РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.01.2016Справа №910/29795/15

За позовом Українського держаного підприємства "Укрхімтрансаміак"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕСКОН"

Про розірвання договору та стягнення 454 859,38 грн.

Суддя Прокопенко Л.В.

Представники:

Від позивача Поповіченко О.М. - представник
Від відповідачане з?явився

Суть спору:

Українське державне підприємство "Укрхімтрансаміак" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕСКОН" про розірвання договору та стягнення 454 859,38 грн.

Ухвалою суду від 26.11.2015 порушено провадження у справі № 910/29795/15 та призначено розгляд справи на 06.01.2016.

В судове засідання 06.01.2016 представник позивача з'явився, надав суду усні пояснення по справі та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання 06.01.2016 представник відповідача не з'явився,причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 06.01.2016 відповідно до ст. 85 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

29.05.2014 між позивачем (за договором - покупець) та відповідачем (за договором - постачальник) було укладено договір поставки № 031/А/2014, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язався передати у власність покупцеві товар, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити вартість товару, асортимент, кількість та ціна якого визначається специфікацією (Додаток № 1), що додається до договору і є його невід'ємною частиною.

Так, сторонами було підписано Специфікацію (додаток № 1 до договору), в якій сторони узгодили найменування, одиницю виміру, кількість, ціну та місце поставки товару.

Загальна вартість договору складає 762219,60 грн. в т.ч. ПДВ 127 036,60 грн. (п. 2.2. договору).

Відповідно до п.4.1 договору, загальний строк поставки товару складає 20 (двадцять) тижнів з моменту здійснення 100% попередньої оплати відповідно до п.7.1.1. договору.

За умовами п.7.1.1 договору, попередня оплата товару у розмірі 100% від загальної вартості договору сплачується протягом 7 (семи) банківських днів з моменту підписання договору та отримання оригіналу рахунка від постачальника.

На виконання умов договору позивачем 02.07.2014 було перераховано на рахунок відповідача передоплату за товар у сумі 762219,60 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 996 від 02.07.2014, наявною в матеріалах справи.

За твердженням позивача, яке по суті не заперечується і відповідачем, у строк, обумовлений договором, відповідачем позивачу товар поставлено не було. Доказів протилежного матеріали справи не містять. У зв'язку з чим у відповідача виникла перед позивачем заборгованість за передплачене обладнання в сумі 298 917,60 грн.

15.01.2015 позивач звернувся до відповідача з претензією № 42 від 15.01.2015 з вимогою протягом 14 днів з дати направлення претензії поставити позивачу товар. Однак, відповідач вказану вимогу залишив без відповіді та задоволення..

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не заперечений факт не поставки передплаченого позивачем товару в сумі 298917,60 грн.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 102 586,41 грн. неустойку, а також 53 355,37 грн. штрафу.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 8.2. договору, у разі порушення строків поставки, постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі 0,1% від вартості непоставленого/недопоставленого товару за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплачується штраф у розмірі 7% від вказаної вартості.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Крім того, ч. 2 ст. 231 ГК України передбачено, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 № 543/96 застосуванню не підлягають, оскільки вказаний Закон регулює відносини, пов'язані з несвоєчасним виконанням грошових зобов'язань.

Відповідно до ст. 55 ГК України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені (неустойки), визнав його обґрунтованим, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення неустойки підлягають задоволенню в сумі 102 586,41 грн.

Згідно ч. 4 ст. 213 ГК України, штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Отже, пеня і штраф є різновидами неустойки, які не можна ототожнювати.

Оскільки сторони самостійно передбачили додатково крім сплати пені ще й штраф, та враховуючи те, що положення пункту 8.2 договору не суперечить нормам законодавства, так як його зміст встановлює механізм одноразового обчислення розміру штрафу на суму непоставленої у встановлений термін продукції, і є правовим наслідком прострочення поставки продукції з вини відповідача, що не має нічого спільного із постійним нарахуванням пені за весь період неналежного виконання грошового зобов'язання, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення штрафу є обґрунтованою.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, пені та штрафу не суперечить статті 61 Конституції України.

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 р. № 06/5026/1052/2011.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу в сумі 53 379,23 грн., суд встановив, що він є арифметично вірним, а тому позовні вимоги в цій частині також визнаються обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, позивач просить суд розірвати договір № 031/А/2014 від 29.05.2014, у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по поставці передплаченого позивачем товару.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Цивільний кодекс України при регулюванні інституту розірвання договору містить норми, які стосуються різних питань, як то: підстави розірвання договору, порядок розірвання (за домовленістю сторін, одностороння відмова, за рішенням суду), наслідки розірвання договору тощо.

Господарський кодекс України в силу положень Преамбули, статей 1 та 4, є спеціальним законом порівняно з Цивільним кодексом України, а тому норми цього кодексу мають пріоритет перед аналогічними нормами Цивільного кодексу України. (аналогічна позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 06.07.2006р. по справі №17/543)

Порядок розірвання договору визначений ст. 188 ГПК України. Відповідно до даної статті зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У той же час, Верховним Судом України з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі №1-2/2002 (про досудове врегулювання спорів) зазначалося, що недотримання позивачем вимог ч. 2 ст. 188 ГК України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору, в разі виникнення такої необхідності, не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом вчинення прямого позову до відповідача про розірвання договору (Постанова ВСУ від 17.06.2008 №8/32пд).

Відповідно до п.11.1 договору, останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2014, а в частині виконання сторонами своїх зобов'язань за договором - до моменту їх повного виконання.

Сторони договору в п.11.3 договору, погодили можливість дострокового розірвання цього договору за ініціативою покупця у будь-який момент без сплати постачальнику штрафних санкцій та відшкодування збитків, завданих таким розірванням, а також в інших випадках, передбачених цим договором та законодавством України.

Як зазначає позивач у позові, відповідач не виконав свої зобов'язання щодо поставки передплаченого позивачем товару в обумовлені п. 4.1. договору строки, що призвело до істотного порушення з боку відповідача умов договору

За наведених обставин, з урахуванням того, що відповідач не виконав у встановлений п.4.1 договору строк взяті на себе зобов'язання по поставці передплаченого позивачем товару, що свідчить про істотне порушення умов договору зі сторони відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленої позовної вимоги про розірвання договору № 031/А/2014 від 29.05.2014.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Розірвати Договір № 031/А/2014 від 29.05.2014р., який укладений між Українським державним підприємством "Укрхімтрансаміак" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мескон".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мескон" (01014, м. Київ, вул. Бастіонна, 15; ) на користь Українського державного підприємства "Укрхімтрансаміак" (02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15; ) заборгованість в розмірі 298 917 (двісті дев'яносто вісім тисяч дев'ятсот сімнадцять) грн. 60 коп., неустойку в розмірі 102 586 (сто дві тисячі п'ятсот вісімдесят шість) грн. 41 коп., штраф у розмірі 53 355 (п'ятдесят три тисячі триста п'ятдесят п'ять) грн.. 37 коп., судовий збір в розмірі 8 040 (вісім тисяч сорок) грн. 90 коп.

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.01.2016.

Суддя Прокопенко Л.В.