ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

"12" січня 2016 р. Справа № 911/4454/15

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд», м. Київ
до Публічного акціонерного товариства «Обухівське», м. Обухів
про стягнення 1215500 грн.
за зустрічним позовомПублічного акціонерного товариства «Обухівське», м. Обухів
до Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд», м. Київ
простягнення 47548,57 грн.
за участю представників:

позивача за первісним позовом:ОСОБА_1 дов. від 24.12.2015 № 09-02/16, ОСОБА_2 дов. від 29.12.2015 № 16-02/16
відповідача за первісним позовом:ОСОБА_3 дов. від 17.11.2015
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (далі позивач) до Публічного акціонерного товариства «Обухівське» (далі відповідач) про стягнення 1215500 грн., з яких 115500 грн. пеня та 1100000 грн. штраф.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконанням відповідачем своїх зобовязань за біржовим договором поставки зерна врожаю 2014 року від 17.03.2014 № 327Ф щодо поставки товару у строк визначений договором.

Публічне акціонерне товариство «Обухівське» до початку розгляду спору по суті звернулося до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» про стягнення 47548,57 грн., яка ухвалою господарського суду Київської області від 17.11.2015 прийнята для спільного її розгляду з первісним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилається на неналежне виконанням відповідачем за зустрічним позовом своїх зобовязань за біржовим договором поставки зерна врожаю 2014 року від 17.03.2014 № 327Ф щодо здійснення розрахунку за поставлений товар у строк визначений договором.

Присутні в судовому засіданні представники позивача за первісним позовом повністю підтримали свої позовні вимоги та просять суд їх задовольнити з мотивів викладених в позові. ОСОБА_2 зустрічного позову заперечили, з підстав викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву, які зводяться до відсутності підстав для нарахування пені відповідно до вимог ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки штрафні санкції, передбачені вказаною нормою, застосовується виключно за допущене прострочення виконання негрошового зобовязання, а в даному випадку відповідачем за зустрічним позовом допущено прострочення виконання саме грошового зобовязання. Відповідач за зустрічним позовом також зазначає, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом заявлені з пропуском позовної давності, про що зазначено у відзиві та поданій заяву, в якій відповідач за зустрічним позовом просить суд застосувати строки позовної давності до зустрічної позовної заяви про стягнення 47548 грн. та в задоволенні позовної заяви відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом, присутній в судовому засіданні, повністю підтримав свої зустрічні позовні вимоги та просить суд їх задовольнити з мотивів викладених в зустрічній позовній заяві. Щодо вимог первісного позову, то відповідачем за первісним позовом подано клопотання, в якому останній просить суд на підставі ст. 83 Господарського процесуального кодексу України зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача до 5% від суми позову. Також в поданому клопотанні відповідач за зустрічним позовом просить суд прийняти до уваги практику Верховного суду України викладену в постанові від 21.10.2015.

Позивач за первісним позовом проти зменшення розміру неустойки в порядку п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України в судовому засіданні заперечив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між сторонами у справі було укладено біржовий договір поставки зерна врожаю 2014 року від 17.03.2014 № 327Ф (далі договір), відповідно до умов якого відповідач за первісним позовом постачальник передає позивачу за первісним позовом покупцю у власність товар: пшениця мяка 2 клас (далі товар), а покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору, термін поставки: до 01.10.2014 включно.

Згідно з пунктом 1.3 договору, поставка вважається здійсненою в момент підписання акта (ів) передавання-приймання на всю кількість товару на базисі поставки відповідно до умов цього договору.

Пунктом 3.1 договору сума попередньої оплати за цим договором складає 70% вартості всього обсягу товару, виходячи з мінімальної інтервенційної ціни на момент укладення договору і становить 2835140 грн. у тому числі ПДВ 472523,33 грн. Попередня оплата здійснюється покупцем в два етапи згідно з підпунктом 4.1 цього договору.

