ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2016 року Справа № 904/8607/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання: Мудрак О.М.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність №б/н від 30.12.2015 р.;

від відповідача: ОСОБА_2 представник, довіреність №ББУ/ПРМЗ18/СЛ/15 від 10.12.15р.;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенсткий ремонтно - механічний завод"

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2015 року у справі № 904/8907/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрогума", м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенсткий ремонтно - механічний завод", м. Першотравенськ, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості у сумі 1 601 913, 99 грн. за договором поставки.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2015 року у справі № 904/8907/15 (судя ОСОБА_3Г.) позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрогума" 995 080,80 грн. основного боргу, 170 733,27 грн. пені, 405 069,32 грн. інфляційних втрат, 31 030,60 грн. 3% річних та 24 028,71 грн. судового збору.

Рішення мотивовано порушенням відповідачем умов договору поставки № 13-40-П від 25.12.2012 року в частині оплати отриманого товару, порушенням вимог ст.193 Господарського кодексу, ч.1 ст.691, ч.ч. 1,2 ст.692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 525,526,530,629,655 Цивільного кодексу України, правом позивача стягнути пеню за неналежне виконання зобов'язання відповідно до п.5.6 договору, інфляційні втрати та 3% річних згідно ст.625 Цивільного кодексу України.

07.12.2015 року на виконання рішення видано наказ господарського суду.

Не погодившись з рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку доказів, зокрема, щодо встановлення дати поставки товару.

Вважає, що суд не застосував при вирішенні спору положення ч.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України та не зменшив належні до стягнення штрафні санкції.

Також апелянт зазначає на неправильне застосування ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує її доводи, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що надані позивачем видаткові накладні та товарно-транспортні накладні, які підписані відповідачем, за своїм змістом та формою відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є належними та допустимими доказами правової позиції позивача.

Щодо посилання апелянта на порушення судом ст.83 Господарського процесуального кодексу України позивач зазначив на відсутність заперечень відповідача проти позову у суді першої інстанції та відсутність клопотання про зменшення розміру неустойки.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Сторони по даній справі є субєктами господарювання, тому до їх прав та обовязків застосовуються відповідні положення Господарського та Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення передбачено і ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем 25.12.2012 року укладено договір № 13-40-П, за умовами якого товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпрогума" (далі постачальник, позивач) зобовязується поставити у власність товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод" (далі покупець, відповідач) продукцію виробничо-технічного призначення (в подальшому продукцію), в асортименті, кількості, строки, по цінам та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в цьому договорі та специфікаціях, які є невідємною частиною цього договору (п. 1.1. договору) ( том 1 а.с.49-51).

27.12.2013 року сторонами підписано додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої загальна сума договору орієнтовано становить 5 000 000, 00 грн. Строк дії договору до 31.12.2014 року ( том 1 а.с.55).

У відповідності до п. 1.2. договору покупець зобовязується прийняти та оплатити поставлену у його власність продукцію, у відповідності до умов цього договору.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що поставка продукції проводиться в асортименті, кількості, по цінам, з якісними характеристиками та в строки, узгоджені сторонами в специфікаціях до цього договору.

Умови поставки продукції DDР, склад покупця, Дніпропетровська область, м. Першотравенськ відповідно Інкотермс-2010, якщо інше не обговорено у відповідних специфікаціях до цього договору. У випадку коли сторонами в специфікаціях обговорені інші умови поставки, взаємовідношення сторін будуть регулюватись положеннями, ствердженнями у міжнародних торгівельних термінах "Інкотермс-2010", з урахуванням узгоджених сторонами обмовок та умов поставок у відповідних специфікаціях (п. 3.2. договору).

Як доказ поставки постачальник зобовязаний надати покупцеві наступні товаросупроводжувальні документи:

- Рахунок-фактуру;

- Податкова-накладна;

- Товарно-транспортна накладна;

- Видаткова накладна;

- Сертифікат якості;

- Сертифікат відповідності (у випадку, якщо продукція підлягає обовязковому сертифікації;

- Технічний паспорт або інші документи на продукцію, передбачені діючим законодавством України (п. 3.3. договору).

Згідно п. 3.5. договору датою поставки вважає дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що ціна на продукцію, яка поставляється постачальником, встановлюється сторонами у відповідних специфікаціях до цього договору.

