ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р. Справа № 922/4679/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Россолов В.В. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 811, від 20.11.2015р.), ОСОБА_2 (довіреність № 640, від 02.10.2015р.);

першого відповідача ОСОБА_3 (довіреність № 4-Д, від 05.10.2015р.);

другого відповідача ОСОБА_4 (довіреність № 07/09, від 07.09.2015р.);

третьої особи ОСОБА_5 (довіреність № 23/11, від 23.11.2015р.);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційні скарги першого відповідача (вх.№5353Х/1-43), позивача (вх.№5372Х/1-43) та третьої особи (вх.№5404Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2015 року по справі №922/4679/15,

за позовом Приватного акціонерного товариства Колос., смт. Пересічна,

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю Березовка, м.Харків,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю БМВ Лізинг, м.Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні другого відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю Завод Березовські мінеральні води., с.Березівське,

про визнання недійсним договору №4197 від 08.10.2013 року, -

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Березовка, м.Харків,

до 1. Приватного акціонерного товариства Колос., смт. Пересічна,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю БМВ Лізинг, м.Харків,

про визнання недійсним договору №2 від 01.07.2013 року та тлумачення змісту договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.11.2015 року по справі №922/4679/15 (суддя Денисюк Т.С.) у позові ПАТ Колос. до ТОВ Березовка та до ТОВ БМВ Лізінг про визнання недійсним договору р/н 4197 від 08.10.2013 року відмовлено повністю.

Зустрічний позов ТОВ Березовка задоволено частково. Визнано договір на експлуатацію залізничної під'їзної колії №2 від 01.07.2013 року, підписаний між Приватним акціонерним товариством Колос. та Товариством з обмеженою відповідальністю Завод Березівські мінеральні води. недійсним у повному обсязі.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Колос. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Березовка 1218 грн. судового збору.

У решті зустрічного позову ТОВ Березовка відмовлено.

Перший відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2015 року в частині відмови у тлумаченні змісту договору про експлуатацію залізничної підїзної колії №2 від 01.07.2013 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ Березовка задовольнити в повному обсязі. Крім того, апелянт просить суд судові витрати покласти на позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суд від 17.11.2015 року апеляційну скаргу першого відповідача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 09.12.2015 року на 12:00 год. Зобовязано апелянта надати до суду належні та допустимі докази в підтвердження сплати судового збору по справі у встановленому порядку і розмірі, відповідно до Закону України Про судовий збір.

Позивач також із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2015 року частково та визнати недійсним Договору купівлі - продажу нерухомого майна від 08.10.2013 року, реєстровий № 4197, про продаж підїзних залізничних колій загальною довжиною 5024,8 п.м. що знаходяться за адресою: Харківська область, Дергачівський район, селище Березівське, вул. Березівська, буд. 1 -Б. Також просить відмовити у задоволенні зустрічного позову ТОВ Березовка про визнання договору на експлуатацію залізничної під'їзної колії №2 від 01.07.2013 року. Крім того, апелянт просить суд судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суд від 19.11.2015 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, обєднано апеляційні скарги позивача та першого відповідача на рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2015 року у справі №922/4679/15 в одне провадження, розгляд скарг призначено на 09.12.2015 року на 12:00 год.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні другого відповідача, із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2015 року в частині визнання недійсним договору р/н 4197 від 08.10.2013 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні ТОВ Березовка у задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсним договору р/н 4197 від 08.10.2013 року. Крім того, апелянт просить суд судові витрати покласти на ТОВ Березовка.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суд від 23.11.2015 року апеляційну скаргу третьої особи прийнято до провадження, обєднано апеляційні скарги позивача, першого відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні другого відповідача, на рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2015 року у справі №922/4679/15 в одне провадження, розгляд скарг призначено на 09.12.2015 року на 12:00 год. Зобовязано Товариство з обмеженою відповідальністю Завод Березовські мінеральні води. надати докази сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі до 09.12.2015 року.

Третьою особою, на виконання вимог ухвали суду від 23.11.2015 року, було надано докази сплати судового збору у встановленому розмірі (вх.№16391 від 04.12.2015 року).

07.12.2015 року представником позивача було надано відзив на апеляційні скарги першого відповідача та третьої особи (вх.№16506), в якому зазначає, що апеляційна скарги першого відповідача є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Щодо апеляційної скарги третьої особи зазначає, що він частково не погоджується з нею, але вважає її обґрунтованою в частині тверджень про порушення господарським судом норм процесуального права.

