РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2016Справа №910/29350/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАНІСЛАВСЬКА ТОРГОВА КОМПАНІЯ»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОРИЗОНТ УКРАЇНА ЦЕНТР»
про стягнення 45 538,95 грн.

Суддя Грєхова О. А.

Представники сторін:

від позивача: Дєміров І.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СТАНІСЛАВСЬКА ТОРГОВА КОМПАНІЯ» (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОРИЗОНТ УКРАЇНА ЦЕНТР» грошових коштів за оплачений, але непоставлений товар у розмірі 45 538,95 грн., в т.ч. 28 239,00 грн. основного боргу, 16 262,10 грн. інфляційних втрат, 1 037,38 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі рахунків-фактур №СФ-0003112 від 02.06.2014 та №СФ-0003138 від 24.07.2014 здійснив оплату відповідачу визначеного товару, втім відповідач зобов'язання по поставці товару не виконав, у зв'язку із чим позивач просить повернути попередню оплату, а також сплатити інфляційні втрати та 3% річних, нараховані за прострочення відповідачем сплати основного боргу.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 18.11.2015 порушено провадження у даній справі, розгляд справи призначено на 21.12.2015.

Представник позивача в судове засідання 21.12.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини не з'явлення на виклик суду не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2015, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача, розгляд справи відкладено на 18.01.2016.

В судовому засідання 18.01.2016 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, а також подав клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 18.01.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю «СТАНІСЛАВСЬКА ТОРГОВА КОМПАНІЯ» на підставі рахунку-фактури №СФ-0003112 від 02.06.2014 здійснило попередню оплату в сумі 9 315 грн. за товар, а саме: вертикальні та горизонтальні жалюзі, на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОРИЗОНТ УКРАЇНА ЦЕНТР», що підтверджується платіжним дорученням №21 від 15.07.2014, належним чином завірена копія якого міститься в матеріалах справи.

30.07.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю «СТАНІСЛАВСЬКА ТОРГОВА КОМПАНІЯ» на підставі рахунку-фактури №СФ-0003138 від 24.07.2014 також було здійснено попередню оплату в сумі 18 924 грн. за товар, а саме: вертикальні жалюзі, карниз та монтаж, на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОРИЗОНТ УКРАЇНА ЦЕНТР», що підтверджується платіжним дорученням №18 від 30.07.2014, належним чином завірена копія якого міститься в матеріалах справи.

Проте, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, не здійснив поставку визначеного сторонами товару.

У зв'язку з цим, позивач направив на адресу відповідача листа №001-169 від 04.09.2014, в якому просив повернути перераховані кошти в розмірі 9 315 грн. та 18 924 грн. за не отриманий згідно рахунків-фактур №СФ-0003112 від 02.06.2014 та №СФ-0003138 від 24.07.2014, відповідно, товар. Як вбачається з матеріалів справи вказаний лист було одержано 05.09.2014 керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОРИЗОНТ УКРАЇНА ЦЕНТР» Музиченко Ф.П. особисто, про що міститься відповідний запис.

Втім, на момент звернення позивача з даним позовом до суду, відповідач кошти в загальному розмірі 28 239 грн. не повернув.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом у відповідності до ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, за приписами ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також, згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

У свою чергу, відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Статтею 642 ЦК України визначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відтак, оскільки додані до матеріалів справи рахунки-фактури №СФ-0003112 від 02.06.2014 та №СФ-0003138 від 24.07.2014 містять найменування товару, його кількість, ціну та підпис уповноваженої особи відповідача, а позивач, в свою чергу, перерахував суму передплати у розмірі 28 239 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №21 від 15.07.2014 на суму 9 315 грн. та №18 від 30.07.2014 на суму 18 924 грн., суд приходить до висновку, що між сторонами мало місце укладення правочину на поставку товару в спрощений спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, за умовами ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 693 ЦК України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, листом №001-169 від 04.09.2014 позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення передоплати в сумі 28 239 грн. Проте, станом на теперішній час грошові кошти відповідачем не повернуто.

Тоді як, в силу приписів ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач отримавши як попередню оплату по договору укладеного в спрощений спосіб грошові кошти в сумі 28 239 грн., не надав доказів належного виконання свого зобов'язання щодо поставки відповідного товару та в порушення норм ст. 693 ЦК України не виконав вимогу викладену позивачем в листі №001-169 від 04.09.2014 щодо повернення перерахованих коштів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 28 239 грн.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «СТАНІСЛАВСЬКА ТОРГОВА КОМПАНІЯ» своїх зобов'язань з перерахування попередньої оплати за товар та факт порушення відповідачем своїх зобов'язань щодо здійснення поставки відповідного товару підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, оцінивши подані докази суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 28 239 грн. основного боргу.

Окрім того, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1 037,38 грн. та інфляційні втрати в сумі 16 262,10 грн. за періоди з 16.07.2014 по 15.10.2015, а також з 31.07.2014 по 15.10.2015, посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, відповідно до п. 5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальністю за порушення грошових зобов'язань», обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Нарахування інфляційних втрат та 3% річних є можливим лише внаслідок несвоєчасного виконання грошового зобов'язання. Обов'язок поставити товар не є грошовим зобов'язанням, оскільки дії зобов'язаної сторони не пов'язуються зі сплатою грошових коштів, внаслідок чого нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних на суму вартості оплаченого товару, що не був у встановлений строк поставлений відповідачем, є неправомірним.

У даному випадку стягнення з відповідача суми попередньої оплати не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, а є поверненням сплаченої попередньої оплати за непоставлений в подальшому товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошові зобов'язання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду України від 15.10.2013 у справі № 5011-42/13539-2012).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 24.11.2015р. по справі №911/2161/15.

Так, у постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 у справі № 5011-42/13539-2012 зазначено, що стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку товару, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України. За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 11128 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, враховуючи вищевикладене, за висновками суду, в частині вимог про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1 037,38 грн. та інфляційних втрат в розмірі 16 262,10 грн. позивачу належить відмовити.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку повернути отримані на підставі рахунків-фактур №СФ-0003112 від 02.06.2014 та №СФ-0003138 від 24.07.2014 кошти в загальному розмірі 28 239 грн.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОРИЗОНТ УКРАЇНА ЦЕНТР» (01135, м. Київ, проспект Перемоги, буд.16, офіс 73; ідентифікаційний код 38336332) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАНІСЛАВСЬКА ТОРГОВА КОМПАНІЯ» (01133, м. Київ, вул. Леоніда Первомайського, буд.9, офіс 33; ідентифікаційний код 32873692) 28 239 грн. (двадцять вісім тисяч двісті тридцять дев'ять) грн. 00 коп. основного боргу та 854 (вісімсот п'ятдесят чотири) грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову - відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 20.01.16

Суддя О.А. Грєхова