ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2016 р. Справа № 922/4821/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Слободін М.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю прокурора - Ногіна О.М., службове посвідчення № 032167 від 11.02.2015 року та представників сторін:

1-го позивача - не з"явився.

2-го позивача ОСОБА_1В,, за довіреністю № 5196/01-25/09-14 від 01.10.2014 року

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 16.02.2015 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Прокурора Харківської області (вх. № 5251 Х/3-10) на рішення господарського суду Харківської області від 21 жовтня 2015 року по справі № 922/4821/15

за позовом Прокурора Дергачівського району Харківської області, м. Дергачі в інтересах держави в особі:

1. Вільшанської селищної ради Дергачівського району Харківської області;

2. Державної екологічної інспекції у Харківській області, м. Харків

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Вільне", с.Вільшани

про стягнення 2791908,00 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.10.2015 року по справі №922/4821/15 (суддя Суярко Т.Д.) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, прокуратура Харківської області звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.10.2015 року по справі №922/4821/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.11.2015 року по справі №922/4821/15 апеляційна скарга прокуратури Харківської області прийнята до провадження. Прокуратурі Харківської області відстрочено сплату судового збору до винесення постанови у даній справі.

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Вільне" у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що прокурором у апеляційній скарзі не спростовано обставини, які встановлено судом першої інстанції, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. Просить рішення господарського суду Харківської області від 21.10.2015 року по справі №922/4821/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Державна екологічна інспекція у Харківській області надала письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких з урахуванням додаткових письмових пояснень, зазначила, що оскаржене рішення місцевого господарського суду не ґрунтується на повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийнято без дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу прокурора задовольнити, рішення господарського суду Харківської області від 21.10.2015 року по справі №922/4821/15 скасувати.

Вільшанська селищна рада відзиву на апеляційну скаргу не надала, свого представника в судове засідання не направила, про причини неявки суд не сповістила, про час та місце розгляду скарги була повідомлена належним чином.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічні вимоги статті 27 Господарського процесуального кодексу України покладено також і на третіх осіб.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що перший позивач свого представника у дане судове засідання не направив, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції в період з 26.06.2013 по 16.07.2013 року Державною екологічною інспекцією в Харківській області була проведена планова перевірка дотримання вимог природоохоронного законодавства Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Вільне", за результатами якої складено акт №819/01-03/06-11, відповідно до висновків якого, відповідач здійснює забір води з шахтного колодязю на виробничі потреби і для передачі населенню без спеціального дозволу на користування надрами.

19.11.2015 року другим позивачем - Державною екологічною інспекцією в Харківській області, складена претензія №288, за якою відповідачу запропоновано відшкодувати збитки, заподіяні державі на суму 2791908,00 грн. та попереджено про те, що в разі відмови добровільно сплатити, сума збитків буде стягнена в судовому порядку.

Оскільки відповідач в добровільному порядку шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу не сплатив, прокурор в інтересах держави в особі першого та другого позивача просить суд стягнути з відповідача 2791908,00 грн.

Колегія суддів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Стаття 38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачає, що використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

Статтями 68, 69 Закону встановлено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Частиною 1 статті 149, статтею 151 ГК України також передбачено, що суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до Водного кодексу України (далі - ВК України) підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827).

Стаття 2 ВК України містить посилання на гірничі відносини, які виникають під час користування водними об'єктами та регулюються відповідним законодавством України.

Тобто прісні підземні води - це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Відповідно до положень статей 46, 48 ВК України водокористування може бути загальним або спеціальним. Спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу (пункт 9 частини 1 статті 44, статті 49 ВК України).

Статтями 16, 19, 21 Кодексу України про надра передбачено, що користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування - право на їх використання.

Разом із тим Кодекс України про надра передбачає випадки, за яких господарюючі суб'єкти мають право видобувати підземні води без спеціального дозволу (стаття 21 Кодексу України про надра).

