ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2016 р.Справа № 922/4415/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Заступника прокурора Харківської області, м.Харків в інтересах держави в особі Харківської міської ради, м. Харків
до 1.Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків, 2. Комунального закладу "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 ХМР", м.Харків , 3. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків
про визнання недійсним договору та повернення майна
за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача-1 - не з'явився;

відповідача-2 - Рябокінь С.С. (директор);

відповідача-3 - ОСОБА_2 (особисто);

прокурор - Комісар О.О. (посв. №009651 від 15.10.2012 року).

ВСТАНОВИВ:

30 липня 2015 року Заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до: 1.Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, 2.КЗ "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 ХМР", 3. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди №3759 від 26.01.2009р., укладеного між відповідачем-2 та відповідачем-3, погоджені відповідачем-1, а також зобов'язати відповідача-3 звільнити нежитлові приміщення площею 60 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, та повернути їх у комунальну власність.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.08.2015р. за вищевказаним позовом було порушено провадження та розгляд справи призначено на 31.08.2015 р.

26.08.2015 р. відповідач-1 надав до суду відзив (вх.№33972), в якому проти позову заперечував, та заяву (вх.№33973, а.с. 68-69) про застосування позовної давності.

28.08.2015 р. позивач надав до суду клопотання про зупинення провадження по справі №922/4415/15 до розгляду пов'язаною з нею адміністративної справи №820/8150/15.

21.09.2015 р. позивач надав до суду клопотання (вх.№37752, а.с.84-89) про залишення позову без розгляду, на підставі п.1 ч.1 ст.81 ГПК України, посилаючись на незаконність представництва його інтересів у суді прокурором, на ст.23 Закону України "Про прокуратуру", ст.ст.4, 71 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст.8, 19, 121, 145 Конституції України, Європейську хартію місцевого самоврядування.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.09.2015 р. провадження по справі було зупинено до вирішення Харківським окружним адміністративним судом адміністративної справи №820/8150/15 та набрання законної сили рішення по цій справі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.12.2015 р. провадження по праві було поновлено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 17.12.2015 р. о 12:15.

17.12.2015 р. представник відповідача-1 надав до суду клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів та відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.12.2015 р. було прийнято до розгляду заяву відповідача-1 (вх.№33973) про застосування позовної давності; прийнято до розгляду клопотання позивача (вх.№37752) про залишення позову без розгляду, продовжено строк розгляду спору по 09.01.2016 р. включно, та відкладено розгляду справи на 04.01. 2016 р.

У судовому засіданні 04.01. 2016 р. було оголошено перерву до 11.01.2016 р.

Прокурор у судовому засіданні 11.01.2016 р. позов підтримував, заперечував проти застосування строків позовної давності та залишення позову без розгляду.

Представник позивача у судове засідання 11.01.2016 р. не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник відповідача-1 у судове засідання 11.01.2016 р. не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представники відповідачів-2,3 в судовому засіданні 11.01.2016 р. покладались на розсуд суду щодо застосування позовної давності та залишення позову без розгляду, проти позову заперечували.

Враховуючи те, що норми ст.65 ГПК України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

Спірні нежитлові приміщення є об'єктом комунальної власності територіальної громади м.Харкова та знаходяться на балансі КЗ "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 ХМР", згідно договору про передачу мана в оперативне управління №937 від 14.05.1999 р.

22.12.2000р. між ДЗ Учбово-виробничий комбінат Фрунзенського р-ну м.Харкова та ПП ОСОБА_2 було укладено договір оренди нежитлових приміщень площею 60 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до порядку передачі в орендне користування майна територіальної громади м.Харкова, затвердженого рішенням 15 сесії ХМР 5 скликання від 03.10.2007р. №208/07- підприємства, установи, організації комунальної власності територіальної громади м.Харкова, яким майно передано в оперативне управління або господарське відання, укладають договори оренди індивідуально-визначеного нерухомого майна - з дозволу Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради (відповідача-1).

26.01.2009р. між КЗ "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 ХМР" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було переукладено договір оренди №3759 нежитлових приміщень площею 60 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (далі-Договір), за умовами якого передано в строкове платне користування нежитлове приміщення комунального закладу оціночною вартістю 108 тис. грн.