09.12.2015 року представник позивача подав клопотання про витребування доказів (вх.№16608) та клопотання про призначення комплексної (будівельно-технічної та земельно-технічної) судової експертизи (вх.16609) на розгляд якої поставити наступні питання:

1.Визначити фактичне місцезнаходження під'їзних залізничних колій загальною довжиною 5024,8 п.м., що знаходяться за адресою: Харківська обл., Дергачівський район, с. Березівське, вул. Березівська, буд. 1-Б, що належать на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю БЕРЕЗОВКА відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №4197, право власності зареєстровано згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 10484410 від 08.10.2013 року, - відносно земельних ділянок, на яких знаходяться такі колії, а також суміжних земельних ділянок;

2. Визначити фактичне місцезнаходження під'їзних залізничних колій загальною довжиною 6204 п.м., що знаходяться у користуванні Приватного акціонерного товариства КОЛОС. відповідно до Договору №2 про експлуатацію залізничної під'їзної колії від 01.07.2013 року, укладеного з ТОВ ЗАВОД БЕРЕЗІВСЬКІ МІНЕРАЛЬНІ ВОДИ. - відносно земельних ділянок, на яких знаходяться такі колії, а також суміжних земельних ділянок;

3. Чи є одним і тим же об'єктом (повністю або в частині):

- під'їзні залізничні колії загальною довжиною 5024,8 п.м., що знаходяться за адресою: Харківська обл., Дергачівський район, с. Березівське, вул. Березівська, буд. 1- Б, що належать на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю БЕРЕЗОВКА відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.08.2013 року., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №4197, право власності зареєстровано згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 10484410 від 08.10.2013 року;

- під'їзні залізничні колії загальною довжиною 6204 п.м., що знаходяться у користуванні Приватного акціонерного товариства КОЛОС. відповідно до Договору №2 про експлуатацію залізничної під'їзної колії від 01.07.2013 року, укладеного з ТОВ ЗАВОД БЕРЕЗІВСЬКІ МІНЕРАЛЬНІ ВОДИ..

Якщо вказані під'їзні залізничні колії є одним і тим же об'єктом в певній частині, визначити в якій саме.

Проведення експертизи позивач за первісним позовом просить доручити Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз імені заслуженого професора ОСОБА_7.

Другий відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу позивача (вх.№16627 від 09.12.2015 року), в яких просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг в частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.10.2013 року, реєстровий №4197. Просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПрАТ Колос. до ТОВ Березовка та до ТОВ БМВ Лізінг про визнання недійсним договору р/н 4197 від 08.10.2013 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ПрАТ Колос. в цій частині без задоволення. Також просить задовольнити апеляційні вимоги ПрАТ Колос. В частині відмови у повному обсязі у задоволенні зустрічного позову ТОВ Березовка про визнання недійсним договору на експлуатацію залізничної під'їзної колії №2 від 01.07.2013 року, укладеного між ПрАТ Колос. та ТОВ Завод Березівські мінеральні води.

Представник третьої особи надав додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.№16628 від 09.12.2015 року).

В судовому засіданні 09.12.2015 року було оголошено перерву до 14.12.2015 року до 12:30 год.

11.12.2015 року першим відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 17.11.2015 року надано докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги (вх.№16758)

Також першим відповідачем подано відмову від своєї апеляційної скарги (вх.№16759 від 11.12.2015 року)

14.12.2015 року представник позивача надав до канцелярії суду відзив на апеляційні скарги першого відповідача та третьої особи (вх.№16805), в якому вважає апеляційну скаргу першого відповідача необґрунтовано та такою, що не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу третьої особи обґрунтованою в частині тверджень про порушення господарським судом норм процесуального права.

Ухвалою суду від 14.12.2015 року розгляд апеляційних скарг було відкладено на 18.01.2016 року на 15:00 год.

Розглянувши клопотання позивача про призначення комплексної (будівельно-технічної та земельно-технічної) судової експертизи (вх.16609), судова колегія дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Необхідність судової експертизи в господарському судочинстві викликана тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних досліджень. Експертиза - це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формулюються у висновку експерта, про фактичні обставини справи.

Як зазначається у ч. 2 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» № 4 від 23.03.12., судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Колегія суддів вважає, що питання, які просить поставити на вирішення експерта позивач, не є такими, для вирішення яких необхідні спеціальні знання, дані питання зводяться до оцінки доказів, що надані сторонами до матеріалів справи, що не входить до компетенції експерта. Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для призначення по справі комплексної (будівельно-технічної та земельно-технічної) експертизи, а відповідно і для зупинення провадження у справі та відмовляє в задоволенні даного клопотання позивача.

Також не підлягає задоволенню клопотання позивача про витребування доказів (вх.№16608), в якому позивач просить витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕЗОВКА» масштабний план з нанесенням на нього розташування вантажних фронтів і механізмів, технічний паспорт, поздовжній профіль і креслення споруд, складені згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.98 «Про затвердження Статуту залізниць України», щодо під'їздних залізничних колій загальною довжиною 5024,8 п.м., що знаходяться за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, сщ. Березівське, вул. Березівська, буд. 1-Б. Також просить витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД «БЕРЕЗІВСЬКІ МІНЕРАЛЬНІ ВОДИ.» Технічний паспорт залізничної під'їзної колії ТОВ «Завод «Березівські мінеральні води.» по станції Шпаківка Державного підприємства «Південна залізниця», виготовлений ТОВ «Желдор-Будінвест» на залізничну під'їзну колію розгорнутою довжиною 2 461,2 п.м.

Обов'язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу. Однак може виявитися, що поданих доказів недостатньо для вирішення спору, а сторона або прокурор не в змозі власними силами отримати та подати суду ці докази.

У цьому випадку сторона або прокурор має право клопотати перед судом про витребування доказів, які є необхідними для вирішення спору. Сторона, прокурор мають право звернутися до господарського суду із клопотанням про витребування доказу, якщо не має можливості самостійно отримати необхідний доказ від особи, в якої він є. У даному випадку йдеться про докази, яких не може бути в особи, що просить про витребування доказів, і які знаходяться в інших осіб, зокрема в осіб, які беруть участь у справі.

У п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що згідно з частиною другою статті 4 3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання. Звертаючись з клопотанням про витребування доказів до суду апеляційної інстанції, заявник, з огляду на вимоги частини першої статті 101 ГПК, повинен також обґрунтувати неможливість подання цих доказів до місцевого господарського суду. Така неможливість може бути зумовлена, зокрема, тим, що: сторона (сторони) заявляла в місцевому господарському суді клопотання про витребування в інших осіб відсутніх у неї (них) доказів, але зазначеним судом таке клопотання не задоволено; на час прийняття рішення місцевим господарським судом заявникові не було і не могло бути відомо про існування відповідних доказів; докази з'явилися після розгляду справи судом першої інстанції. Відповідне клопотання має заявлятися (подаватися) в письмовій формі.

Колегія суддів вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору по суті, а також позивачем не надано належного обґрунтування щодо необхідності вищевказаних документів для вирішення даного спору, тож немає необхідності в витребуванні документів, про які зазначає позивач.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін та третьої особи, дослідивши доводи апеляційних скарг в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2012 року між TOB БМВ лізинг (Орендодавець, Відповідач-2) та TOB Завод Березівські мінеральні води. (Орендатор, Третя особа на стороні Відповідача-2) було укладено договір оренди № ЖД-1, відповідно до якого TOB БМВ лізинг передав, а TOB Завод Березівські мінеральні води. прийняв у строкове платне володіння та користування залізничні колії загальною довжиною 6407,40 п.м. Відповідно до п. 7.2. Договору оренди № ЖД-1 від 01.09.2012 року: Строк дії Договору - до 31.12.2013 року.

01.09.2013 року між TOB БМВ лізинг та TOB Завод Березівські мінеральні води. було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору оренди № ЖД-1 від 01.09.2012 року, згідно з якою сторони домовились п. 7.2. розділу 7 Договору оренди Строк дії договору та умови зміни, розірвання договору: Строк дії договору дійсного Договору - до 01.08.2015 року, також сторони домовились доповнити розділ 8 Договору Особливі умови пунктом 8.5., який викласти у наступній редакції: У випадку зміни власника підїзної колії, даний Договір не припиняє своєї дії. Всі інші умови договору залишені без зміни.

01.07.2013 року між Приватним акціонерним товариством „Колос'' (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Завод „Березівські мінеральні води" було підписано Договір № 2 про експлуатацію залізничної підїзної колії. (т.1 а.с. 45).

