ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2016 р.Справа № 922/5915/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Димерське лісове господарство", с. Катюжанка
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГВІН-2009", м. Харків
простягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (дов. № 01-11 від 06.01.2016 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (дов. б/н від 12.11.2015 року).

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Димерське лісове господарство" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ГВІН-2009" (відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 208 476, 48 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 02/85 поставки товару від 03.01.2012 року у частині повного та своєчасного розрахунку.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 6.11.2015 року порушено провадження у справі № 922/5915/15 та призначено до розгляду у судовому засіданні на 7.12.2015 року.

У судовому засіданні 7.12.2015 року продовжити строк розгляду справи на 15 днів з 4.01.2016 року по 18.01.2016 року у порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України та відкладено розгляд справи на 11.01.2016 року.

30.11.2015 року відповідач через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву вх. № 47848 у якому просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

30.11.2015 року відповідач через канцелярію суду надав заяву вх. № 47847 про застосування строків позовної давності у якій просить суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки товару № 02/85 від 03.01.2012 року та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

24.12.2015 року відповідач через канцелярію суду надав пояснення вх. № 51354 щодо застосування строків позовної давності у яких зазначає що позивач, звернувся із позовною заявою 31.10.2015 року, пропустивши трирічний строк позовної давності та просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та надав документи для долучення до матеріалів справи.

11.01.2016 року позивач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 391 про долучення копії довіреності на представника до матеріалів справи та письмові пояснення вх. № 392 у яких зазначає, що позивачем направлено відповідачу 24.07.2014 року вимогу про сплату заборгованості на суму 208 476, 48 грн. Зазначена вимога була повернута відділенням поштового зв'язку "за закінченням терміну зберігання." тому на думку позивача твердження відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності є таким, що не відповідає дійсності та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та надав документи для долучення до матеріалів справи.

Присутній у судовому засіданні 11.01.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі просив суду позов задовольнити. Проти заяви відповідача про застосування строків позовної давності заперечував із підстав викладених у наданих до суду поясненнях.

Присутній у судовому засіданні 11.01.2016 року відповідач проти задоволення позову заперечував та просив суд задовольнити надану відповідачем до суду заяву про застосування строків позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 4-3 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 Господарського процесуального кодексу України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду від 6.11.2015 року та від 7.12.2016 року свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 11.01.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 3.01.2012 року між Державним підприємством "Димерське лісове господарство" (далі - продавець, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "ГВІН-2009" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір № 02/85 поставки товару (т. 1, а.с. 24-25).

Відповідно до пункту 7.1.1 договору, він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2012 року, а у частині проведення розрахунків - до повного розрахунку сторін.

Пунктом 1.1. договору, сторони погодили, що продавець зобов'язується передати у власність покупця товар (лісопродукцію), а покупець зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його.

Кількість товару, що має бути поставлена за даним договором, вказується у специфікації(пункт 2.1. договору).

Відповідно до пункту 3.1. сторони визначили, що покупець здійснює попередню оплату вартості товару шляхом безготівкового переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця, на підставі виставленого рахунку, або внесення готівки в касу продавця.

Пунктом 4.4. договору встановлено, що після підписання товарно-транспортних накладних товар переходить у власність покупця і будь-які зауваження з боку покупця стосовно кількості та якості товару до уваги не беруться.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору поставки товару позивачам поставлено, а відповідачем прийнято товар лісопродукцію на загальну суму 628 582,80 грн. Відповідно до товарно-транспортхми накладних які долучено до матеріалів справи (т. 1, а.с. 26-155).

Відповідач частково оплатив отриманий товар, що стало причиною звернення із позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до пункту 3.1. сторони визначили, що покупець здійснює попередню оплату вартості товару шляхом безготівкового переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця, на підставі виставленого рахунку, або внесення готівки в касу продавця.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання у частині повного та своєчасного розрахунку у сумі 208 476,48 грн. не виконав, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Тому позовні вимоги в частині стягнення 208 476,48 грн. є обґрунтованими.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, 30.11.2015 р. відповідачем було подано заяву вх. № 51354 про застосування строків позовної давності, в якому останній клопоче про застосування строків позовної давності, зважаючи на пропущення позивачем трирічного строку для подання позову передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України.

Як зазначає позивач, поставку було здійснено за період з 12.01.2012 року по 13.09.2012 року.

Судом встановлено, що позовна заява позивача (вих. № 01-943 від 23.10.2015 року) була відправлена ним до суду 31.10.2015 року (за відбитком штемпеля Укрпошти на опису) та отримана судом 3.11.2015 року вх. № 5915/15, тобто після спливу строку позовної давності.

Відповідно до приписів статей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, згідно із частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, встановлено перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи вищевикладене, права позивача були порушені у зв'язку із невиконанням відповідачем зобов'язань за договором поставки № 02/85 від 3.01.2012 року у частині повного та своєчасного розрахунку у розмірі 208 476,48 грн., але з огляду на те, що строк на пред'явлення позовних вимог, встановлений 257 Цивільного кодексу України, сплинув 30.10.2015 року і про це заявлено відповідачем у справі, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Посилання позивача про направлення відповідачу 24.07.2014 року вимогу про сплату заборгованості на суму 208 476, 48 грн. у зв'язку із чим не пропущено строк позовної давності, судом не приймається у зв'язку із наступним.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

24.07.2014 року позивач звернувся до відповідача з відповідною вимогою про сплату боргу, на яку відповіді не отримав.

Згідно зі статтею 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України № 3-78гс14 від 19.08.2014 року.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та відмову в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір у разі відмові у позові покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 182, 224, 225 Господарського кодексу України, статтями 256, 257, 261, 267, 509, 692, 712 Цивільного кодексу України, статтями 22, 33-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.01.2016 р.

Суддя ОСОБА_3