Статтею 23 Кодексу України про надра закріплено право землевласників і землекористувачів у межах наданих їм земельних ділянок без спеціальних дозволів видобувати, зокрема, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Таким чином, видобувати підземні води без спеціальних дозволів в обсязі, що не перевищує 300 кубічних метрів на добу, суб'єкти господарювання мають право лише для власних господарсько-побутових потреб. У свою чергу, видобуток підземних вод для здійснення господарської діяльності вимагає отримання спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

Однією з обов'язкових умов для звільнення суб'єкта господарювання від необхідності отримання дозволу на користування надрами є видобування води з метою її використання для власних господарсько-побутових потреб.

Водночас чинне законодавство не містить норм, які б тлумачили поняття "господарсько-побутові потреби".

Наведене в Господарському кодексі України тлумачення поняття "господарська діяльність" поширюється виключно на цей Кодекс, тоді як спірні правовідносини регулюються ВК України та Кодексом України про надра.

Із системного аналізу приписів глави 11 (спеціальне водокористування для задоволення питних і господарсько-побутових потреб населення), глави 13 (особливості спеціального водокористування та користування водними об'єктами для потреб галузей економіки) ВК України та приписів глави 2 (надання надр у користування), глави 4 (плата за користування надрами) Кодексу України про надра вбачається, що законодавець відносить господарсько-побутові потреби до потреб населення, натомість, виробничі потреби підприємства охоплюються поняттями "водокористування для потреб галузей економіки" та "промислові потреби".

З огляду на викладене, господарськими потребами у контексті статті 23 Кодексу України про надра є потреби підприємства, пов'язані, у тому числі, з виробництвом.

Так, основним видом діяльності Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Вільне" є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (код за КВЕД 01.11) та вантажний автомобільний транспорт (код за КВЕД 49.41), що підтверджується витягом з ЄДР.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснює господарську діяльність, у тому числі використовує каптажний колодязь на земельній ділянці площею 3083,3 га, що передано йому у колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва, видобуває підземні прісні води у господарських та господарсько-побутових цілях.

Відповідач, як правонаступник приєднаного до нього Сільськогосподарського підприємства Вільшанське, відповідно до частини 1 статті 104 ЦК України, користується земельною ділянкою, наданою СГП Вільшанське на підставі державного акту серії ХР 10-00-000795 від 13.02.1997 року (а.с. 145-147).

За довідкою Вільшанської селищної ради за вих. № 02-17/475 від 11.09.2015 року (арк.с.155, том 1) в період з 08.08.2011 р. по 05.07.2013 року відповідач здійснював постачання питної води мешканцям селища Вільшани та забезпечував сільське населення Вільшани відповідною житлово-комунальною послугою.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із статтею 10 вказаного Закону, для підтвердження відповідності дотримання вимог кодексів усталеної практики, стандартів, нормативів, норм, порядків і правил фізичні та юридичні особи - виконавці певних видів житлово-комунальних послуг отримують сертифікат відповідності якості цих послуг згідно із законом. Порядок видачі і позбавлення сертифіката, термін його дії, а також вичерпний перелік видів житлово-комунальних послуг, які підлягають сертифікації, встановлює Кабінет Міністрів України. Певні види господарської діяльності у сфері житлово-комунальних послуг підлягають ліцензуванню відповідно до закону.

Враховуючи відсутність у відповідача будь-якого сертифікату або ліцензії на здійснення житлово-комунальних послуг, а також те, що надання таких послуг не є метою та предметом діяльності товариства, СТОВ "Вільне" не є підприємством, яке надає житлово-комунальні послуги.

Вищевказані встановлені факти, стосовно надання відповідачем в період з 08.08.2011 р. по 05.07.2013 року житлово - комунальних послуг мешканцям селища Вільшани, містять суперечливі дані, в зв'язку з чим довідка Вільшанської селищної ради за вих. № 02-17/475 від 11.09.2015 року не може розцінюватись колегією суддів як належний та допустимий доказ у справі.

У відповідача наявні спеціальні дозволи на спеціальне водокористування трьома свердловинами та каптажним колодязем (дозволи на спеціальне водокористування Укр.№4641 А/Хар та Укр.№5969 А/Хар., арк.с 130, 132).

Слід зауважити, що сторонами не надано доказів припинення дії дозволу від Укр.№4641 А/Хар від 22.10.2009 р. та Укр.№5969 А/Хар. Від 22.08.2012 р., як це встановлено статтею 56 Водного кодексу України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріалами справи підтверджується подання звітності (звіту про використання води - форма № 2-ТП (водгосп)) Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Вільне" за період з 2011 по 2012 роки.

Статтею 25 Водного кодексу України передбачено, що державний облік водокористування здійснюється з метою систематизації даних про забір та використання вод, скидання зворотних вод та забруднюючих речовин, наявність систем оборотного водопостачання та їх потужність, а також діючих систем очищення стічних вод та їх ефективність тощо.

Відповідно до п.1.3 Наказу Державного комітету статистики України „Про затвердження форми державної статистичної звітності №2-ТП (водгосп) від 30.09.1997 р. №230 всі водокористувачі, що включені в перелік звітуючих підприємств згідно пункту 1.1 зобовязані в термін, вказаний органами Держводгоспу України, але не пізніше 5 числа, наступного за звітним кварталом, подати звіти форми №2-ТП (водгосп) про використання води регіональним органам Держводгоспу України.

Відповідно до п.п.1.7-7.7 Інструкції про порядок обчислення і справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за використання водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту, затв. Наказом Міністерства фінансів України, державної податкової адміністрації України, Міністерства економіки та ядерної безпеки України збір за спеціальне використання водних ресурсів справляється за використання води з водних обєктів, що забрана із застосуванням споруд або технічних пристроїв, та скидання в них зворотних вод (п.1.7 Інструкції). Відповідно до п.2.1 Інструкції платниками збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту є підприємства, установи та організації незалежно від форми власності, їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також громадяни субєкти підприємницької діяльності, які використовують водні ресурси та користуються водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту.

Збір за спеціальне використання водних ресурсів обчислюється, виходячи з обсягів фактично використаної води (підземної, поверхневої, отриманої води, в установленому законодавством порядку, від інших водокористувачів) з урахуванням обсягу втрат води в їх системах водопостачання, установлених лімітів, нормативів збору та коефіцієнтів.

Водокористувачі відповідно до наказу Державного комітету статистики України від 30 вересня 1997 р. №230 „Про затвердження форм державної статистичної звітності №2-ТП (водгосп), зареєстрованого Міністерством юстиції України 16.10.1999 року за №480/2284, складають статистичний звіт про використання водокористувачами органам державної податкової служби одночасно з подачею форм розрахунків збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору для потреб гідроенергетики.

На підставі даних статистичної звітності 2-ТП (водгосп) органи державної податкової служби перевіряють фактичні обсяги використаної води, джерело водопостачання, ліміти використання води, втрати вод в їх системах водопостачання.

При цьому, з наявних в матеріалах справи звітів про використання води форми № 2-ТП за 2011- 2012 рр. (арк. с. 54-55) не можливо встановити факт використання відповідачем видобутої води на виробничі потреби і для передачі населенню.

Використання води відповідачем підтверджується дозволами на спеціальне водокористування Укр.№4641 А/Хар від 22.10.2009 р. та Укр.№5969 А/Хар. від 22.08.2012 р. та звітами про використання води за формою № 2-ТП (водгосп) за 2011-2012 роки.

Таким чином, колегія суддів констатує, що використання води з каптажного колодязю здійснювалось відповідачем виключно на власні „господарські потреби", які реалізувались останнім у процесі його господарської діяльності.

Доказів, які б спростували встановлені факти, матеріали справи не містять.

Отже, визначені обставини виключать необхідність отримання відповідачем спеціальних дозволів, а відтак відсутні підстави для висновку про порушення положень ст.ст.16,19, 21 Кодексу України про надра щодо відсутності спеціального дозволу на користування надрами.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на довідку відповідача від 19.06.2015 року, яка нібито підтверджує використання останнім підземних вод на виробничі та господарсько-побутові потреби є не аргументованим доказом, оскільки матеріали справи взагалі не містять такого документу.

Наявний в матеріалах справи Висновок комплексної судової інженерно-екологічної та судової економічної експертизи № 1586/1587 (арк.с. 92-105) стосується виключно арифметичного питання визначення розміру шкоди, втім не визначає показники, на підставі яких здійснюються відповідні розрахунки, не встановлює обєм використаної відповідачем з каптажного колодязя у спірний період води.