16.11.2011 р. ХМР рішенням 11 сесії 6 скликання "Про затвердження Порядку передачі в оренду майна, що є комунальною власністю територіальної громади м.Харкова" №492/11 затверджено відповідний порядок, в якому зазначено, що комунальні підприємства, установи організації укладають договори оренди нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 кв.м. на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна з дозволу Управління за попереднім погодженням з органом управління.

Даний договір погоджено відповідачем-1.

До вказаного договору оренди були укладені такі додаткові угоди: від 01.01.2012 р., 26.01.2012 р., та додаткову угоду (дата не вказана) укладену між КЗ "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 ХМР" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, погоджені Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради. Цими додатковими угодами внесено зміни в частині орендної плати та терміну дії договору (до 26.01.2016р.).

23.07.2015 р. прокуратура Харківської області звернулась до голови Харківської міської ради Кернеса Г.А. з листом №09-767вих.-15, в кому повідомила про свій намір звернутися до суду з позовом про визнання недійсним спірного договору оренди та повернення майна у зв'язку з виявленням прокуратурою порушень вимог ЗУ "Про освіту" під час його укладання (а.с. 29).

Прокурор звернувся до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій держави.

Згідно з п.2 ст.121 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво в суді інтересів держави та громадянина у випадках, визначених законом. Статтею 123 Конституції України передбачено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури визначається законом.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України, право звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають право підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності. У випадках передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

На підставі ст.2 Господарського процесуального кодексу України, у випадках, встановлених законом, прокурор може звертатися до суду із заявами про захист інтересів держави та брати участь у цих справах.

Частиною 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року за №З-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь - якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Офіційним тлумаченням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року визначено, що під органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно зі ст.1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", однією з форм місцевого самоврядування є представництво спільних інтересів територіальних громад, сіл селищ, міст через міські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Як визначено ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Харківська міська рада представляє інтереси територіальної громади м.Харкова.

Прокурор у позові посилається на порушення відповідачами вимог законодавства України, в т.ч. ЗУ "Про освіту" та санітарні норми, під час укладення спірного договору оренди нежитлових приміщень закладу освіти, у зв'язку з чим просить суд визнати недійсним відповідний договір та повернути майно.

Таким чином, прокурор при поданні позовної заяви належними та допустимими доказами обґрунтував, яким чином укладення спірного Договору порушує права та охоронювані законом інтереси держави відповідачами, в чому полягає таке порушення, що підтверджується матеріалами справ, враховуючи, що відповідач-2 належать до навчальних закладів.

Крім того суд встановив, що Харківська міська рада звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії заступника прокурора Харківської області, а саме: повідомлення Харківському міському голові листом від 23.07.2015 р. №08-767 вих. 15 про виявлення прокуратурою Харківської області порушення вимог Закону України "Про освіту" та пред'явлення позову до господарського суду Харківської області в інтересах Харківської міської ради до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Комунального закладу "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 Харківської міської ради", ФОП ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та повернення майна; звернення до господарського суду Харківської області з позовною заявою від 24.07.2015 р. в інтересах держави в особі Харківської міської ради до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Комунального закладу "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 Харківської міської ради", ФОП ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та повернення майна.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.09.2015 р. по справі №820/8150/15 відмовлено в повному обсязі в задоволенні адміністративного позову Харківської міської ради до Заступника прокурора Харківської області про визнання дій незаконними.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2015 р. по адміністративній справі №820/8150/15 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.09.2015 р. по справі №820/8150/15 залишено без змін, зазначивши що ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

З приводу подання заяви про відмову від позову слід зазначити, що в силу положень статті 29 ГПК України, відмова позивача від позову, поданого прокурором в інтересах держави, не позбавляє прокурора права підтримувати позов і вимагати вирішення спору по суті. Відтак, відмова позивача від позову, за умови непідтримання даної заяви прокурором не може бути підставою для припинення провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене та судову практику щодо представництва прокуратури інтересів держави в особі Харківської міської ради, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання (вх.№37752, а.с.84-89) про залишення позову без розгляду, на підставі п.1 ч.1 ст.81 ГПК України, у зв'язку з необґрунтованістю посилання позивача на незаконність представництва його інтересів у суді прокурором.