Відповідно до п. 4.1 договору покупець протягом 5 робочих днів з моменту надходження на його адресу документів, визначених пунктом 2.5 договору перераховує на поточний рахунок постачальника першу частину попередньої оплати, яка дорівнює 50% вартості всього обсягу товару, виходячи з мінімальної інтервенційної ціни на момент укладення договору і становить 2025100 грн. у тому числі ПДВ 337516,67 грн.

Після надання постачальником актів огляду посівів сільськогосподарських культур, які підтверджують прийняття на страхування посівів після початку вегетації, покупець перераховує на поточний рахунок постачальника другу частину попередньої оплати, яка дорівнює 20% вартості всього обсягу товару, виходячи з мінімальної інтервенційної ціни на момент укладання договору і становить 810040 грн., у тому числі ПВД 135006,67 грн.

Згідно із пунктом 4.2 договору сума остаточного розрахунку визначається відповідно до підпункту 3.4 цього договору і перераховується покупцем на поточний рахунок постачальника протягом пяти робочих днів з дня поставки всього обсягу товару на умовах визначених цим договором та наявності документів, визначених підпунктом 2.6 цього договору.

Даний договір набуває чинності з моменту його укладення та реєстрації на аграрній біржі та діє до повного виконання сторонами зобовязань за цим договором (п.п. 9.1, 9.5 договору).

Додатковим договором від 22.10.2014 № 2 до договору сторони змінили п. 3.3 договору та виклали його в новій редакції в якій визначили формулу за якою визначається вартість партії товару, а також зазначеним додатковим договором сторони узгодили товар, що поставляється та суму остаточного розрахунку яка становить 2069794,30 грн.

На виконання умов договору позивач за первісним позовом перерахував на розрахунковий рахунок відповідача за первісним позовом суму попередньої оплати в розмірі 2835140 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 19.03.2014 № 740 на суму 2025100 грн., від 04.08.2014 № 1379 на суму 810040 грн., завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Разом з тим, відповідач за первісним позовом в порушення своїх договірних зобовязань здійснив поставку товару з порушенням строку вставленого договором, про що свідчать акти передавання-приймання зерна від 22.10.2014 на суму 4664262,99 грн. та від 22.10.14 на суму 240671,31 грн., які підписані в двосторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплені печатками сторін, зазначені копії яких залучені до матеріалів справи.

Враховуючи, що відповідач за первісним позовом здійснив поставку товару з порушенням строку вставленого договором, позивач за первісним позовом на підставі п. 7.2 договору просить суд стягнути з відповідача за первісним позовом пеню в розмірі 0,1% вартості недопоставленого обсягу товару, розрахованого від ціни фіксингу, що діяла на аграрній біржі та сертифікованих нею акредитованих товарних біржах на останній день поставки за кожний день прострочення, яка за розрахунком позивача за первісним позовом за період прострочки з 02.10.2014 по 22.10.2014 складає 115500 грн.

Також, позивач за первісним позовом посилаючись на п. 7.2 договору, просить суд стягнути з відповідача за первісним позовом за прострочення понад 15 днів штраф у розмірі 20% вартості недопоставленого обсягу товару розрахованого від ціни фіксингу, що діяла на аграрній біржі та сертифікованих нею акредитованих товарних біржах на останній день поставки, який за розрахунком позивача складає 1100000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Суд зазначає, що у пункті 7.2 договору сторони встановили штрафну санкцію - неустойку, яку помилково визначили як пеня, оскільки вказана санкція не підпадає під визначення пені, яке міститься в ч. 2 ст. 549 ЦК України, але відповідає визначенню неустойки, що наводиться в ч. 1 ст. 549 ЦК України, ч. 1 ст. 230, ч. 4 ст. 231 ГК України, що в той же час не заважає, у разі допущення прострочки поставки товару застосувати до відповідача зазначену договірну санкцію.

Здійснений позивачем розрахунок неустойки та штрафу є арифметично вірним, відповідає вказаним вимогам законодавства та обставинам справи, а тому вимоги в цій частині є доведеними та обґрунтованими.

Разом з тим, відповідач за первісним позовом подав до суду клопотання про зменшення розміру заявлених до стягнення сум неустойки та штрафу.

Вказане клопотання відповідач за первісним позовом обґрунтовує тим, що несвоєчасна поставка товару сталася у звязку з тим, що зібраний врожай 2014 року внаслідок впливу кліматичних умов та інших природних факторів за своїми характеристиками не відповідав умовам укладеного між сторонами договору. У звязку з чим, відповідач за первісним позовом своєчасно звертався письмово до позивача за первісним позов про неможливість поставки визначеного договором товару та пропонував замінити предмет поставки на товар іншого класу, на що спочатку позивач за первісним позов надав відмову, проте згодом сторони уклали додатковий договір, в якому змінено товар іншого класу. Відповідач за первісним позовом зазначає, що якби позивач за первісним позовом вчасно погодився на заміну товару, прострочки поставки товару не відбулося. Крім того, відповідач за первісним позовом зазначає, що позивачем за первісним позовом не надано доказів про понесення останнім збитків внаслідок несвоєчасної поставки товару відповідачем за первісним позовом.

Враховуючи зазначені обставини, відповідач за первісним позовом просить суд на підставі ст. 83 ГПК України зменшити заявлені до стягнення суми неустойки.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Доказів наявності понесення позивачем за первісним позовом збитків, які б перевищували чи дорівнювали б розміру заявленої до стягнення суми неустойки та штрафу, позивач за первісним позовом суду не надав. Розмір неустойки та штрафу, який позивач за первісним позовом просить стягнути з відповідача за первісним позовом є не співрозмірним із можливими збитками.

Беручи до уваги викладене, невеликий проміжок часу прострочки менше місяця, та враховуючи загальні засади цивільного законодавства справедливості, добросовісності, розумності, баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за первісним позовом за допущене порушення вищезазначеного зобов'язання та недопущення невиправданого збагачення позивача за первісним позовом за рахунок стягнення з відповідача за первісним позовом надмірно великим штрафних санкцій, суд вважає за доцільне скористатися правом, наданим п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, та зменшити розмір заявленої до стягнення суми неустойки та штрафу, а саме: зменшити суму неустойки, що підлягає стягненню до 3767,12 грн., зменшити суму штрафу, що підлягає стягненню до 55000 грн.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача за первісним позовом 3767,12 грн. неустойки та 55000 грн. штрафу є доведеними, обґрунтованими, відповідачем за первісним позовом не спростовані, а відтак підлягають задоволенню. В решті вимог первісного позову суд відмовляє.

Посилання відповідача за первісним позовом про застосування практики Верховного суду України викладеної в постанові від 21.10.2015 суд не приймає до уваги при вирішенні спору та відхиляє його з огляду на відсутність подібних правовідносин у справах.

Публічне акціонерне товариство «Обухівське» звертаючись з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» про стягнення 47548,57 грн., в обґрунтування своїх вимог посилається на неналежне виконанням відповідачем за зустрічним позовом своїх зобовязань за біржовим договором поставки зерна врожаю 2014 року від 17.03.2014 № 327Ф щодо здійснення розрахунку за поставлений товар у строк визначений договором.

Відповідно до п. 4.2 договору сума остаточного розрахунку визначається відповідно до підпункту 3.4 цього договору і перераховується покупцем на поточний рахунок постачальника протягом пяти днів з дня поставки всього обсягу товару на умовах визначених цим договором та наявності документів, визначених підпунктом 2.6 цього договору.

На виконання умов договору позивач за зустрічним позовом поставив відповідачу за зустрічним позовом весь обсяг товару 22.10.2014, що підтверджується наступними актами передавання-приймання зерна від 22.10.2014 на суму 4664262,99 грн. та від 22.10.14 на суму 240671,31 грн., які підписані в двосторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплені печатками сторін, зазначені копії яких залучені до матеріалів справи.

