КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2016 р. Справа№ 910/3135/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від позивача: Куксенко П. Р. - представник за довіреністю № 11-У від 10.12.2015

від відповідача: Черниш О. В. - представник за довіреністю НАТ 292684 від 29.12.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015

у справі № 910/3135/15-г (суддя Мудрий С. М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 47 620,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 34 279,85 грн. за поставлений за договором поставки продукції № 123-Л/53-Л від 01.06.2010, але не оплачений товар, пені в сумі 6 170,40 грн., 3 % річних в сумі 3 090,82 грн., збитків від інфляції в сумі 1 679,71 грн. та 7% штрафу в сумі 2 299,59 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/3135/15-г відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за спливом позовної давності, оскільки позивач мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого права до 31.12.2013, враховуючи строк дії договору до 31.12.2010.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2015 у справі № 910/3135/15-г рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/3135/15-г скасовано. Позовні вимоги частково задоволені. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 34279,85 грн. основного боргу, 1315,18 грн. судового збору за подання позовної заяви, 657,54 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. В іншій частині позову відмовлено.

Постанову мотивовано тим, що строк дії договору не є терміном дії зобов'язання. Враховуючи факт отримання відповідачем від позивача товару, а також наявність 34279,85 грн. заборгованості за поставлену продукцію, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання ним договірних зобов'язань щодо оплати отриманого від позивача товару.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.10.2015 у справі № 910/3135/15-г рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2015 у справі № 910/3135/15-г скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку про неповне з'ясування судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, і про порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оскільки судами не враховано частину 1 статті 692 Цивільного кодексу України і не надано належної оцінки акту звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 між ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» РВУ «Львівавтогаз» та ПАТ «Укртрансгаз».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2015, повний текст якого складений 03.12.2015, у справі № 910/3135/15-г в позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за спірним договором, що, враховуючи відповідну заяву відповідача про застосування строків позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції зазначив про те, що підписання головним бухгалтером відповідача актів звірки від 31.03.2012 та від 30.09.2013 на загальну суму 535 632,36 грн. не може вважатися діями, які свідчать про визнання відповідачем спірної заборгованості, оскільки у вказаних актах відсутні посилання на договір № 123-Л/53-Л від 01.06.2010.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 по справі № 910/3135/15-г та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити, а також відшкодувати позивачу витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що оскаржуване рішення є безпідставним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Позивач вважає помилковою позицію суду першої інстанції щодо неприйняття в якості належного доказу на підтвердження факту визнання відповідачем спірної заборгованості, і, відповідно, переривання позовної давності, підписання головним бухгалтером відповідача актів звірки від 31.03.2012 та від 30.09.2013 на загальну суму 535 632,36 грн.

Відповідач під час вирішення спору по суті проти позову заперечував, посилаючись на те, що видаткова накладна не є розрахунковим документом, а рахунку-фактури, як передбачено умовами договору сторін, позивач на адресу відповідача не надсилав; що строк позовної давності, з урахуванням поставки 01.06.2010, сплинув 01.06.2013; що акт звірки взаєморозрахунків не можна вважати документом, що підтверджує наявність зобов'язання за господарським договором, оскільки він не відповідає вимогам до первинних документів - підписаний не уповноваженою особою - головним бухгалтером, а договір щодо збільшення строку позовної давності сторонами не укладався; що акт звірки підписано на 535 632,36 грн., а сума боргу становить 34 279,85 грн., і докази того, що вказана сума входить до суми акту звірки, відсутні.

Ухвалою від 16.12.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

01.06.2010 Дочірня компанія «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є позивач, як продавець та відповідач як покупець уклали договір поставки продукції № 123-Л/53-Л (далі Договір) (а.с. 9-10), відповідно до умов якого позивач зобов'язується в порядку та на умовах, визначених Договором, передати у власність відповідача продукцію виробничо-технічного призначення, згідно специфікацій, які додаються до Договору та є його невід'ємними частинами, а відповідач зобов'язується прийняти і оплатити продукцію.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно з п. 2.1 та п. 3.1 Договору, назва, кількість, асортимент та ціна Товару зазначені сторонами у специфікації, яка є невідомою частиною Договору (Додаток № 1) (а.с.11).