Центральним органом державного управління освітою в Україні є Міністерство освіти, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, повноваження якого визначено Законом України "Про освіту" та Положенням про Міністерство освіти України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. № 630.

Міністерство освіти і науки України забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності. Міністерство освіти бере участь у виробленні державної політики в галузі освіти та втілення її в життя, у визначенні основних напрямків розвитку освіти, здійснює координаційні, науково-методичні, контрольні функції та державне інспектування, забезпечує зв'язок з іншими державами, організовує впровадження в практику досягнень науки і передового педагогічного досвіду; проводить атестацію та акредитацію навчально-виховних закладів республіканського значення

Положенням не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері освіти і науки, до суду про визнання незаконним рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження майном, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування об'єктів нерухомості державної та комунальної власності.

Суд зауважує на тому, що Положенням не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері освіти і науки, до суду про визнання незаконним рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження майном, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування об'єктів нерухомості державної та комунальної власності.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що прокурором обґрунтовано звернення до суду з даним позовом в інтересах держави, та правильно визначено позивачів у даній справі, оскільки на даний час приміщення, що є предметом спірного договору, належить територіальній громаді м.Харкова та знаходиться на балансі відповідача-2.

Розглянувши заяву відповідача-1 (вх.№33973) про застосування позовної давності, суд встановив наступне.

Щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність, передбачена ст. 257 ЦК України, а саме три роки.

Відповідно до положень ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

В матеріалах справи відсутні докази проведення прокурором перевірки щодо законності передачі в оренду спірних приміщень. Наявний лист від 23.07.2015 р. прокуратура Харківської області до голови Харківської міської ради Кернеса Г.А. з листом №09-767вих.-15, в кому повідомлено про намір звернутися до суду з позовом про визнання недійсним спірного договору оренди та повернення майна у зв'язку з виявленням прокуратурою порушень вимог ЗУ "Про освіту" під час його укладання (а.с. 29).

Судом встановлено, що спірний договір не відповідає вимогам закону, однак орендодавець та балансоутримувач, яким є позивач, вважають спірний договір таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим, позивач і не звертався до суду з відповідним позовом, а враховуючи, що прокурору не було відомо про наявність спірного договору, то відповідно і прокурор не міг звернутись в межах строку позовної давності з таким позовом.

За таких обставин суд вважає, що позов про визнання недійсним спірного договору не був поданий протягом трьох років з дня вчинення правочину за поважних причин, а тому суд не застосовує позовну давність.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме :

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Відповідно до ч.1 ст. 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Частиною 2 ст.18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Частиною 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Об'єкти освіти, навчальні заклади, засновані на комунальній власності, джерелами фінансування яких є кошти місцевих/державних бюджетів, не підлягають приватизації і використання їх не за призначенням, тобто не для навчального та наукового процесу суперечить вимогам чинного законодавства.

До того ж, згідно з п.3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється. Вказані норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону України "Про приватизацію державного майна" загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації - об'єкти освіти.

Слід зазначити, що в силу положень частини 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Отже, вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту" законодавець визначає обов'язкове використання об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов'язаність мети такого використання (в тому числі на умовах оренди) з навчально-виховним процесом.

Однак, спірним договором оренди фактично змінено цільове призначення частини приміщення навчального закладу та визначено його використання під розміщення цеху, тобто для проведення господарської (підприємницької) діяльності орендарем.

Відповідачі помилково вважають що предмет спірного договору є нерухомим майном, яке не підпадає під визначення об'єкту освіти і науки в контексті статті ч.5 ст. 63 Закону України "Про освіту", оскільки останнє не фінансується з бюджету, та не використовується у освітніх чи наукових цілях, не є підрозділом, технологічно пов'язаним з навчальним та науковим процесом.

Суд зазначає, що вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд встановлює наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого договору недійсним на момент його вчинення (укладення).

Відповідно до ч.4 ст.61 Закону України "Про освіту" до джерел фінансування державних навчальних закладів, установ, підприємств і організацій освіти віднесено додаткові джерела фінансування, які включають доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання, а пунктом 4 розділу 9 Переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 р. (в редакції, чинній на час укладення спірного Договору) передбачено здавання в оренду будівель, споруд, обладнання, не пов'язаних з навчально-виробничою, науковою діяльністю, яка не погіршує соціально-побутові умови працівників закладів і установ освіти, студентської та учнівської молоді.