Таким чином відповідач за зустрічним позовом всупереч умов укладеного між сторонами договору не виконав належним чином взяті на себе договірні зобовязання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар по вищепереліченим актам передавання-приймання зерна в строки визначені договором.

Враховуючи те, що відповідач за зустрічним позовом порушив строки виконання грошового зобовязання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар у строк визначений договором, позивач за зустрічним позовом просить суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом 3% річних з простроченої суми грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача за зустрічним позовом 3% річних з простроченої суми за загальний період прострочення з 30.10.2014 по 11.11.2014 складають 2211,56 грн.

Здійснений позивачем за зустрічним позовом розрахунок 3% річних є арифметично вірним, відповідає вказаним вимогам законодавства та обставинам справи, а тому вимога в цій частині підлягає задоволенню.

Також позивач за зустрічним позовом просить суд на підставі п. 7.4 договору стягнути з відповідача за зустрічним позовом за порушення строків виконання грошового зобовязання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар у строк визначений договором, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення суми простроченого платежу за кожен день прострочення, яка за його розрахунком за період прострочення з 30.10.2014 по 11.11.2014 складає 18429,68 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» визначає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Здійснений позивачем розрахунок пені є арифметично вірним, відповідає вказаним вимогам законодавства та обставинам справи, а тому вимога в цій частині позову є доведеною та обґрунтованою.

Разом з тим, відповідач за зустрічним позовом заявив про застосування до вказаних вимог наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 4.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом звернувся до суду з даним зустрічним позовом 11.11.2015, про що свідчить відбиток календарного штемпеля поштової установи на конверті, в якому надійшов даний зустрічний позов.

Таким чином, враховуючи встановлений судом період нарахування пені та те, що позовна давність за позовними вимогами щодо стягнення пені, обчислюється щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, який подано 11.11.2015, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення пені за період з 30.10.2014 по 11.11.2014 поза межами однорічного строку позовної давності.

Враховуючи викладене, строк позовної давності у даному спорі в частині вимог про стягнення пені сплинув до звернення позивача з позовом.

Про застосування судом наслідки спливу строку позовної давності відносно вказаних вимог відповідачем за зустрічним позовом у справі зроблено заяву до винесення рішення.

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Суд також зазначає, що правила про позовну давність застосовуються лише тоді, коли доведено існування самого суб`єктивного права. Існування суб`єктивного права позивача за зустрічним позовом доведено матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин суд відмовляє в задоволені позовних вимог позивача за зустрічним позовом про стягнення пені в розмірі 18429,68 грн.

Також, позивач за зустрічним позовом просить суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом, за порушення строків виконання грошового зобовязання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар у строк визначений договором, на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, яка за розрахунком позивача за період прострочення з 30.10.2014 по 11.11.2014 складає 26907,33 грн.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 1 статті 231 ГК України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до частини 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Виходячи із положень зазначеної норми, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції у вигляді пені, передбаченої абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише не грошового зобовязання, повязаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач за зустрічним позовом допустив прострочення виконання саме грошового зобовязання щодо здійснення вчасного розрахунку за поставлений товар за договором, а також те, що пунктом 7.4 договору встановлений інший вид штрафних санкцій за порушення саме грошового зобовязання щодо вчасного здійснення розрахунку за поставлений товар, а саме неустойка, правові підстави для застосування до відповідача за зустрічним позовом штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України відсутні.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача за порушення грошового зобовязання на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України пені в розмірі 26907,33 грн. є безпідставними, в звязку з чим суд відмовляє в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.02.2011 у справі № 23/225 та постанові Вищого господарського суду України від 29.05.2014 у справі 911/1774/13.

Заперечення відповідача за зустрічним позовом в частині стягнення 3% річних та пені на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України з тих підстав, що вказані вимоги заявлені з пропуском позовної давності, не приймаються судом до уваги при вирішенні даного спору та відхиляється з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17.12.2013 № 14 до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов'язання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар, позивач за зустрічним позовом заявив до стягнення 3% річних за період прострочення з 30.10.2014 по 11.11.2014.