В пункті 3.2 Договору сторони погодили, що за домовленістю сторін ціна продукції та загальна сума Договору визначається загальною сумою всіх специфікацій до нього і складає 34 279,85 грн.

На виконання умов Договору сторонами підписано Специфікацію (Додаток № 1 до Договору), в якій погоджено, що на умовах Договору позивач має продати відповідачу Масло МГД-14М у кількості 2,63318 тони за ціною за одиницю без ПДВ 10 848,6849 грн. загальною вартістю з ПДВ 34 279,85 грн.

Згідно з п. 4.1 Договору позивач здійснює поставку продукції відповідачу за власний рахунок.

Датою поставки продукції визнається дата, вказана в накладній про прийняття продукції відповідачем (п. 4.7).

На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 34 279,85 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією накладної № 214 від 01.06.2010 (а.с. 12). Факт отримання спірної продукції відповідачем не заперечується. Продукція відповідачем позивачу не повернута, а відтак, виконання прийняте ним як належне.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується той факт, що відповідач своє зобов'язання з оплати поставленої за Договором продукції не виконав, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача плати за поставлену продукції, з чим колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з п. 3.4 Договору позивач оплачує позивачу 100% вартості продукції протягом ___ днів з дати поставки зазначеної продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Отже, сторонами у Договорі фактично не визначено строк, у якій відповідач мав оплатити позивачу продукцію, поставлену за Договором.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Кодексу, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Документом, який підтверджує як факт виконання позивачем зобов'язання з поставки продукції за Договором, так і факт виникнення у відповідача зобов'язання цю продукцію оплатити, є накладна № 214 від 01.06.2010, яка сторонами належним чином оформлена та підписана без зауважень.

При цьому, щодо посилань відповідача на те, що вказана накладна не є розрахунковим документом, а рахунку-фактури, як передбачено умовами договору сторін, позивач на адресу відповідача не надсилав, слід зазначити таке.

Посилаючись як на підставу неоплати поставленої позивачем продукції на те, що позивач не виставив рахунок-фактуру, про що домовились сторони Договору, відповідач, фактично, наполягає на своєму праві відстрочення виконання свого зобов'язання з оплати отриманої від позивача продукції через прострочення останнім його зобов'язання виставити рахунок-фактури на її оплату.

Вказане право передбачене ч. 2 ст. 613 ЦК України, відповідно до якої, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Проте, частина перша вказаної статті Кодексу надає поняття прострочення кредитора. Так, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Отже, треба встановити, чи виникли у відповідача труднощі в виконанні ним свого зобов'язання з оплати спірної продукції внаслідок ненадання йому позивачем обумовленого Договором рахунку-фактури на її оплату.

У пункті 4.8 Договору сторони домовились, що разом з партією продукції постачальник зобов'язаний передати покупцю документи, в числі яких видаткова накладна та рахунок-фактуру на кожну партію продукції, яка відвантажується, виходячи із цін, зазначених у специфікації.

За умовами Договору (п. 3.4) оплата позивачем поставленої продукції здійснюється шляхом перерахування 100% її вартості на розрахунковий рахунок позивача.

У Розділі 10. Адреси та реквізити сторін Договору зазначено платіжні реквізити позивача: п/р 9980 в ЛФ КБ «Фінанси та кредит», МФО 325923, .

Водночас згідно з п.п. 2.1, 3.1 Договору назва, кількість, асортимент та ціна продукції зазначені у специфікаціях, які є невід'ємною частиною Договору.

У накладній № 124 від 01.06.2010, за якою позивачем поставлено відповідачу спірну продукцію, зазначено, що поставляється Масло МГД-14М у кількості 2,63318 тони за ціною за одиницю без ПДВ 10 848,6849 грн. загальною вартістю з ПДВ 34 279,85 грн., та зазначено платіжні реквізити постачальника: Р.р. 9980 у Львівській філії КБ «Фінанси та кредит» м. Львова, МФО 325923, ЗКПО 22393359.

Тобто, назва, кількість, асортимент, ціна продукції та платіжні реквізити позивача повністю співпадають з обумовленими сторонами у Договорі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідач мав у своєму розпорядженні всі необхідні для оплати спірної продукції реквізити, і відсутність рахунка-фактури не заважала йому це зробити.