Прокурор в позовній заяві посилається на суперечність змісту спірного Договору положенням ч.5 статті 63 Закону України "Про освіту", ч.2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" та п.3.19 ДержСанПІН 5.5.2.008-01 щодо заборони на перепрофілювання або використання не за призначенням об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділів, що технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом.

Частиною 4 статті 61 Закону України "Про освіту" серед додаткових джерел фінансування навчальних закладів передбачено доходи від надання в оренду приміщень, споруд обладнання.

Пунктом 4 розділу 9 Переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 р. (в редакції, чинній на час укладення спірного Договору) передбачено як один із видів платних послуг здавання в оренду будівель, споруд, обладнання, не пов'язаних з навчально-виробничою, науковою діяльністю, яка не погіршує соціально-побутові умови працівників закладів і установ освіти, студентської та учнівської молоді.

Відповідно до ч.1 ст. 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Частиною 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

До того ж, згідно з п.3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється. Вказані норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України №63 від 14.08.2001р. та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

Суд, провівши комплексний аналіз норм права, встановив, що КЗ "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 ХМР" є об'єктом освіти.

На момент вчинення спірного договору майно, що передане в оренду, перебувало на балансі відповідача-2 як об'єкта освіти, і відповідно до ст.63 Закону України "Про освіту" не може використовуватися не за призначенням, а може бути передане в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчально-виховним процесом.

При цьому невикористання відповідачем-2 спірного приміщення для навчального процесу не є підставою для визнання правомірним передачу такого приміщення в оренду з іншою метою, ніж пов'язаною з навчально - виховним процесом.

В Законі України "Про освіту" не міститься поняття "об'єкт освіти" в цілому, оскільки дане поняття законодавство розглядає як основу інтелектуального, культурного, духовного, соціального, економічного розвитку суспільства і держави.

З матеріалів справи вбачається, що спірні приміщення на момент укладення спірного договору належали до об'єкту освіти.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що передбачена Договором мета передання вказаних приміщень в оренду - "розміщення цеху по виробництву кондитерських випечних виробів" (п.3.1.2 Договору, а.с.47) не відповідала їх цільовому призначенню.

Слід зазначити, що з огляду на той факт, що поняття об'єкт освіти і науки визначено законодавцем в статті 63 Закону "Матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти", останнє в межах вказаної статті розглядається не в загальному аспекті, а в контексті складових матеріально-технічної бази навчальних закладів та установ освіти.

Тобто, в цілях застосування ч.5 ст. 63 Закону України "Про освіту" під об'єктами освіти слід розуміти не сам навчальний заклад, і не тільки їх цілісні комплекси, а об'єкти матеріально технічної бази, про які йдеться в частині 1 названої статті.

Суд наголошує, що спірний договір було укладено сторонами у 2009 року. На момент виникнення спірних правовідносин перелік платних послуг, які могли надаватися державними навчальними закладами регулювався постановою КМУ від 20 січня 1997 р. №38 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами" в редакції від 06.04.1999 року.

У відповідності до змісту пункту 4 розділу 9 вказаної Постанови була надана можливість державним навчальним закладам здавання в оренду будівель, споруд, обладнання, не пов'язаних з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, яке не погіршує соціально-побутові умови працівників закладів і установ освіти, студентської та учнівської молоді.

У відповідності до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого Наказом Держстандарту України 17 серпня 2000 року №507, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин,

Споруди - це будівельні системи, пов'язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт.

Будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устатковання, тварин, рослин, а також предметів.

До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та т. ін.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин, до переліку платних послуг, які могли надаватися державними навчальними закладами, (який регулювався постановою КМУ від 20 січня 1997 р. №38 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами" в редакції від 06 квітня 1999 року) не входила можливість здавання в оренду іншого нерухомого майна, тобто не була передбачена можливість орендування окремого приміщення.