Як встановлено судом вище, позивач за зустрічним позовом звернувся до суду з даним зустрічним позовом 11.11.2015, про що свідчить відбиток календарного штемпеля поштової установи на конверті, в якому надійшов даний зустрічний позов.

Враховуючи, що до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність у три роки, то позивач за зустрічним позовом звернувся з вказаними вимогами в межах строків позовної давності, яка не сплила на час звернення позивача за зустрічним позовом з даним позовом до суду.

Що стосується застосування позовної давності до вимог про стягнення пені згідно ч. 2 ст. 231 ГК України, то суд зазначає, про неможливість застосування наслідків спливу позовної давності до вказаних позовних вимог, з огляду на те, що як зазначалось вище позовні вимоги в частині стягнення пені на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України є безпідставними, у звязку з чим судом відмовлено в їх задоволенні. До безпідставної вимоги не застосовується позовна давність.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд враховує таке.

Сплата судового збору здійснюється в порядку і розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір»

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюються у таких розмірах: 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що мінімальна заробітна плата у 2015 у місячному розмірі з 1 січня становить 1218 гривень.

Звертаючись з даною позовною заявою до суду, позивач за первісним позовом заявляв вимогу майнового характеру про стягнення 1215500 грн.

Отже за подання первісного позову позивач за первісним позовом мав сплатити 18232,50 грн., що становить 1,5 відсотка ціни позову.

Під час розгляду справи судом зясовано що позивач за первісним позовом при зверненні до суду з позовною заявою не доплатив суму судового збору в розмірі 7,50 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 28.09.2015 № 5807, за яким позивач за первісним позовом при подачі позовної заяви сплатив судовий збір в розмірі 18225 грн. а не 18232,50 грн., що становить 1,5 відсотка ціни позову.

Тобто позивачем за первісним позовом при подачі позову не доплачено суму судового збору в розмірі 7,50 грн. Доказів сплати судового збору у встановлених розмірі в матеріалах первісної позовної заяви відсутні.

Відповідно до п. 2.23 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 № 7 якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може, зокрема, у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК України.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Враховуючи положення п. 2.23 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 № 7 та ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» сума недоплаченого судового збору за подачу первісним позивачем позовної заяви в розмірі 7,50 грн. підлягає стягненню в доход Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України відшкодування витрат по сплаті судового збору за первісним позовом в розмірі 18225 грн. покладаються судом на відповідача за первісним позовом, сума недоплаченого судового збору за подачу первісним позивачем позовної заяви в розмірі 7,50 грн. підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом в доход Державного бюджету України. Відшкодування витрат по сплаті судового збору за зустрічним позовом покладаються судом на відповідача за зустрічним позовом пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Первісний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Обухівське» (08701, Київська обл., м. Обухів, Мікрорайон Петровський, 26, ідентифікаційний код 00857284) на користь Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, 1, ідентифікаційний код 38926880) 3767 (три тисячі сімсот шістдесят сім) грн. 12 коп. неустойки, 55000 (пятдесят пять тисяч) грн. штрафу, 18225 (вісімнадцять тисяч двісті двадцять пять) грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Обухівське» (08701, Київська обл., м. Обухів, Мікрорайон Петровський, 26, ідентифікаційний код 00857284) в доход Державного бюджету України 7 (сім) грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В решті первісного позову відмовити.

5. Зустрічний позов задовольнити частково.

6. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, 1, ідентифікаційний код 38926880) на користь Публічного акціонерного товариства «Обухівське» (08701, Київська обл., м. Обухів, Мікрорайон Петровський, 26, ідентифікаційний код 00857284) 2211 (дві тисячі двісті одинадцять) грн. 56 коп. 3% річних, 56 (пятдесят шість) грн. 65 коп. витрат по сплаті судового збору.

7. В решті зустрічного позову відмовити.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 20.01.2016.