З огляду на вищевикладене, на думку колегії суддів, відсутні правові підстави вважати, що мале місце таке прострочення позивача як кредитора в розумінні норм ст. 613 ЦК України, до виконання якого відповідач в порядку ч. 2 ст. 613 ЦК України мав право відстрочити своє зобов'язання з оплати продукції.

Правову позицію, що не виставлення рахунку-фактури не можна вважати простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України, а також що ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України, оскільки не є обумовленою сторонами обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні, висловив Верховний Суд України в постанові від 29.09.2009 у справі № 37/405.

Отже, наявність у позивача договірного зобов'язання виписати рахунок-фактуру відповідачу як умови здійснення ним оплати поставленої позивачем продукції не може братися судом до уваги при вирішенні спору про стягнення з відповідача на користь позивача її вартості, оскільки факт відсутності такого документу в цьому конкретному випадку не заважав відповідачу виконати договірне зобов'язання з оплати продукції.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

В силу приписів ч. 1 ст. 692 ЦК України, відповідач мав оплатити поставлену йому позивачем за умовами Договору продукцію наступного дня після її отримання, тобто 02.06.2010, а відтак, починаючи з 03.06.2010, вказане зобов'язання вважається простроченим.

Як свідчать матеріали справи, сторонами були складені, підписані та скріплені печатками акти звірки взаємних розрахунків між РВУ «Львівавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Укртрансгаз» станом на 31.03.2012, на 30.09.2013 та на 31.12.2013 (а.с. 88, 66, 13).

Зі змісту вказаних актів слідує, що сторони погодились про наявність у відповідача перед позивачем заборгованості у загальній сумі 535 632,36 грн., проте у вказаних актах немає посилань на те, із заборгованостей за якими саме правочинами складається загальна сума заборгованості 535 632,36 грн.

Позивачем до матеріалів справи долучено довідку за підписом головного бухгалтера (а.с. 89, 157), з якої вбачається, що загальна сума боргу відповідача, яка обліковується на балансі позивача, становить 535 632,36 грн., і що до вказаної суми входять 34 279,85 грн. спірного боргу.

Також, позивачем долучені до матеріалів справи належні копії накладних на загальну суму 535 632,36 грн., в тому числі й спірна накладна на суму 34 279,85 грн., заборгованість відповідача за продукцію, отриману за якими обліковується на балансі позивача (а.с. 158-176).

З матеріалів справи слідує, що акти звірки розрахунків на суму 535 632,36 грн. позивач додав до позовної заяви при зверненні до суду в лютому 2015 року, а вищевказану довідку за підписом головного бухгалтера долучив до матеріалів справи в квітні 2015 року, додавши її до апеляційної скарги.

Матеріали справи свідчать про те, що копію позовної заяви з додатками позивачем на адресу відповідача направлено 11.02.2015 (а.с.25, 26), а з відзиву відповідача від 27.03.2015 (а.с.43-46) слідує, що відповідач з позовом і вимогами позивача ознайомлений, тобто під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач був обізнаний про обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх майнових вимог, та про документальні докази, долучені позивачем до матеріалів справи на підтвердження вказаних обставин.

Водночас відповідачем за більш ніж півроку розгляду справи в судах не надано жодних доказів того, що до заборгованості в сумі 535 632,36 грн., щодо якої сторонами підписані відповідні акти звірки розрахунків, не входить сума спірної заборгованості (34 279,85 грн.), яка виникла за Договором, а відтак, відповідачем на спростовано обставин, на які позивач послався в обґрунтування своїх вимог.

Посилання відповідача на відсутність доказів того, що борг 34 279,85 грн. входить до 535 632,36 грн. боргу відповідача перед позивачем, узгодженого сторонами в актах звірки, до уваги колегією суддів не приймаються як такі, що не підтверджуються матеріалами справи.

За правилом ст. 4-7 ГПК України, судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 11 вказано, що відповідно до частини першої статті 4-7 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою статті 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

З врахуванням вказаних правових норм, оцінюючі всі наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності та враховуючи приписи ст. 33 ГПК України, яка встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів вважає доведеним той факт, що до суми узгодженого сторонами у відповідних актах боргу в розмірі 535 632,36 грн. входять 34 279,85 грн. спірного боргу за Договором.

Щодо думки відповідача, з якою погодився суд першої інстанції, про те, що позивачем пропущений трирічний строк для звернення до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості за спірним Договором, слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Враховуючи, що оплатити Товар відповідач мав до 02.02.2010 (включно), перебіг позовної давності за Договором розпочався з 03.02.2010 і закінчився, відповідно, 02.02.2013, в той час як з позовом позивач звернувся до суду 12.02.2015, про що свідчить відмітка канцелярії суду першої інстанції на позовній заяві. (Думка позивача про те, що оплата продукції, поставленої за накладною № 124 від 01.06.2010, мала бути здійснена відповідачем в межах строку дії Договору (до 31.12.2010) є помилковою, оскільки не відповідає дійсним обставинам справи.)

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач звернувся до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача основного боргу, штрафних санкцій, 3% річних та збитків від інфляції (а.с. 67-68 зворот).

Позивач проти спливу позовної давності заперечує і стверджує про переривання позовної давності щодо заявлених вимог, посилаючись на факт підписання головним бухгалтером відповідача в межах трирічного строку позовної давності актів звірки від 31.03.2012 та від 30.09.2013 на загальну суму 535 632,36 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно з п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2012 підписаний сторонами в межах строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення основного боргу (до 02.02.2013 включно), що свідчить про вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання ним спірної заборгованості.

Відповідач, з урахуванням постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», посилається на те, що з підписанням головним бухгалтером вказаного акту перебіг позовної давності не переривався, оскільки вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише з умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності, в той час як підпис бухгалтера сам по собі не може тягнути наслідки у вигляді переривання перебігу позовної давності.

Щодо вказаних обставин слід зазначити таке.

Як свідчать матеріали справи, з боку відповідача Договір підписано уповноваженою особою регіонального виробничого управління «Львівгаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», яка діяла від імені відповідача на підставі відповідної довіреності, а головний бухгалтер цієї юридичної особи підписав вищезгаданий акт звірки взаєморозрахунків. В матеріалах справи відсутні заперечення відповідача проти того, що вказані посадові особи вчиняли вказані дії від імені відповідача в межах відповідних повноважень.

Відповідно до п. 7 ст. 7 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства:

- забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності;

- організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій;

- бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства;

- забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Відповідно до наказу Міністерства праці та соціальної політики № 336 від 29.12.2004 «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників», головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, організовує роботу бухгалтерської служби, контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, здійснює заходи щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах.

Посадовою інструкцією головного бухгалтера регіонального виробничого управління «Львівгаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (а.с. 47-51) встановлено, що головним завданням головного бухгалтера є організація та забезпечення ведення бухгалтерського обліку в Управлінні. Відповідно до поставленого завдання головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, дотримуючись єдиних методологічних засад, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», з урахуванням особливостей діяльності підприємства й технології оброблення облікових даних. (розділ 4), Головний бухгалтер має право в межах своєї компетенції підписувати та візувати документи (п. 5.2).

Водночас наказом Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України № 148/234/383 від 10.11.1998 «Про інвентаризацію заборгованості за станом на 1 листопада 1998 року» затверджено форму акту звіряння розрахунків, зі змісту якої слідує, що акт підписується представниками підприємств.

Тобто чинним на момент складання акту звіряння взаєморозрахунків станом на 31.03.2012 законодавством не було передбачено обов'язкового підписання акту звіряння саме керівниками суб'єктів господарських правовідносин.

З огляду на вищевказані приписи закону, враховуючи, що відповідач уповноважив головного бухгалтера на ведення бухгалтерського обліку та підписання в межах своєї компетенції документів, колегія суддів вважає, що вчинення вказаною особою в межах здійснення бухгалтерського обліку та посадових обов'язків дій з підписання актів звірки щодо стану розрахунків по господарських операціях, відображених на рахунках бухгалтерського обліку, у господарських (цивільних) правовідносинах розцінюється як вчинення дій уповноваженим представником юридичної особи, які свідчать про визнання відповідачем боргу в розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України та, відповідно, переривання перебігу позовної давності.