Відповідно до п. 1 Договору № 2 зазначено, що: „Сторони уклали цей Договір про таке: згідно зі Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів і на умовах цього Договору експлуатується під'їзна колія Власника...".

Таким чином, вказана під'їзна залізнична колія наймача, використовується позивачем у власній господарській діяльності, для перевезення (вивезення) з території виробничого комплексу товариства відходів переробки насіння соняшника - шроту та лушпиння.

14 травня 2015 в адресу позивача надійшов лист третьої особи за вих. №70-5 від 01.04.2015 року із повідомленням про припинення дії (розірвання) укладеного договору №2 про експлуатацію залізничної під'їзної колії від 01.07.2013 року, в односторонньому порядку. Отримане повідомлення третьої особи вмотивоване, в свою чергу, посиланням на припинення дії (розірвання), з 01 квітня 2015 р. (шляхом повідомлення листом, в односторонньому порядку). Товариством з обмеженою відповідальністю БМВ ЛІЗИНГ (надалі - відповідач-2, первісний власник, тощо) у правовідносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю ЗАВОД БЕРЕЗІВСЬКІ МІНЕРАЛЬНІ ВОДИ. основного Договору оренди №ЖД-1 від 01.09.2012 р., у відповідності до умов якого відповідач-2 передав, а наймач раніше прийняв у строкове оплатне володіння і користування згадувану під'їзну залізничну колію, що використовується позивачем в порядку піднайму.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що ТОВ БЕРЕЗОВКА набуло стосовно зазначеної під'їзної колії право власності на підставі укладеного із відповідачем-2 Договору купівлі-продажу нерухомого майна №4197 від 08.10.2013 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №10484410 від 08.10.2013 року.

Позивач - Приватне акціонерне товариство КОЛОС. в обґрунтування своїх вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.10.2013 року реєстровий №4197, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю БМВ ЛІЗИНГ та Товариством з обмеженою відповідальністю БЕРЕЗОВКА про продаж під'їзних залізничних колій загальною довжиною 5024.8 п.м.. що знаходяться за адресою: Харківська область. Дергачівський район, с-ще Березівське, вул. Березівська, буд. 1 -Б, на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України посилається на недотримання сторонами спірного договору вимог ч.2 ст. 777 Цивільного кодексу України, про переважне право добросовісного наймача на придбання, у разі продажу речі, переданої у найм.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, місцевий суд визнав позовні вимоги ПрАТ "Колос." до ТОВ "Березовка" та до ТОВ "БМВ Лізінг" про визнання недійсним договору р/н 4197 від 08.10.2013 необґрунтованими, такими, що не підтверджуються наданими суду доказами та не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції вказав, що з боку TOB „БМВ лізинг" були здійснені всі належні дії, що мали передувати продажу спірного майна. Обов'язку ж власника об'єкту нерухомості сповіщати піднаймача про намір продажу не передбачено ані договором оренди № 1-ЖД від 01.09.2012 р„ ані нормами діючого законодавства, оскільки згідно ст. 774 ЦК України до піднаймача не переходять права наймача, а законодавчо урегульовано положення договору піднайму та що вони повинні відповідати положенням договору найму.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо безпідставності позовних вимог ПрАТ "Колос.", проте вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції помилково визначено правову природу договору № 2 про експлуатацію залізничної підїзної колії від 01.07.2013 року, як договору піднайму та застосовано до даних правовідносин положення Цивільного кодексу України про найм (оренду) майна.

Відповідно до рекомендацій Президії Вищого господарського суду України від 23.12.2008року N 04-5/278 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що (виникають з договорів на обслуговування залізничних підїзних колій": 3 метою Забезпечення однакової і правильної судової практики вирішення спорів, пов'язаних із укладанням, внесенням змін, розірванням договорів про обслуговування під'їзних колій між власниками та залізницею, а також контрагентами між собою, президія Вищого господарського суду України вважає за необхідне дати такі рекомендації:

1.1. Відносини, пов'язані з діяльністю транспорту, у тому числі залізничного, регулюються Законом України "Про транспорт", Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами законодавства України. Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності залізничного транспорту загального користування визначено Законом України "Про залізничний транспорт".

Відповідно до частини другої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Статтею 307 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка кореспондується зі статтею 908 ЦК України, передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частина четверта статті 307 ГК України визначає, що порядок укладення довгострокових договорів встановлюється відповідними транспортними кодексами, транспортними статутами або правилами перевезень.

1.2. Транспортне законодавство України розмежовує залізничний транспорт загального користування та залізничні під'їзні колії. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про залізничний транспорт" та ст. 64 Статуту залізниць України до залізничних під'їзних колій належать колії, що з'єднані із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією, і які належать підприємствам, підприємцям, організаціям та установам незалежно від форм власності, а також громадянам - суб'єктам підприємницької діяльності.

Під'їзні колії призначено для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств у взаємодії із залізничним транспортом загального користування.

Так, ЗУ „Про залізничний транспорт" передбачено: „цей Закон визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності залізничного транспорту загального користування, його роль в економіці і соціальній сфері України, регламентує його відносини з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, іншими видами транспорту, пасажирами, відправниками та одержувачами вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти з урахуванням специфіки функціонування цього виду транспорту як єдиного виробничо-технологічного комплексу".

Також ст. 1 ЗУ „Про залізничний транспорт" визначені основні поняття, а саме: „під'їзні колії - залізничні колії, які призначені для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств, організацій та установ у взаємодії із залізничним транспортом загального користування". Відповідно до ст. З ЗУ „Про залізничний транспорт" визначено, що: „Законодавство про залізничний транспорт загального користування складається із Закону України "Про транспорт", цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України.

Загальні правові положення щодо експлуатаційної роботи на залізничних під'їзних коліях, взаємовідносин залізниць і власників колій передбачені у статті 21 Закону України "Про залізничний транспорт" і у розділі 4 Статуту залізниць.

Статтею 21 ЗУ «Про залізничний транспорт» передбачено: „Відносини підприємств залізничного транспорту з власниками залізничних під'їзних колій, порядок і умови експлуатації цих колій, обігу рухомого складу, що не належить до залізничного транспорту загального користування, визначаються Статутом залізниць України та укладеними на його основі договорами. Власники залізничних під'їзних колій, споруд та устаткування, вантажно-розвантажувальних комплексів, які не належать до залізничного транспорту загального користування за своїми пропускними і вантажопереробними можливостями, повинні забезпечувати необхідні обсяги перевезень, навантаження і розвантаження транспортних засобів, їх зберігання та ефективне використання. Власники залізничних під'їзних колій здійснюють їх утримання на рівні, що забезпечує безпеку виконання робіт, ефективне використання рухомого складу, збереження вагонного парку вантажу, який перевозиться".

Пункт 1.3. статті 3 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлює, що нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування.

Особами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, (забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України, є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статут залізниць України (далі - Статут залізниць) згідно зі статтею 3 Закону України "Про залізничний транспорт" затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року №457 з подальшими змінами та доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 року №1510 та від 25.12.2002 року №1973.

Статтею 5 Статуту залізниць на Міністерство транспорту України (далі - Мінтранс, Мінтрансзв'язку України) покладено затвердження Правил перевезення вантажів, Технічних умов навантаження і кріплення вантажів, а також інших нормативних документів.

- п. 1.4. Водночас кожна залізнична колія має свої особливості, які впливають на умови експлуатації (довжина, профіль, наявність у власника колії власних локомотивів, переробна спроможність вантажних механізмів, ємність та розташування складських приміщень тощо), тому передбачити і врегулювати в загальних нормах особливості експлуатаційної роботи на окремих під'їзних коліях неможливо. Відтак згідно зі статтею 71 Статуту залізниць взаємовідносини залізниці з підприємством, порядок і умови експлуатації залізничних під'їзних колій визначаються договором, в якому має бути обумовлений зміст взаємних зобов'язань сторін з урахуванням особливостей експлуатаційної роботи на під'їзній колії.

-п. 1.6. Відповідно до ст. 71 Статуту та п. 2.1 Правил обслуговування залізничних під'їзних колій взаємовідносини залізниці з підприємством, порядок і умови експлуатації залізничних під'їзних колій визначаються договором на експлуатацію залізничної колії або договором на подачу та забирання вагонів.

-п. 1.7. У статті 73 Статуту залізниць передбачено, що порядок обслуговування контрагентів-підприємств, що мають у межах залізничної під'їзної колії іншого» підприємства свої склади або залізничні колії, які до неї примикають, встановлюється договорами, що укладаються без участі залізниці, безпосередньо між контрагентами і підприємством, якому належить залізнична під'їзна колія.

- п. 2.9. Приписи частини четвертої ст. 307 ГК України встановлюють, що порядок укладення довгострокових договорів встановлюється відповідними транспортними кодексами, транспортними статутами або правилами перевезень. Саме такими договорами є договори про експлуатацію під'їзної колії та договори про подачу та забирання вагонів.

Згідно зі ст. 2 ЗУ „Про транспорт" відносини, пов'язані з діяльністю транспорту, регулюються цим Законом, кодексами (статутами) окремих видів транспорту, іншими актами законодавства України.

Таким чином, договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії за своєю правовою природою є договором з надання послуг, а саме різновидом транспортного договору. Транспортні договори поділяються на основні та допоміжні. Основні транспортні договори опосереднюють головну сферу взаємовідносин транспортних організацій та клієнтури (договори про перевезення пасажирів, вантажів, багажу та пошти, договори буксирування). Допоміжні договори сприяють нормальній організації перевізного процесу (договори на організацію перевезень, експедиції, на експлуатацію під'їзних колій, подачу і забирання вагонів тощо).

Відповідно до п. 77 Статуту залізниць передбачено: «Термін дії договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії визначається сторонами. У випадку зміни технологічного устаткування або технології роботи станції чи залізничної під'їзної колії окремі пункти договору або увесь договір за вимогами однієї із сторін можуть бути переглянуті до закінчення терміну його дії».

Таким чином, судом при винесенні оскаржуваного рішення судом було невірно визначена правова природа договору № 2 від 01.07.2013 року про експлуатацію залізничної під'їзної колії, проте, це не призвело до прийняття неправильного судового рішення.

Також, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсним договору на експлуатацію залізничної під'їзної колії №2 від 01.07.2013 року.

Як було зазначено вище, 01.07.2013 року між Приватним акціонерним товариством „Колос." та Товариством з обмеженою відповідальністю „Завод „Березівські мінеральні води." було підписано Договір № 2 про експлуатацію залізничної під'їзної колії.

Відповідно до п. 1 Договору № 2 зазначено, що: „Сторони уклали цей Договір про таке: згідно зі Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів на умовах цього Договору експлуатується під'їзна колія Власника...".

У відповідності до положень п.п. 1, 5.6, 6 цього договору ТОВ "Березівські мінеральні води." передав, а ПрАТ "Колос" отримує у тимчасове оплатне користування під'їзні залізничні колії загальною довжиною 6204 погонних метри.

Як вже вказувалось раніше, позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсним Договір № 2 про експлуатацію залізничної під'їзної колії, укладений між ТОВ Березівські мінеральні води. та ПрАТ „КОЛОС".

Колегія суддів відмічає, що відповідно до ст. 2 Статуту залізниць України Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Згідно зі ст. 5 Статуту на підставі цього Статуту Мінтранс затверджує: а) Правила перевезення вантажів (далі - Правила); б) Технічні умови навантаження і кріплення вантажів; в) Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України (далі - Правила перевезень пасажирів); г) інші нормативні документи. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року № 644, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000 року за N875/5096, затверджено Правила обслуговування залізничних під'їзних колій (статті 12, 64 - 77 Статуту)", пунктом 1.1 яких визначено, що до залізничних під'їзних колій належать колії, що з'єднані із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією і належать підприємствам, підприємцям, організаціям, установам, незалежно від форм власності, а також громадянам - суб'єктам підприємницької діяльності.

Аналогічне положення міститься в ст. 64 Статуту, на підставі якого були розроблені та затверджені Мінтрансом вищевказані Правила.

Відповідно до абз. 2 п. 2.1 Правил, Договори про експлуатацію під'їзних колій укладаються між залізницею і власниками під'їзних колій у разі обслуговування під'їзної колії власним або орендованим локомотивом.

Відповідно до пункту 3.3 Правил обслуговування залізничних під'їзних колій до укладення нового договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії (договору про подачу та забирання вагонів) власник колії та його контрагенти зобов'язані надати залізниці копії Статуту підприємства, документів, які засвідчують право підприємницької діяльності, та документи, які підтверджують право власності на залізничну під'їзну колію.

Згідно ст. 77 Статуту договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії і договір про подачу і забирання вагонів укладаються між залізницею або відповідною уповноваженою начальником залізниці організацією та підприємством, якому належить під'їзна колія.

Колегія суддів з викладених підстав зазначає, що обов'язковою вимогою для укладення договорів на експлуатацію залізничної під'їзної колії є належність під'їзної колії суб'єкту господарювання, проте, будь - які документи, які б свідчили про належність ТОВ "Березівські мінеральні води." під'їзної колії, щодо якої укладено оспорюваний договір, в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, в спірному договорі ТОВ "Березівські мінеральні води." визначено як власника залізничної під'їзної колії, хоча з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами у справі, що ТОВ "Березівські мінеральні води." на момент укладання договору на експлуатацію залізничної під'їзної колії №2 від 01.07.2013 року був орендарем спірної колії.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що власником залізничної підїзної колії на момент укладання договору №2 від 01.07.2011 року був TOB БМВ лізинг, право власності якого підтверджується рішенням господарського суду Харківської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно частин першої - третьої, п'ятої ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з ч. і ст. 207 ГК судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладене учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. №з, зі змінами, внесеними постановами від 25 грудня 1992 року - №13 та від 25 травня 1998 р. №15 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", встановлено, що угода може бути визнана недійсною лише на підставах і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідно до пункту 2 якої встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином та з огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ТОВ "Березівські мінеральні води." не мав права на укладання спірного договору на експлуатацію залізничної під'їзної колії №2 від 01.07.2013 року, оскільки він не є власником залізничної під'їзної колії загальною довжиною 6204 погонних метри, вказаної в договорі. Таким чином, вимога позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним зазначеного договору є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до абз.7 пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Згідно абз. 6 пункту 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Разом з тим, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічного позову в частині тлумачення умов оспорюваного Договору №2 від 01.07.2011 року, оскільки дана вимога жодним чином не обґрунтовуана в зустрічному позові та відсутні докази неоднакового тлумачення Договору учасниками справи та, відповідно, наявності між ними спору з даного приводу. Крім того, правомірним є висновок місцевого суду, що дві позовні вимоги зустрічного позову протирічать одна одній. Адже тлумачення правочину є необхідним з метою належного виконання відповідного договору. Тобто визнання договору недійсним усуває необхідність в тлумаченні його умов, оскільки договір не буде виконуватися у подальшому.

Оскільки, судом визнано договір №2 від 01.07.2013 недійсним, то суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог ТОВ "Березовка" в частині тлумачення цього договору.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом України.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що наведені апелянтами доводи не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції.

Розглянувши клопотання першого відповідача про відмову від апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 100 ГПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до винесення постанови. Апеляційний господарський суд має право не приймати відмову від скарги з підстав, визначених у частині шостій статті 22 цього Кодексу. Про прийняття відмови від скарги апеляційний господарський суд виносить ухвалу, якщо рішення місцевого господарського суду не оскаржено іншою стороною.

Колегія суддів зазначає, у випадку прийняття відмови особи, яка її подала, від апеляційної скарги апеляційний господарський суд виносить ухвалу. Однак, якщо рішення місцевого господарського суду оскаржено також іншою стороною (чи учасником процесу), апеляційний господарський суд не вправі винести ухвалу про прийняття відмови від апеляційної скарги, а повинен розглянути апеляційну скаргу іншої сторони по суті та за результатами розгляду цієї скарги винести відповідну постанову. При цьому в постанові повинно бути зазначено, що одна зі сторін відмовилася від апеляційної скарги і її відмову прийнято (або не прийнято), а щодо інших скарг - результат їх розгляду по суті вимог.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи та заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Березовка вважає, що відмова від апеляційної скарги не суперечить чинному законодавству, не порушує прав та охоронюваних законом інтересів сторін, тому приймається апеляційним господарським судом, а провадження у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Березовка підлягає припиненню.

За таких обставин колегія суддів вважає, що твердження апелянтів, викладені апеляційних скаргах, є необґрунтованими, а господарським судом першої інстанції правильно оцінені обставини справи, у звязку з чим підстав для скасування рішення та задоволення апеляційних скарг позивача та третьої особи колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 32-33, 43, п. 4 ч. 1 ст. 80, 85, 99, 100, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Прийняти відмову першого відповідача від апеляційної скарги.

Припинити провадження за апеляційної скаргою першого відповідача.

Апеляційні скарги позивача за первісним повозом та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні другого відповідача, залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2015 року по справі №922/4679/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 20.01.2016 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Тихий П.В.