ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2016 р. Справа № 910/29486/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Ярошенко В.П. при секретарі Бєловій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом приватного підприємства "Кондитерський магазин" м. Київ

до: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м. Херсон

про визнання договору дійсним

за участю представників сторін:

від позивача - не прибули

від відповідача - уповноважена особа ОСОБА_2, довір. від 09.11.2015р.

Приватне підприємство "Кондитерський магазин" (позивач) звернулося до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідач), яким просить визнати дійсним договір оренди № 2 від 07.09.2012р. нежитлового приміщення кафе загальною площею 143,7 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою від 22.12.2015р. розгляд справи відкладався.

Позивач в засідання суду не прибув, надіславши електронною поштою клопотання, в якому просить залишити позов без розгляду на підставі п.5 ст.81 ГПК України.

Відповідач з приводу заявленого клопотання заперечує, наполягає на розгляді справи по суті.

Суд відхиляє клопотання позивача про залишення позову без розгляду, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5 ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

Суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для розгляду справи по суті.

До того ж, клопотання позивача надійшло до суду електронною поштою, а відповідно до п. 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації від 20.02.2013р. № 28, документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

Відповідач в судовому засіданні та згідно до відзиву на позовну заяву позовні вимоги не визнає, мотивуючи відсутністю правових підстав для їх задоволення, позовну заяву вважає такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, просить відмовити в задоволенні позову. Крім того, відповідач просить суд визнати договір оренди № 2 від 07.09.2012 р. недійсним відповідно до ст. 83 ГПК України.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд -

в с т а н о в и в:

Між приватним підприємством "Кондитерський магазин" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір оренди № 2 від 07 вересня 2012 р. (далі договір), відповідно до якого позивач передає, а відповідач приймає у строкове платне користування нерухоме майно - нежитлове приміщення кафе загальною площею 143,7 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2.1. відповідач вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та

акта приймання-передачі майна.

Позивач зазначає, що між сторонами 07 жовтня 2012 року був підписаний акт приймання - передачі об'єкту оренди, в якому зазначається про хороший стан приміщення.

Відповідно до п. 3.1. даного Договору орендна складає 40 000 грн. на місяць.

Згідно з п. 11.1 договору строк оренди встановлений п'ять років.

Позивач, з посиланням на положення п.6 ст. 283 ГК України, ст. 204, ч.3 ст. 218, ч. 2 ст. 220 ЦК України вважає, що договір оренди № 2 має всі істотні умови притаманні договору оренди, а часткова оплата здійснена відповідачем, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків, свідчать про його укладення, а відтак, є підстави для визнання його дійсним.

Аналізуючи надані по справі докази, оцінюючи їх в сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 793 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ч.1ст.794 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації.

Частиною другою ст. 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися стосовно усіх істотних умов договору і це підтверджується письмовими доказами та відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Правила статті 220 Цивільного кодексу України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.04.2011 № 2-17/604-2009, в абзаці другому п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9, п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013 № 11.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач у своєму позові визнає ту обставину, що саме він ухилився від нотаріального посвідчення та державної реєстрації оспорюваного договору № 2, що ще раз вказує про його недійсність.

Щодо вимог відповідача про визнання договору оренди № 2 від 07.09.2012 р. недійсним, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи орендні правовідносини щодо користування нежитловим приміщенням загальною площею 143,7 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, врегульовано між позивачем та відповідачем договором оренди №1 від 07.09.12 р. Так, за умовами п. 2.1 договору № 1 орендарі вступають у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна. А, згідно з п. 2.6. договору № 1 обов'язок по складанню акту приймання-передачі приміщення покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору. Відповідно до умов п. 6.1 договору оренди відповідач зобов'язаний передати позивачу в оренду майно згідно

з цим договором по акту приймання-передачі майна, який підписується одночасно з цим договором.

Відповідачем зазначено, що на момент укладення договору № 1 нежитлове приміщення знаходилося у занедбаному стані та потребувало ремонту. Пунктом п. 5.2. договору №1 сторони визначили, що орендар, за умови письмової згоди позивача, має право обладнати та оформити приміщення, що орендується, а також проводити в ньому за власний рахунок роботи і з переоснащення майна, ремонтні та дизайнерські роботи. З огляду на вказані умови договору оренди між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до договору оренди, за умовами якої сторони погодили перелік ремонтних та дизайнерських робіт та встановлення рекламних засобів.

На виконання вимог ч. 1 ст. 795 ЦК України та умов п. 5.2 договору № 1 між сторонами 07.10.2012 р. було підписано акт приймання-передачі приміщення.

Суд зазначає, що підтвердженням того, що акт приймання-передачі приміщення було підписано саме на виконання умов договору №1, а не договору № 2, є наступні докази: додаткова угода № 1 щодо надання дозволу на проведення ремонтних робіт в якій вказується на те, що її укладено саме на виконання умов п. 5.2 та п. 5.3 договору оренди №1 від 07.09.12р., додаток № 3 до договору оренди № 1 в якому прямо вказано на те, що договір оренди № 1 діє на підставі акту прийому-передачі від 07.10.12 р., лист-повідомлення позивача від 06.07.15 р. про відмову від автоматичної пролонгації договору оренди № 1 від 07.09.12 р., лист позивача від 07.09.15 р., яким останній повідомив відповідача про припинення договірних правовідносин за договором оренди № 1 від07.09.12р., а також про відмову від укладення нового договору оренди та звільнення орендованого приміщення, квитанції про сплату орендних платежів у 2015 р. у розмірі 7700 грн. на місяць.

Як зазначено в п. 1 Постанови Пленуму ВГСУ "Про судове рішення" від 23.03.12 р. № 6 рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно - правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Пунктом 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 р. №11 вказано, якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладання договору, він керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж

статті ГПК) .

Відповідно до ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

У даному випадку мається на увазі ситуація, коли визнання недійсним договору не є предметом позову, тобто позовна вимога не полягає у визнанні договору недійсним. Договір повинен бути лише пов'язаним із предметом спору, тобто позовна вимога ґрунтується на договорі, що його суд може визнати недійсним з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Оскільки вищезазначені письмові докази свідчать про те, що за договором оренди № 2 від 07.09.12 р. відповідачеві приміщення не передавалося, акт приймання-передачі приміщення не підписувався, договір № 2 від 07.09.12 р. визнається недійсним у судовому порядку на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, як такий, що суперечить діючому законодавству.

Фактичні обставини даної справи, а також письмові докази, надані як безпосередньо позивачем так і відповідачем, повністю спростовують позовні вимоги позивача та вказують на їх абсолютну безпідставність та необґрунтованість.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Визнати недійсним договір оренди № 2 від 07.09.2012 р., укладений між приватним підприємством "Кондитерський магазин" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Повне рішення складено 19.01.2016 р.

Суддя В.П.Ярошенко