Отже, акт звірки станом на 31.03.2012 є належним доказом переривання перебігу позовної давності щодо позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

За таких обставин, з підписанням у межах трирічного строку позовної давності акту звірки станом на 31.03.2012 строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення суми основного бору перервався та, відповідно, розпочався заново з 01.04.2012, а відтак, вказаний строк спливає 31.03.2015.

З цим позовом позивач до суду першої інстанції звернувся 12.02.2015, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 34 279,85 грн. визнаються законними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Рішення суду першої інстанції, яким позивачу відмовлено у задоволенні вимог в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 6 170,40 грн. та 7% штрафу в сумі 2 299,59 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі і сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Позивач, звертаючись до суду з вимогами про стягнення пені та штрафу, ґрунтує їх на приписах ч. 2 ст. 231 ГК України.

Згідно ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Виходячи з положень ст. 231 ГК України, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, як то передбачено абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо за умови, якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені і штрафу.

Вказану правову позицію викладено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, в п. 2.2 якої вказано, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору (п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013).

Виходячи з приписів чинного законодавства, спірне зобов'язання є грошовим, з огляду на що застосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 231 ГК України не є правомірним.

Згідно зі ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У Договорі сторін відсутня домовленість про застосування до відповідача відповідальності за невиконання зобов'язання з оплати виконаних позивачем робіт із зазначенням її характеру та розміру.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 6 170,40 грн. та 7% штрафу в сумі 2 299,59 грн. є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 3 090,82 грн., збитків від інфляції в сумі 1 679,71 грн. слід зазначити таке.

Як слідує з матеріалів справи, позивач нараховує 3 % річних та збитки від інфляції за період з 01.01.2011 по 01.01.2014.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таку ж правову позицію висловлено у п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», де встановлено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховним Судом України у постанові від 16.05.2006 у справі № 10/557-26/155 за позовом акціонерного товариства закритого типу "Адрем" до державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 327786 грн. 70 коп., у тому числі 253395 грн. 68 коп. заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 10518 грн. 88 коп. річних, 63872 грн. 14 коп. пені зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання.

Згідно з п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Відповідно до п. 5.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

З огляду на вищевикладені правові норми та правові позиції ВСУ та ВГСУ, можна дійти висновку, що у випадку, якщо строк позовної давності перервався відносно суми основного боргу, він також перервався і щодо сум 3% річних та інфляційних нарахувань як складових основного боргу, на які він збільшився за час прострочення боржника.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 3 090,82 грн., збитків від інфляції в сумі 1 679,71 грн. підлягають задоволенню за розрахунком позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 у справі № 910/3135/15-г підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позов задовольняється частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг в сумі 34 279,85 грн., 3 % річних в сумі 3 090,82 грн. та збитки від інфляції в сумі 1 679,71 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовляється.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» підлягає частковому задоволенню.

Пунктом 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» встановлено, що у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

З огляду на обставини справи, колегія суддів вважає, що відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу позову та обох апеляційних скарг слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судові витрати за подачу касаційної скарги - на відповідача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 у справі № 910/3135/15-г задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 у справі № 910/3135/15-г скасувати та прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити частково.

4. Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (03134. м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ідентифікаційний код 36265925) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ідентифікаційний код 30019801) основний борг в сумі 34 279 (тридцять чотири тисячі двісті сімдесят дев'ять) грн. 85 коп., 3 % річних в сумі 3 090 (три тисячі дев'яносто) грн. 82 коп., збитки від інфляції в сумі 1 679 (одна тисяча шістсот сімдесят дев'ять) грн. 71 коп., витрати по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 1 498 (одна тисяча чотириста дев'яносто вісім) грн. 20 коп. та витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги № 2807/10-05 від 23.04.2015 в сумі 749 (сімсот сорок дев'ять) грн. 10 коп.

5. В решті позову відмовити.

6. Видати наказ.

7. Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (03134. м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ідентифікаційний код 36265925) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ідентифікаційний код 30019801) витрати по сплаті судового збору за подачу цієї апеляційної скарги в сумі 1 648 (одна тисяча шістсот сорок вісім) грн. 02 коп.

8. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

9. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/3135/15-г.

Повний текст постанови складено: 18.01.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха