РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2016Справа №910/30088/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та захист» до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» про відшкодування шкоди в порядку регресу 8 191, 93 грн за участю представників сторін:

від позивача - Колодежний С.В. (довіреність № 1 від 04.01.2016);

від відповідача - не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року приватне акціонерне товариство компанія «Страхова компанія «Добробут та захист» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» (надалі - відповідач) про відшкодування шкоди в порядку регресу 8 191, 93 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані виплатою позивачем потерпілій особі страхового відшкодування згідно договору добровільного страхування наземного транспорту, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2015 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/30088/15.

09.12.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшов лист з інформацією на судовий запит стосовно страхового полісу № АІ/5550243.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 розгляд справи відкладено на 12.01.2016.

У судовому засіданні 18.01.2016 представник позивача надав пояснення по суті позовних вимог та просив суд задовольнити в повному обсязі.

Ухвали у даній справі надсилалися сторонам на їх адреси місцезнаходжень, які відповідають відомостям, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а відтак, в силу ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, сторони вважаються повідомлені про дату, час і місце належним чином.

Крім того, в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення, зокрема, представникові відповідача поштових відправлень суду завчасно.

Однак, відповідач в жодне судове засідання свого повноважного представника не направив, обґрунтованих письмових пояснень із зазначенням поважних причин неявки його представника у судові засідання до суду не подав, правом, наданим ст. 59 ГПК України, не скористався, відзиву на позов від останнього до суду не надійшло, а тому, відповідно до положень ст. 75 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 18.01.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено таке.

05.11.2014 між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту «Стандарт» № 17-1-1000075 (надалі - договір), відповідно до якого застраховано майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням транспортними засобами а також додатковим обладнанням, зазначеним у договорі.

Строк дії договору встановлений з 06.11.2014 до 05.11.2015 (п. 5.12. договору).

Безумовна франшиза за договором встановлена 0, 5% від страхової суми та становить 875, 00 грн. (п. 5.3.1. договору).

За умовами договору транспортний засіб застраховано, в тому числі, на випадок дорожньо-транспортної пригоди (п. 5.3. договору).

16.02.2015 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у позивача транспортного засобу Hyundai I30, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2, під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу Mitsubishi Lancer, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4, під керуванням ОСОБА_5.

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 752/2977/15-п ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні вказаного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Внаслідок зазначеного вище ДТП застрахований у позивача ТЗ отримав механічні пошкодження.

Таким чином, через пошкодження внаслідок ДТП застрахованого транспортного засобу у позивача виник обов'язок виплатити страхове відшкодування згідно з умовами договору.

Згідно ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта.

Пунктом 10.1. договору передбачено, що при настанні страхового випадку відшкодуванню підлягають тільки прямі збитки.

При потребі, для визначення розмірів збитку, страховик замовляє експертизу, яку проводить незалежний фахівець, який має належні повноваження відповідно до чинного законодавства України або країни, на території якої відбувся страховий випадок, і несе відповідальність за зроблені висновки у відповідності із законом (п. 10.4. договору). До участі в експертизі страховик запрошує страхувальника (або його представника) та особу, відповідальну за заподіяний збиток. Відсутність страхувальника та особи, відповідальної за заподіяний збиток, чи їх представників при проведенні експертизи, а також їх відмова узгодити її висновки, не є підставою для визнання експертизи недійсною (п. 10.5. договору).

У відповідності до п. 10.7. договору розмір завданих збитків визначається після огляду транспортного засобу та на підставі експертної оцінки розміру збитку з урахуванням документів, наданих страхувальником, а також документів і відомостей, зібраних страховиком самостійно.

Відшкодування збитків за страховим випадком проводиться за вирахуванням експлуатаційного зносу на запасні частини, що підлягають заміні, деталі і приладдя, якщо інше не вказано в договорі (п. 10.10. договору).

Пунктом 10.11. договору встановлено, що на підставі документів, одержаних від страхувальника, інших документів, одержаних страховиком самостійно, та експертного висновку страховик складає страховий акт, яким приймає рішення про виплату або про відмову у виплаті страхового відшкодування страхувальнику.

У відповідності до звіту від 03.03.2015 № 23/2215 з оцінки транспортного засобу ФОП «ОСОБА_7» вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля становить 14 462, 68 грн.

На підставі страхового акту від 04.03.2015 № 010/03/15 на рахунок СТО ФОП ОСОБА_8 було перераховано 7 871, 16 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 16.03.2015 № 161 та від 17.03.2015 № 167.

Таким чином, позивач виконав свої зобов'язання страховика за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів перед страхувальником в повному обсязі.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Після виплати страхового відшкодування до позивача перейшло право вимоги щодо сплати шкоди в розмірі виплаченого страхового відшкодування - 7 871, 16 грн до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Наявність вини ОСОБА_5 у порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження застрахованого транспортного засобу, підтверджена повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.

Законом України «Про страхування» передбачено, що цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів підлягає обов'язковому страхуванню (ст. 7 Закону)

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АІ/5550243, строк дії з 25.01.2015 по 24.07.2015, страхувальник ОСОБА_5, забезпечений транспортний засіб автомобіль Mitsubishi Lancer, державний реєстраційний номер НОМЕР_2).

Обов'язок страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання страхового випадку відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок ДТП майну третьої особи, встановлений п. 22.1 ст. 22. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відшкодування здійснюється у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Вирішуючи питання про суму відшкодування, суд враховує положення абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Полісом № АІ/5550243, яким застрахована цивільно-правова відповідальність винної особи, встановлено ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 50 000, 00 грн та франшизу 1000, 00 грн.

Таким чином, сума страхового відшкодування, що підлягає виплаті відповідачем, з урахуванням франшизи становить 6 871, 16 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пеню у розмірі 1 248, 48 грн та 72, 29 грн 3% річних.

У пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

У частині 2 пункту 4 вказаної постанови зазначено, що положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань.

Пунктом 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Також слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Ця позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в листі від 01.07.2014 щодо аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України у цивільному судочинстві.

За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних на суму 72, 29 грн задоволенню не підлягають.

Щодо заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми пені у розмірі 1 248, 48 грн суд зазначає наступне.

Згідно ст.9 Закону України "Про страхування", страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договором майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Поряд з цим статтею 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", передбачено перелік документів та їх вихідні дані, які є необхідними для здійснення страховиком страхувальнику страхового відшкодування. З аналізу вказаної норми випливає, що вона врегульовує правовідносини щодо нарахування пені між страховиком та страхувальником. Відтак право на нарахування пені виникає у особи, яка має право на отримання страхового відшкодування на підставі укладеного із страховиком договору. Як вбачається із матеріалів справи, такою особою є ОСОБА_2.

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із приписами, встановленими Господарським кодексом України. Так, у відповідності із ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктами 4, 5 частини 27 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що проценти, неустойка виплачуються страховиком через несвоєчасне виконання ним власного зобов'язання перед страхувальником (стаття 992 ЦК) і не можуть бути стягнуті у порядку суброгації з особи, винної в завданні шкоди. Також у порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування.

У зв'язку з викладеним суд відмовляє у задоволенні вказаної позовної вимоги.

За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування шкоди в розмірі 8 191, 93 грн підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача та відповідача пропорційно задоволених позовних вимог.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» (02140, м. Київ, вул. Ревуцького, 42-Г, ) на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та захист» (01001, м. Київ, вул. Михайлівська, 24/11-13В, код ЄДРПОУ 3157133) суму страхового відшкодування в розмірі 6 871 (шість тисяч вісімсот сімдесят одну) грн 16 коп., а також судовий збір в сумі 1 021 (одна тисяча двадцять одну) грн 66 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Повне рішення складено 21 січня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань