ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2016 р. Справа № 914/2256/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Михалюк О.В.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 теплових мереж

Самбіртеплокомуненерго №660 від 30.10.2015 року

на рішення господарського суду Львівської області від 09.09.2015 р.

у справі № 914/2256/15

за позовом Публічного акціонерного товариства Львівобленерго, м.Львів

до відповідача ОСОБА_2 теплових мереж Самбіртеплокомуненерго, м.Самбір Львівської області

про стягнення 40 181,24 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 представник (довіреність №502-4621/2 від 28.12.2015 р.)

від відповідача: ОСОБА_4 представник (довіреність б/н від 08.01.2016р.)

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2015р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Михалюк О.В., Якімець Г.Г. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні. У звязку з зайнятістю судді Якімець Г.Г. в іншому судовому засіданні, розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2015 року у склад колегії для розгляду даної справи замість судді Якімець Г.Г. введено суддю Плотніцького Б.Д.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.09.2015р. у справі №914/2256/15 (суддя Петрашко М.М.), позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 теплових мереж Самбіртеплокомуненерго на користь Публічного акціонерного товариства Львівобленерго 6 411,76 грн. пені, 643,70 грн. 3% річних, 26 714,02 грн. інфляційних втрат та 1 827,00 грн. судового збору; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач у встановлені строки належним чином не виконав зобовязання за Договором № 90348 від 11.09.2006 року про постачання електричної енергії, в результаті чого у нього виникла прострочена заборгованість перед позивачем, на суму якої згідно укладеного між сторонами Договору нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних згідно ст.625 ЦК України.

При цьому, судом першої інстанції, оцінюючи документальні докази у справі, а також враховуючи виняткові та інші обставини в їх сукупності, встановлено підстави для зменшення розміру штрафних санкцій (пені) на 50%.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду ОСОБА_2 теплових мереж Самбіртеплокомуненерго оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №660 від 30.10.2015 року, в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 09.09.2015р. у справі №914/2256/15 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції винесене при неповному зясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, а також при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Свої доводи скаржник обґрунтовує зокрема тим, що 18.03.2015 року було складено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету № 20/1010, на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 року «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій».

Поряд з цим скаржник покликається на те, що прострочення оплати за поставлену електричну енергію відбулося з незалежних від ОСОБА_2 теплових мереж Самбіртеплокомуненерго причин, оскільки відповідачем у березні 2015 року було вчасно подано пакет документів в Департамент фінансів Львівської ОДА для проведення взаєморозрахунків відповідно до зазначеної постанови Кабінету Міністрів України на суму 227 500,00 грн., якою мала бути погашена заборгованість за лютий 2015 року 44 000,00 грн., за спожиту електроенергію у березні 2015 року 164 667,86 грн. та авансова проплата за квітень 2015 року 18 832,14 грн.

Разом з тим, апелянт покликається на те, що слід зменшити розмір пені на 50%, оскільки ОСОБА_2 теплових мереж Самбіртеплокомуненерго перебуває у складному фінансовому становищі.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, Публічне акціонерне товариство Львівобленерго подало відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та просить залишити рішення господарського суду Львівської області від 09.09.2015 року у справі № 914/2256/15 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 07.12.2015р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.12.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 12.01.2016р.

У звязку зі зміною складу суду 04.12.2015 року розгляд справи розпочато спочатку.

В дане судове засідання прибули представники позивача та відповідача.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 09.09.2015р. у справі № 914/2256/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 теплових мереж Самбіртеплокомуненерго без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 11 вересня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством Львівобленерго (перейменоване у Публічне акціонерне товариство Львівобленерго) (Постачальник) та ОСОБА_2 теплових мереж Самбіртеплокомуненерго (Споживач) укладено Договір № 90348 про постачання електричної енергії (надалі Договір) (а.с. 20-25), відповідно до умов якого Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю зазначеною в додатку № 9 Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. Точка продажу електричної енергії: зазначена в додатку №6 Однолінійна схема (п. 1. Договору).

Підпунктом 2.2.2. пункту 2.2. Договору передбачено, що Постачальник зобовязується: постачати Споживачу електроенергію, як різновид товару:

- в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 цього Договору (додаток №1 Обсяги споживання електричної енергії споживачу та субспоживачу);

- згідно з категорією струмоприймачів Споживача відповідно до ПУЕ та гарантованого рівня надійності електропостачання схем електропостачання, визначених додатком № 11 Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін;

- із дотриманням граничних показників якості електричної енергії, визначених державними стандартами;

- забезпечити отримання Споживачем електричної енергії на pівні дозволеної потужності зазначеної в додатку № 9 Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії.

Згідно з п. 2.3.3. Договору передбачено, що Споживач зобовязується, зокрема, оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків № 2 Порядок розрахунків та № 9 Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії.

При цьому, порядок розрахунків за спожиту електроенергію врегульовано Додатком № 2 від 11.09.2006р. до Договору № 90348 про постачання електричної енергії від 11.09.2006р.

Пунктом 4 Додатку №2 сторони визначили, що остаточний розрахунок споживача за електричну енергію спожиту протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених ПКЕЕ. Під час визначення суми платежу остаточного розрахунку за поточний розрахунковий період враховуються суми проведеної в попередніх та поточному розрахункових періодах оплати споживання електричної енергії за поточний розрахунковий період.

Відповідно до п. 6 Додатку № 2 рахунки на оплату платежів, передбачених даним договором, виписуються постачальником електричної енергії та надаються споживачу. Тривалість періоду для оплати отриманих рахунків не має перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку. Дата оплати рахунка (здійснення розрахунку) визначається датою, на яку були зараховані кошти на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Одночасно, умовами укладеного між сторонами договору передбачено, що за внесення платежів, передбачених цим Договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати (п. 4.2.1. Договору).

Цей Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2006 року. Договір вважається щоразу продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяцуь до закінчення терміну дії Договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п. 9.4. Договору).

Вищевказаний Договір укладено в письмовій формі, підписано повноважними представниками сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам статей 207, 208 ЦК України, ст. 181 ГК України.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно з ч.1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Взаємовідносини, які виникають в процесі купівлі, продажу електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами регулюються Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996р. (з наступними змінами та доповненнями).

Зі змісту п 1.1 ПКЕЕ вбачається, що ці Правила регулюють взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії). Дія цих Правил поширюється на всіх юридичних осіб та фізичних осіб (крім населення).

Згідно з п. 5.1 ПКЕЕ договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до вимог ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" та ПКЕЕ постачання електричної енергії здійснюється лише на підставі договору про постачання електричної енергії, який укладається між споживачем та постачальником електричної енергії. При цьому, Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як зясовано в ході розгляду справи, згідно документальних доказів в період з лютого по травень 2015р. позивач належним чином виконав умови Договору про постачання електричної енергії № 90348 від 11.09.2006р. При цьому, в матеріалах справи містяться рахунки за спожиту електроенергію (а.с. 16-19), які були отримані відповідачем, що підтверджується підписом уповноваженого представника на кожному з рахунків.

Поряд з цим встановлено, що відповідач не здійснив оплату за спожиту електроенергію у встановлені договором строки. Проте, станом на час розгляду справи в суді, заборгованість відповідача перед позивачем була відсутня, що підтверджується документальними доказами у справі та поясненнями представників позивача та відповідача у судовому засіданні.

Разом з тим, враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе договірних зобов'язаннь, в частині здійснення розрахунків за поставлену електроенергію, у встановлені договором строки, позивачу завдані збитки у вигляді втрат за рахунок інфляції, пені та 3% річних.

Одночасно, перевіривши доводи позивача встановлено, що позивач у позовній заяві просить, зокрема, стягнути з відповідача пеню в розмірі 12 823,52 грн., 3% річних в розмірі 643,70 грн. та інфляційних втрат в розмірі 26 714,02 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відтак, провівши перерахунок нарахування 3% річних, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 643,70 грн.

Разом з тим, щодо нарахування інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Державним комітетом статистики України і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться ланцюговим методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007р., № 265 Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін).

При цьому, порядок нарахування інфляції передбачений листом Верховного суду України від 03.04.1997 року № 62-97 Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Оскільки індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. Оцінюючи поданий позивачем розрахунок господарський суд повинен виходити з розміру заборгованості, обрахованого за цінами і тарифами, що діють в умовах інфляції. Водночас, розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми боргу на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості. Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

З огляду на викладене та здійснивши перерахунок нарахування інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення інфляційних нарахувань в розмірі 26 714,02 грн.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалося вище, пунктом 4.2.1. Договору передбачено, що за внесення платежів, передбачених цим Договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, здійснивши перерахунок нарахування пені, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про правильність нарахування позивачем відповідачу 12 823,52 грн. пені.

Водночас, з матеріалів справи встановлено, що судом першої інстанції зменшено розмір штрафних санкцій (пені) на 50 % та вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 6 411,76 грн. пені.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині обґрунтованості нарахування та зменшення розміру пені, колегією суддів встановлено, що такі є безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України закріплено право господарського суду при прийнятті рішення зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З приписів вказаних правових норм законодавства вбачається, що при зменшенні розміру неустойки (штрафу, пені) судом повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні, не лише майнові, а й інші інтереси, що заслуговують на увагу.

Крім цього, п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами і доповненнями) визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо; крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України.

Разом з тим, зменшуючи розмір пені судом враховано майновий стан відповідача та те, що ОСОБА_2 теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» вживало заходів щодо погашення заборгованості та сплатило суму основного боргу, а в матеріалах справи відсутні докази завдання відповідачем позивачу збитків простроченням виконання зобов'язання за даним Договором.

Таким чином, з врахуванням документальних доказів у справі, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції встановлено виняткові обставини, які в сукупності обгрунтовано стали підставою, в даному випадку, для зменшення розміру пені, водночас зменшення розміру штрафних санкцій на 50 % є достатнім та дієвим засобом стимулювання відповідача до належного і своєчасного виконання умов договорів у майбутньому. При цьому, наведені підстави слугуватимуть фінансовою сатисфакцією для позивача за неналежне виконання відповідачем умов договору.

З врахуванням викладеного, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про зменшення розміру пені на 50 % та стягнення з відповідача на користь позивача 6 411,76 грн. пені.

Перевіряючи доводи скаржника про те, що кошти на оплату за поставлену електроенергію невчасно виділялися із Державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби України у Львівській області, а тому ОСОБА_2 теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» не вбачає своєї вини у тому, що відповідач не здійснив оплату за спожитий природний газ у встановлені Договором строки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вказано в п. 1.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора.

Більше того, відповідно до п. 2. Додатку № 2 Порядок розрахунків до Договору (а.с. 26) розрахунковим періодом вважається період з 20 числа попереднього місяця до 19 числа поточного місяця (включно) та прирівнюється до календарного. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на зазначений у договорі поточний рахунок із спеціальним режимом використання Постачальника електричної енергії.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Умовами укладеного між сторонами Договору передбачено строк виконання зобов'язання (до 19 числа поточного місяця (включно).

З матеріалів справи встановлено, що відповідач (Споживач) порушив умови укладеного Договору, оскільки виконав свої зобовязання щодо оплати за спожиту електроенергію з порушенням передбачених Договором строків. А тому, враховуючи те, що відповідач (Споживач) прострочив здійснення оплати за поставлену йому електричну енергію ОСОБА_2 теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» не звільняється від відповідальності за неналежне виконання взятих на себе зобовязань.

Поряд з цим, перевіряючи покликання скаржника на те, що ОСОБА_2 теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» включено до Зведеного реєстру погашення бюджетної заборгованості з пільг та субсидій населення перед підприємствами ЖКГ з одночасним погашенням заборгованості за спожиту електричну енергію перед ПАТ «Львівобленерго» в 2015 році згідно з механізмом виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. № 20 (зі змінами і доповненнями) (надалі Зведений реєстр), судова колегія зазначає, що включення відповідача до Зведеного реєстру не дає підстав ОСОБА_2 теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» в односторонньому порядку змінювати умови укладеного між сторонами Договору в частині здійснення оплати за поставлену йому електричну енергію чи змінювати організацію розрахунків за Договором № 90348 від 11.09.2006 року.

Одночасно, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_2 теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» не ініціювало внесення змін в укладений між сторонами Договір № 90348 від 11.09.2006 року та не укладало з позивачем жодних Договорів про організацію взаєморозрахунків, а тому вважає доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними та такими, що не спростовують обґрунтованого висновку місцевого господарського суду.

Більше того, доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету та, відповідно, оплату за фактично спожиту електроенергію колегія суддів не сприймає за преюдицію, а перевіркою на достовірність у сукупності всіх доказів у справі вважає, що такі засвідчують факт порушення п. 6 Додатку № 2 «Порядок розрахунків» до Договору, при цьому, станом на час розгляду справи в суді, основний борг відповідача перед позивачем відсутній, що підтверджується документальними доказами у справі та поясненнями представників позивача та відповідача у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. А тому, враховуючи наведене та аналізуючи документальні докази в їх сукупності колегія суддів звертає увагу на те, що спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету та доданий до нього Зведений реєстр не були предметом розгляду у господарському суді Львівської області. Більше того, відповідач, представник якого брав участь у судовому засіданні у суді першої інстанції не надав суду належних та допустимих доказів існування такого спільного протокольного рішення чи зведеного реєстру.

Таким чином, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 09.09.2015р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 09.09.2015 року у справі № 914/2256/15 залишити без змін, апеляційну скаргуПідприємства теплових мереж Самбіртеплокомуненерго №660 від 30.10.2015 року без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Львівської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 18.01.2016р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Михалюк О.В.

Суддя Плотніцький Б.Д.