Посилання сторін на приписи Постанови Кабінету Міністрів України від 27 жовтня 2010 року №796 в даному випадку є безпідставними, оскільки даний нормативно правовий акт, яким затверджено перелік платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності набрав чинності тільки 13 вересня 2010 року, тобто після виникнення спірних правовідносин.

Суд зауважує, що системний аналіз наведених вище норм та приписів Закону України "Про освіту" (котрий в даному випадку є спеціальним по відношенню до даних правовідносин) в їх сукупності вказує, що унормовуючи освітню діяльність законодавець передбачив та допустив можливість отримання навчальними закладами освіти додаткового джерела фінансування з надання платних послуг, внаслідок здавання в оренду належного майна виключно за умови, що об'єкт оренди використовується за цільовим призначенням - для навчально-виховного процесу.

Утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Вказані норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 р. та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

На думку відповідачів предмет спірного договору не використовується балансоутримувачем та не є "основним приміщенням", що виключає можливість застосування до нього приписів розділу 3 ДСаНПін 5.5.2-008-01.

Правова позиція щодо наявності підстав для визнання недійсним договору щодо передачі в оренду об'єкту освіти, за яким вказаний об'єкт використовується для діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, викладена в постановах Вищого господарського суду України у справах №911/506/15, №918/1165/13, №910/4113/14 та №910/17883/13.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ вказану Конвенцію і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як зазначив Верховний Суд України в Постанові №6-92цс13 від 18 вересня 2013 року основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" ("Sporrong and Lonnroth v. Sweden") від 23.09.1982 р., "Новоселецький проти України" від 11.03.2003 р., "Федоренко проти України" від 01.06.2006 р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 зазначеного Першого протоколу. Зокрема, необхідно щоби була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у справі "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року зазначив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.

У даному випадку при укладенні оскаржуваного договору та незаконному переданні в оренду приміщення навчального закладу якраз і не було дотримано вимог чинного законодавства.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких в пункті 1 зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що спірний договір підлягає визнанню недійсним, суд вважає, що відповідач-3 повинен повернути майно, що є предметом спірного договору до комунальної власності територіальної громади міста, а тому позовні вимоги прокурора в частині зобов'язання відповідача-3 звільнити та повернути нежитлове приміщення підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.49 ГПК України судовий збір суд покладає на відповідачів. Так, судом задоволено дві вимоги немайнового характеру, а тому судовий збір за подачу даної позовної заяви підлягає до сплати до державного бюджету України у розмірі 2436,00 гривень.

Враховуючи, що позов задоволено повністю, то суд стягує з відповідачів судовий збір у розмірі 2436,00 грн. з кожного з відповідачів порівну.

Керуючись ст.ст.121, 123, 129 Конституції України, Законом України "Про Прокуратуру", Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", Законом України "Про освіту", ст.ст. 203, 215, 216, 253, 254, 785 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 12, 22, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсними договір оренди нерухомого майна №3759 від 26.01.2009р., укладений між Комунальним закладом "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 ХМР" (код 24333640) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, та всі додаткові угоди до вказаного договору оренди, а саме: від 01.01.2012 р., 26.01.2012 р., та додаткову угоду (дата не вказана) укладену між КЗ "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 ХМР" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, погоджені Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради.

Зобов'язати фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_1 виданий Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 05.05.2006 р., адреса: 61000, АДРЕСА_1) звільнити та повернути до комунальної власності територіальної громади м.Харкова нежитлове приміщення площею 60 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, згідно договору оренди нерухомого майна № 3759 від 26.01.2009р.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_1 виданий Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 05.05.2006 р., адреса: 61000, АДРЕСА_1) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м.Харкова, вул.Бакуліна 18, м.Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 812,00 грн. судового збору.

Стягнути з КЗ "Харківський міжшкільний навчально-виробничий комбінат №5 ХМР" (61060, м.Харків, пр-т 50-річчя СРСР,48, код 24333640; р/р №1828, МФО 851011) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м. Харкова, вул.Бакуліна 18, м.Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 812,00 грн. судового збору.

Стягнути з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (код 14095412, 61000, м.Харків, м.Конституції,16) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м.Харкова, вул.Бакуліна 18, м.Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 812,00 грн. судового збору.

Видати відповідні накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.01.2016 р.

Суддя К.В. Аріт