Розрахунки за надану постачальником продукцію по цьому договору здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на протязі 60 календарних днів з моменту поставки відповідної партії продукції, якщо інше не обумовлено у відповідних специфікаціях до цього договору (п. 4.2. договору).

Кінцевий розрахунок між покупцем та постачальником проводиться на підставі якості та кількості, визначених у відповідності з умовами п. 2.2. цього договору (п. 4.4. договору).

Звернувшись з позовом, позивач зазначав на поставку відповідачу товару на загальну суму 5 872 962, 35 грн. Як доказ належного виконання зобовязання позивача матеріали справи містять видаткові накладні, податкові накладні, товарно-транспортні накладні, довіреності на ім'я представника відповідача на отримання товару.

Згідно наданих суду банківських виписок відповідач за поставлений товар розрахувався частково у сумі 4 87 881, 55 грн., тобто залишок заборгованості суд визначив правильно - 995 080,80 грн.

Позивач зазначав, що заборгованість відповідача виникла за видатковою накладною № РН-0002188 від 22. 07.2014 року (т.1 а.с. 250)

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, це була остання поставка продукції по договору.

Пунктом 2 специфікації від 25.06.2014 року, на умовах якої здійснювалась поставка продукції, встановлено умови оплати: оплата проводиться на поточний рахунок постачальника на протязі 60 календарних днів з моменту поставки відповідної партії продукції (том 2 а.с.37).

Умови оплати продукції, поставленої відповідачу по специфікації від 25.06.2014 року, не відрізняються від умов оплати, встановлених п. 4.2 договору, згідно якого розрахунки за надану постачальником продукцію по цьому договору здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на протязі 60 календарних днів з моменту поставки відповідної партії продукції, якщо інше не обумовлено у відповідних специфікаціях до цього договору.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо належного виконання відповідачем умов договору в частині оплати отриманого товару, рішення суду про стягнення заборгованості є обґрунтованим.

Колегія суддів зазначає, що доводам відповідача щодо належності видаткової накладної як доказу отримання товару, суд першої інстанції надав правильну та обґрунтовану оцінку.

Так, на спростування доводів щодо дати поставки суд вірно зазначив, що відповідно до п. 3.5. договору датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про приймання продукції. Саме обовязок покупця зазначити вказану дату спростовує доводи скаржника про недоведеність вимог позивача щодо настання строку виконання зобовязання з оплати.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Таким чином, відсутність на видаткових накладних будь-яких інших, проставлених покупцем, дат отримання товару, свідчить про отримання товару відповідачем саме в ті дати, якими датовано видаткові накладні.

Крім того, факт отримання відповідачем товару у ті ж самі дати, що й датовані видаткові накладні, підтверджується й товарно-транспортними накладними, копії яких додано до матеріалів справи.

Згідно ч.2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Матеріали справи свідчать, що відповідач в порушення умов договору та вимог вищенаведених правових норм, ухиляється від обовязку оплати отриманого товару.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У розумінні ч.1 ст.230 Господарського кодексу пеня є одним з видів неустойки.

Згідно п.5.6 договору у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати від вартості несплаченої продукції.

Судом встановлено, що пеня у сумі 170 733, 27 грн. за період з 23.09.2014 року по 23.03.2015року нарахована позивачем вірно та підлягає стягненню.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції ст.83 Господарського процесуального кодексу України необхідно зазначити наступне:

Згідно частини третьої вказаної статті господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання. За змістом вказаної норми, зменшення розміру неустойки є правом, а не обовязком, суду, яке застосовується у виняткових випадках.

Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки, посилання на відповідні докази щодо обставин, які є підставою для прийняття судом такого рішення. Тому доводи скаржника на порушення судом вимог господарського процесуального кодексу щодо належної оцінки доказів, в тому числі щодо розміру заборгованості та належних до стягнення штрафних санкції є безпідставними.

Судом при стягнені інфляційних та 3% річних вірно застосовані приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, розмір вказаних нарахувань проведено позивачем вірно, стягнуто судом правомірно.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 Господарського процесуального кодексу України). Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведеності їх переконливості.

Враховуючи, що при апеляційному оскарженні відповідач не спростував висновки суду першої інстанції, а судове рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачається. Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2015 року у справі № 904/8907/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков

Підписано в повному обсязі 16.01.2016 року.