КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2016 р. Справа№ 910/19929/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Чумак О.В. - представник, дов. б/н від 31.08.2015;

від відповідачів: 1. Галкіна І.В. - представник, дов. № 20/04/15 від 20.04.2015;

Вітович О.Я. - представник, дов. № 28/08/15 від 28.08.2015;

2. не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2015

у справі № 910/19929/15 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет",

Приватного підприємства "Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту"

про стягнення 2 373 211,71 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/19929/15 відкладено на 13.01.2016.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 у справі № 910/19929/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що у судових рішеннях господарського суду зі справи № 910/22287/14 наведено докази протиправної поведінки ТОВ "АТБ-маркет" саме у порушенні умов договору (стосовно оплати поставленого товару) та встановлено факт наявності заборгованості перед позивачем; документи, надані на підтвердження позовних вимог товариства свідчать лише про можливий намір позивача розмістити певні грошові кошти на депозит у банку, тобто, наведені товариством розрахунки упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідачі не здійснювали протиправні дії; тобто позивачем не доведено належними доказами наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, які давали б суду змогу дійти висновку про наявність підстав для стягнення збитків на користь ТОВ "Продекспорт-2009"; суд дійшов висновку, що твердження позивача про упущену ним вигоду у сумі 2 373 211,71 грн. є абстрактними.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 у справі № 910/19929/15 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Посилаючись на документи, надані позивачем на підтвердження позовних вимог, скаржник стверджує, що з листування банку та позивача вбачається, що позивач звернувся до банку з пропозицією укласти договір банківського вкладу (ст.641 ЦК України); банк надав позитивну відповідь на вказану пропозицію (ст.642 ЦК України); вказаними особами було досягнуто домовленості щодо укладення договору банківського вкладу та узгоджено істотні умови депозиту, такі як - валюта вкладу (гривня), вид вкладу (строковий вклад), строк розміщення (364 к.д.), сума вкладу (1 400 000 грн.), процентна ставка (24% річних), порядок виплати нарахованих процентів (після закінчення строку вкладу), поповнення вкладу під час дії (можливо).

Скаржник наполягає на тому, що надані суду документи, у сукупності з іншими доказами, підтверджують укладання між позивачем та банком договору банківського рахунку (депозитного договору) у спрощений спосіб відповідно до ч.1 ст.181 ГК України.

Як стверджує скаржник, пропозиція про розміщення відповідної грошової суми та гарантований відсоток за вкладом, як розрахунок обумовленого прибутку, доводить реальність намірів позивача та можливість реального отримання заявленої в позові суми в якості прибутку, а доводи відповідача про те, що позивач не мав можливості отримати прибуток від розміщення коштів на депозиті, не уклавши відповідний договір з банком, обґрунтування позивача не спростовують та базуються на припущеннях.

У відзиві на апеляційну скаргу перший відповідач заперечує проти доводів скарги, посилаючись, зокрема, на те, що, оскільки відповідно до судових рішень у справі № 910/22287/14 з ТОВ "АТБ-маркет" на користь ТОВ "Продекспорт-2009" стягнуто суму заборгованості у розмірі 9 371 699,94 грн., інфляційних - 1 564 138,20 грн., 3% річних - 228 796,56 грн., які були сплачені першим відповідачем, після цього позивач звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області і рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2015 у справі № 904/4313/15, залишеним у силі рішенням суду апеляційної інстанції, з відповідача було стягнуто додатково 140 190,36 грн. 3% річних та 2 744 033,74 грн. інфляційних втрат, у зв'язку із чим, окрім суми заборгованості за поставлений товар, позивач додатково отримав 4 677 158,86 грн., то можна стверджувати, що позивач не довів, та не може довести будь-який розмір збитків, оскільки упущеної вигоди позивача об'єктивно не існує; що позивач не надав доказів, які б підтверджували відсутність у нього на рахунках грошових коштів в період з січня по березень 2014р., отриманих від першого відповідача чи від інших осіб; що позивачем не надано доказів здійснення навіть заходів, що передують укладанню договору довгострокового депозитного вкладу, що виключає можливість документального доведення його намірів укласти з банком договір банківського рахунку; що позивачем не надано доказів вжиття заходів, спрямованих на отримання упущеної вигоди (навіть частково), тому не можна стверджувати, що саме єдиною і достатньою причиною неотримання заявлених грошових коштів були дії першого відповідача. Також першим відповідачем надано документи та судові рішення на підтвердження судової практики.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників позивача, першого відповідача, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивачем подана до суду першої інстанції позовна заява про стягнення з першого відповідача на користь позивача 2 371 211,71 грн. збитків у вигляді неодержаного прибутку; стягнення з другого відповідача на користь позивача 2 000,00 грн. частини збитків у вигляді неодержаного прибутку.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у позовній заяві вказав, що сума неодержаного прибутку в розмірі 2 373 211,71 грн. розрахована як добуток суми, яку позивач міг би отримати в разі своєчасного одержання оплати за поставлений товар за договором поставки товару та кількість днів розміщення її на депозитному рахунок в банку під 24% річних (за період з 17.03.2014 по 07.04.2015) за формулою, наведеною у позовній заяві.

