідно з яким особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З наведеного випливає, що особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, повинна спочатку визнати за собою право власності на спірне майно та, як наслідок, звертатися до суду з вимогою про зняття арешту з вказаного майна.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив про те, що окреме звернення особи до господарського суду з позовом про зняття арешту з майна не передбачено законом, оскільки законом встановлений певний порядок зняття арешту з майна особи, яка вважає себе власником майна.

Водночас, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що діюче законодавство України не містить заборони (імперативної норми) щодо звернення до суду окремо з позовами про визнання права власності на майно та про зняття з нього арешту.

Окрім того, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 12 Господарського процесуального кодексу України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах (аналогічна правова позиція наведена в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003р. "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження").

Скасовуючи постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015р. у справі №910/26365/14, Вищий господарський суд України в своїй постанові від 21.09.2015р. (том справи - 2, аркуші справи - 21-25) зазначав про те, що суд апеляційної інстанції не з'ясував, чи було оформлено право власності на спірний транспортний засіб у встановленому чинним законодавством України за позивачем на час виникнення спору.

З цього приводу судом було встановлено, що право власності є основним речовим правом. Власник майна на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається ним. Право власності виникає на підставі юридичних фактів, визначених у законодавстві, що прийнято називати способами виникнення права власності.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.3 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Факт належності позивачу права власності на майно підтверджено рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014 року у справі №924/387/14, яке на день розгляду даної справи набрало законної сили.

Як уже зазначалося вище, рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014р. у справі №924/387/14 було визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс" право власності на спірний транспортний засіб - Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР (том справи - 1, аркуші справи - 35-38). Даним рішенням, зокрема, було встановлено наступне:

- між Товариством з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" було укладено договір фінансового лізингу №917 від 28.08.2008р., в п.п.6.4, 12.5 якого сторони передбачили, що лізингоодержувач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс") має пріоритетне право набути після закінчення терміну дії цього договору і при виконанні його умов у власність предмет лізингу, сплативши лізингодавцю (Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг") залишкову вартість транспортного засобу, вказану у Плані лізингу. Лізингоодержувач може набути право власності на транспортний засіб за договором купівлі-продажу, який стає додатком до цього договору з моменту його підписання сторонами. Право власності на предмет фінансового лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної суми лізингових платежів на дату переходу права власності на транспортний засіб та залишкової вартості згідно з цим договором, але не раніше 12 місяців від дати надання транспортного засобу;

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" всупереч вимог укладеного договору відмовився укладати з Товариством з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс" договір купівлі-продажу транспортного засобу або іншим встановленим законом способом оформляти передачу транспортного засобу у власність Товариства з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс", чим порушив взяті на себе зобов'язання по договору фінансового лізингу №917 від 28.08.2008р. щодо передачі лізингоодержувачу транспортного засобу у власність після сплати останнім всіх лізингових платежів;

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс" у встановленому законом порядку набуло право власності на транспортний засіб Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР, свідоцтво про реєстрацію №ААС393217 від 09.09.2008р.;

- транспортний засіб було передано лізингоодержувачу (Товариству з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс") та знаходився у нього в користуванні згідно акту прийому-передачі від 28.08.2008р. (додаток №2 до договору №917 від 28.08.2008р., підписаний сторонами, скріплений печатками);

- за договором фінансового лізингу №917 від 28.08.2008р. позивач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс") свої зобов'язання виконав вчасно та в повному обсязі, а тому ухилення відповідача (Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг") від виконання зобов'язань по передачі транспортного засобу у власність позивачу свідчить про невизнання права власності на предмет лізингу з боку відповідача, а відтак - про порушення прав та законних інтересів позивача, як власника.

Згідно з листом Господарського суду Хмельницької області від 05.06.2014р. №924/387/14/5648/14 (том справи - 1, аркуш справи - 39) вказане судове рішення набрало законної сили 04.06.2014р.

Відповідно до ч.3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наразі рішення Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014р. у справі №924/387/14 є чинним, у встановленому законодавству порядку змінено або скасовано не було. Доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції надано не було.

Відповідно до ч.1 ст. 4-5 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Згідно з наданими суду поясненнями, з метою здійснення реєстрації права власності у встановленому законодавством порядку позивач звернувся в липні 2014 року з відповідною заявою до органів ДАІ, в ході розгляду якої йому стало відомо про те, що на вказаний транспортний засіб накладено арешт органом Державної виконавчої служби.

В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд зазначив про те, що нормами чинного законодавства нерозривно пов'язано звернення особи до суду з вимогою про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту.

Однак, враховуючи, що за позивачем вже визнано право власності на спірний транспортний засіб у судовому порядку (рішення Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014р. у справі №924/387/14), у позивача відсутні підстави та необхідність повторно звертатися до суду з позовом про визнання права власності на вказане майно.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015р. у справі №910/26365/14, Вищий господарський суд України в своїй постанові від 21.09.2015р. зазначав про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив наявну в матеріалах справи довідку ВРЕР-13 УДАІ в м. Києві від 20.08.2014р. №10/2112 про те, що згідно з даними автоматизованої інформаційної системи ВРЕР-13 УДАІ в м. Києві станом на 23.08.2014р. спірний транспортний засіб зареєстровано за власником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" (відповідач-2), що піддає сумніву факт права власності позивача на зазначений автомобіль.

Дійсно, в матеріалах справи наявна довідка ВРЕР-13 УДАІ в м. Києві від 20.08.2014р. №10/2112 (том справи - 1, аркуші справи - 151-152), в якій зазначено про те, що власником спірного транспортного засобу є відповідач-2, а не позивач.

Проте, як уже зазначалося вище, право власності позивача на транспортний засіб Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР було встановлено в судовому порядку рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014р. у справі №924/387/14 і названа обставина не підлягає доведенню у розумінні ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з наданими суду поясненнями позивач не зміг здійснити реєстрацію спірного транспортного засобу саме у зв'язку з накладенням на це майно арешту органом Державної виконавчої служби, вимоги про зняття якого є предметом розгляду у даній справі.

В своєму рішенні місцевий господарський суд зазначив про те, що позивач повинен був звернутися до господарського суду з вимогою про оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби в порядку, встановленому ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України.

Однак, як вірно зазначив позивач в апеляційній скарзі, нормами ч.1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

З наведеного випливає, що право на звернення зі скаргами на дії органу Державної виконавчої служби на підставі вищезгаданої статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України можуть лише сторони у відповідній справі та прокурор.

З матеріалів справи вбачається, що арешт на спірний транспортний засіб було накладено в процесі виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.10.2013р. у справі №910/7921/13. Натомість позивач не був стороною або учасником судового процесу в названій справі, а відтак він не має права звертатися зі скаргою на дії державного виконавця, який здійснює виконання наказу у справі №910/7921/13.

Доводи відповідачів про те, що в даному випадку вимога позивача про зняття арешту з транспортного засобу є публічно-правовим спором, у зв'язку з чим такий спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Аналіз діючого законодавства свідчить про те, що господарським судам підвідомчі на загальних підставах справи зі спорів, які пов'язані з визнанням права на майно, на яке накладено арешт, і про зняття з нього арешту та з розглядом позовів до юридичної особи, яка зобов'язана здійснити стягнення коштів з боржника у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи (ст. ст. 60 і 87 Закону України "Про виконавче провадження"), за умови, коли сторонами у судовому процесі є підприємства чи організації у розумінні ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (аналогічна правова позиція викладена в п.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011р. "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам").

В ст. ст. 6, 11 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Порядок накладення арешт і вилучення майна боржника визначено в ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження", згідно з якою арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Тобто, право накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження надається безпосередньо у випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику.

В процесі перегляду даної справи судом було встановлено, що за позивачем було визнано право власності на спірний транспортний засіб на підставі судового рішення, яке набрало законної сили більше ніж за два місяці до винесення постанови Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 13.08.2014р. ВП №44357889 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно з якою накладено арешт на належний позивачу на праві власності транспортний засіб Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР.

Враховуючи, що виникнення права власності на майно водночас передбачає припинення цього права у іншого суб'єкта, колегія суддів дійшла висновку про те, підстави виникнення права власності на спірне майно розглядаються водночас і як підстави припинення цього права у попереднього власника.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірний транспортний засіб не перебуває у власності відповідача-2 (Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг"), а тому не може бути використаним для задоволення вимог стягувача у відповідному виконавчому провадженні (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 08.07.2014р. у справі №910/24099/13).

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачами не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування доводів, викладених у позові, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги підтвердились під час розгляду даної справи, що в свою чергу свідчить про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи, а також невірне застосування норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням наведених обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р. у справі №910/26365/14 - скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Зважаючи на задоволення як позову, так і апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за їх подання покладаються на відповідача-1.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 32-34, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р. у справі №910/26365/14 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р. у справі №910/26365/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

3. Звільнити з-під арешту, накладеного відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України у виконавчому провадженні №44357889 (об'єднано у зведене виконавче провадження ЗВП №4486885), належне Товариству з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс" (04050, м. Київ, вул. Артема, 103; ідентифікаційний код 34819307) майно, а саме: транспортний засіб "Chevrolet Aveo 1.6", білого кольору, 2008 випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, державний реєстраційний номер АА 9562 НР.

4. Стягнути з Державної виконавчої служби України (04053, м. Київ, вул. Артема, 73, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс" (04050, м. Київ, вул. Артема, 103, ідентифікаційний код 34819307) 1 218,00 грн. (одну тисячу двісті вісімнадцять гривень 00 копійок) судового збору за подання позовної заяви та 609,00 грн. (шістсот дев'ять гривень 00 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи № 910/26365/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Тищенко

А.І. Мартюк