При цьому, колегія суддів відзначає, що в ОСОБА_1 №819/01-03/06-11 перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Вільне" вказано на порушення відповідачем статті 44, статті 49 ВК України (тобто спеціальне використання води без відповідного дозволу), що суперечить дійсним обставинам справи, встановленим вище (адже відповідач мав спеціальні дозволи на користування водою з каптажного колодязя).

Так, згідно дозволу на спеціальне водокористування від 22.08.2012 року № 5969 Укр. А/Хар. дебіт (гранично можлива кількість води в куб.м., що може бути видобувана на добу) каптажного колодязя становить 4 куб.м./годину. Отже, максимальний обсяг водозабору міг складати 96 куб.м. на добу.

Наявний в матеріалах справи лист від 19.06.2013 року, підписаний директором відповідача щодо обсягу видобутої води, не спростовує вказаний висновок, оскільки суперечить обєктивним характеристикам каптажного колодязя (при дебеті 96 куб.м. на добу є технічно неможливим видобування води обємом більше 300 кубічних метрів на добу), а також не містить посилання на джерела зазначеної в ньому інформації (первинна документація, статистична звітність тощо).

Отже, лист відповідача від 19.06.2013 року, покладений в обґрунтування розрахунку шкоди, що становить предмет спору у даній справі, має дані, які суперечать обєктивним характеристикам каптажного колодязя (здатність по видобутку води на добу (96 куб.м. на добу)).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що планова перевірка відповідача була проведена Державною екологічною інспекцією у Харківській області в період з 26.06.2013 по 16.07.2013, а лист складено відповідачем - 19.06.2013 року. Таким чином, зазначений лист від 19.06.2013 був отриманий поза межами передбачених законом способів державного нагляду.

Крім того, зазначений лист від 19.06.2013 складений в порушення вимог "Уніфікованої система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003", а саме не містить назви, виду документа; реєстраційного індексу документа.

Таким чином, прокурором та другим позивачами не доведено правомірність визначення обсягів самовільно забраної відповідачем води, розрахунок розміру заподіяних збитків саме в сумі 2791908,00 грн. ним не підтверджено, тобто відсутній один із складових елементів, при яких настає цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди (збитків), тобто відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заявленої суми збитків.

Частина 2 ст.1166 ЦК України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв'язку із наявністю вини іншої особи або у зв'язку із дією об'єктивних обставин).

Відповідно до норми ст.19 Основного Закону держави Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

З огляду на вказані положення позивач при зверненні з позовом мав обґрунтувати свої вимоги поданими суду доказами, а відповідач спростувати доводи позивача.

В даному випадку колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідачем згідно ст.33 ГПК України доведено в установленому порядку відсутність в його діях складу цивільного правопорушення,

Беручи до уваги викладене вище, оцінюючи встановлені обставини справи та приписи законодавства в сукупності колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги із доводами, які обґрунтовують їх, не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2015 року по справі №922/4591/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Прокурора Харківської області не підлягає задоволенню.

Як свідчать матеріали справи, при поданні апеляційної скарги прокуратурою Харківської області не було сплачено судовий збір у встановленому законодавством порядку та розмірі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.11.2015 року прокурору Харківській області було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 21.10.2015 року по справі №922/4821/15.

Проте, прокуратурою Харківської області не були виконані вимоги ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 12.11.2015 року, від 01.12.2015 року, від 17.12.2015 року та не здійснено оплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до абзацу 2 підпункт 2.15 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року № 7 зазначено, що якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше, ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є стягнення коштів у сумі 2791908,00 грн., тобто майнова вимога, отже, судовий збір, який підлягає до сплати становить 46066,48 грн.

Враховуючи те, що апеляційна скарга прокуратурою Харківської області залишена без задоволення, а скаржник не сплатив судовий збір за подачу апеляційної скарги у встановлений ухвалою суду строк, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Прокуратури Харківської області 46066,48 грн. в якості відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги в дохід Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2015 року по справі №922/4591/15 залишити без змін.

Стягнути з Прокуратури Харківської області в дохід державного бюджету України 46066,48 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Слободін М.М.