01.01.2013 між позивачем та першим відповідачем укладено договір поставки № 35813, згідно із п.1.1 якого позивач, за договором постачальник, зобов'язується у порядку і строки, встановлені договором, передати товар у власність першому відповідачу, за договором покупцю, у визначеній кількості, відповідної якості та за погодженою ціною, а останній - прийняти товар і оплатити його на умовах, визначених у даному договорі.

Відповідно до п.3.1 договору № 35813 покупець, після прийняття товару та необхідних документів, зобов'язаний здійснити оплату за товар у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 75-ти календарних днів, із дня поставки; днем здійснення платежу вважається день, у який сума, що підлягає сплаті, списується із банківського рахунку покупця на рахунок постачальника; у випадку, якщо останній день строку оплати випадає на вихідний, святковий або інший неробочий день банківської установи, днем виконання зобов'язання є перший за ним робочий день.

16.10.2013 між позивачем та другим відповідачем укладено договір поруки, згідно з п.1.1 якого відповідно до даного договору другий відповідач, за договором поручитель, зобов'язується солідарно відповідати перед позивачем, за договором кредитором, за виконання зобов'язань першого відповідача, за договором боржника, відносно оплати вартості товару, поставленого кредитором боржнику за договором поставки № 35813 від 01.01.2013 зі всіма змінами та доповненнями, на суму, не більше 2 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2014 у справі № 910/22287/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2014, які залишені без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.06.2015, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт - 2009" відносно першого відповідача задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт - 2009" 9 371 699,94 грн. основного боргу, 228 796,56 грн. 3% річних, 1 564 138,20 грн. збитків від інфляції, 73 080,00 грн. судового збору.

Як вбачається із зазначеного судового рішення, позивачем були пред'явлені позовні вимоги про стягнення 9 371 699,94 грн основного боргу за поставлений товар за договором № 35813 від 01.01.2013, 228 796,56 грн.3% річних, 1 564 138,20 грн. збитків від інфляції.

Судовими рішеннями у справі № 910/22287/14 встановлено, що зазначені позовні вимоги є правомірними, відповідають вимогам чинного законодавства та підтверджені матеріалами справи.

Згідно із ст.35 ГПК України обставини справи, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до розпорядження головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 10.04.2015 № 47154135/5 грошові кошти, що надійшли на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 № 910/22287/14 про стягнення з ТОВ "АТБ-маркет", у розмірі 11 237 714, 70 грн., підлягають перерахуванню отримувачу - ТОВ "Продекспорт-2009".

У подальшому, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2015 у справі № 904/4313/15, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" 3% річних за прострочення грошового зобов'язання протягом періоду з 07.10.2014 по 06.04.2015 у сумі 140 190,36 грн. та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов'язання за період з жовтня 2014р. по березень 2015р. у сумі 2 744 033,74 грн. задоволено у повному обсязі.

Як встановлено в ч.ч.1, 2, 4 ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Згідно із п.2 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є, у тому числі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.2 ст.224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Як встановлено в ч.1 ст.225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, у тому числі, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Позивачем на підтвердження наявності наміру в березні 2014р. укласти із Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Євробанк" (далі - банк) договір довгострокового депозитного вкладу, згідно із яким суму грошових коштів, які не були вчасно сплачені першим відповідачем за одержані товари згідно із договором поставки № 35813, у розмірі 9 374 699,94 грн., позивач мав намір помістити на депозитний рахунок у банку, із сплатою 24% річних, надав до матеріалів справи листування із банком (а.с.84 - 86, 1т.), (а.с.110-112, 2т.), копії внутрішніх документів позивача (а.с.107-109, 2т.), на виконання ухвали суду першої інстанції від 06.08.2015 у справі № 910/19929/15 банком надані документи (а.с.186-189, 1т.).

Однак, позивач матеріалами справи не довів того, що 17.03.2014, як зазначено у розрахунку, наведеному в позовній заяві, мав і намір і можливість, тобто фінансовий стан позивача дозволяв це, помістити на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 9 374 699,94 грн. на період з 17.03.2014 по 07.04.2015.

Оскільки у матеріалах справи відсутні докази фінансового стану позивача у березні 2014р., та у подальшому, протягом періоду до квітня 2015р., то не виключено, що позивач мав намір використати суму 9 374 699,94 грн. на інші потреби підприємства: для розрахунків із контрагентами, закупівлі товарів, матеріалів або здійснення інших господарських операцій, а покласти ці кошти на депозитний рахунок можливості не було.

Слід зазначити, що надані позивачем до матеріалів справи копії службової записки від 31.01.2014 заступника головного бухгалтера відносно планування та оптимізації руху грошових коштів у 1 півріччі 2014р. та протоколу № 6/02 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" від 04.02.2014 не відносяться до належних доказів фінансового стану позивача та можливості помістити на депозитний рахунок грошові кошти, оскільки є односторонніми внутрішніми документами позивача, тобто, зацікавленої особи; зазначені документи не є документами фінансової звітності, форма та зміст якої затверджені у встановленому порядку.

Як роз'яснено в п.п.3.1, 3.2, 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті; зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за вес час прострочення виконання грошового зобов'язання; розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція; при цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція); сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, оскільки у вищезгаданих судових справах № 910/22287/14 та № 904/4313/15 розглядались господарські спори за позовом позивача про стягнення не лише основного боргу в розмірі 9 371 699,94 грн., а також і нарахованих позивачем на суму основного боргу 3% річних та збитків від інфляції за час прострочення, то зазначене свідчить про те, що станом на 17.03.2014 позивач не мав наміру помістити суму коштів основного боргу на депозитний рахунок, адже у такому разі на зазначену суму 9 371 699,94 грн. нараховувалися б лише 24% річних, а не за прострочення грошового зобов'язання 3% річних та інфляційні нарахування відповідно до ст.625 ЦК України, які передбачені в якості компенсації кредитору втрат, спричинених простроченням платежу.

Слід вказати, що позивачем та банком до матеріалів справи надані копії документів, якими обмінювались позивач та банк, які були датовані 10.02.2014, 17.02.2014, 19.02.2014, 21.02.2014, 29.05.2014, тобто, до заявлення позивачем позовів про стягнення крім основного боргу, також 3% річних та збитків від інфляції.

Також позивачем не враховано свої необхідні витрати, які несе вкладник у разі вміщення коштів на депозитний рахунок, у тому числі податки, обов'язкові платежі тощо.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, позивачем матеріалами справи не доведено ані факту спричинення збитків першим відповідачем у вигляді неодержаного прибутку (упущеної вигоди) ані того, що розмір неодержаного прибутку (упущеної вигоди) становить суму 2 373 211,71 грн., що є обов'язковою умовою для стягнення неодержаного прибутку (втраченої вигоди).

Згідно із ч.2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи оплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки матеріалами справи не підтверджено наявності підстав для задоволення позовних вимог до першого відповідача, то відсутні підстави й для задоволення позовних вимог до другого відповідача, як поручителя за договором поруки від 16.10.2013.

Доводи апеляційної скарги не є такими, що відповідають нормам законодавства та підтверджені матеріалами справи, зважаючи на вищевикладені обставини справи.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, наведеними в оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами чинного законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 у справі № 910/19929/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" залишити без задоволення.

2. Справу № 910/19929/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 19.01.2016.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха