ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2016 р. Справа № 920/1414/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (дов. б/н від 30.06.2015 р.)

відповідача ОСОБА_2 (дог. б/н від 05.10.2015 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№5511С/1-8) на рішення господарського суду Сумської області від 27 жовтня 2015 року у справі

за позовом Підприємства обєднання громадян (релігійні організації, профспілки) Сумського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих (УТОС), м. Суми

до ОСОБА_3 "Сант", м. Суми

про розірвання договору

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Сумської області з позовом, в якому просив розірвати укладений між сторонами договір №2 від 01.08.2012 р.

Рішенням господарського суду Сумської області від 27.10.2015 р. у справі №920/1414/15 (суддя Зражевський Ю.О.) позов задоволено.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні обставин справи. Зокрема, зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази невиконання або неналежного виконання ОСОБА_3 "Сант" умов договору №2 від 01.08.2012 р., зокрема пункту 4.1. Просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права при повному та всебічному дослідженні всіх обставин справи. Зокрема, зазначає, що порушення відповідачем умов договору №2 від 01.08.2012 р. є істотними, що свідчить про наявність правових підстав для його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2012 р. між Сумським учбово-виробничим підприємством Українського товариства сліпих (УТОС) та ОСОБА_3 "Сант" було укладено договір №2, предметом якого, згідно п. 1.1, є реконструкція нежитлового складського приміщення прибудова за літерами Д, Д-1, відповідно до технічного плану площею 231,1 кв.м, розташованого за адресою м. Суми, вул. Кузнечна, 8 (а.с. 14).

Нерухоме майно, що є предметом вказаного договору та підлягає реконструкції належить УТОС на праві власності, а земельна ділянка, на якій знаходяться це майно, належить УТОС на праві постійного користування.

Відповідно до п. 4.1 договору ОСОБА_3 "Сант" зобовязалась здійснювати в повному обсязі фінансування будівництва та реконструкції обєкта нерухомості та завершити будівництво обєкту до 30.12.2014 р.

Розділом 6 договору сторони обумовили, що після закінчення будівництва та реконструкції приміщення розрахунки здійснюються шляхом поділу нерухомості за згодою сторін: УТОС отримує у власність нежитлові приміщення на другому поверсі обєкту нерухомості площею 100 кв. м, якими володіє та розпоряджається на власний розсуд; ОСОБА_3 "Сант" отримує у власність решту приміщень всього обєкту нерухомості, за виключенням частки, переданої УТОС, якими володіє та розпоряджається на власний розсуд.

Строк дії договору, встановлений п. 8.1 - до 30.12.2014 р., а в частинах взятих на себе сторонами зобовязань упродовж його дії до повного його виконання. Договір не може бути розірвано в односторонньому порядку.

Факт приймання-передачі для подальших демонтажу та реконструкції виробничої будівлі загальною площею 230,1 кв. м, розташованої за адресою: м. Суми, вул. Кузнечна, 8, підтверджується актом №1 від 05.11.2012 р. (а.с. 40).

ОСОБА_3 "Сант" у встановлений договором строк будівництво та реконструкцію приміщення не здійснило.

УТОС 17.03.2015 р. звернулось до ОСОБА_3 "Сант" з листом № 36, в якому, посилаючись на неналежне виконання контрагентом умов договору №2 від 01.08.2012 р., повідомив про його розірвання (а.с. 65).

ОСОБА_3 згоди на розірвання вказаного договору не надала, що стало підставою для звернення УТОС до господарського суду Сумської області з позовом до ОСОБА_3 "Сант" про розірвання договору №2 від 01.08.2012 р.

В обґрунтування позову УТОС посилається на приписи ст. 651 Цивільного кодексу України та умови спірного договору.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, встановивши наявність порушення відповідачем істотних умов договору, дійшов висновку про їх законність та обґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 627 Цивільного кодексу України).

Частина перша статті 193 Господарського Кодексу України передбачає, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого Кодексу визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства, а статтею 526 цього ж Кодексу визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог статті 629 цього ж Кодексу, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 651 Цивільного кодексу України визначено підстави для зміни або розірвання договору.

Так, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач при укладенні спірного договору, передавши ОСОБА_3 "Сант" для подальших демонтажу та реконструкції виробничу будівлю загальною площею 230,1 кв. м, розраховував на здійснення відповідачем реконструкції цих нежитлових приміщень, її завершення до 30.12.2014 р. та отримання у власність нежитлових приміщень площею 100 м2 на другому поверсі новозбудованого обєкту нерухомості. Проте, відповідач не здійснив таку реконструкцію та не передав у власність позивача зазначені нежитлові приміщення, чим позбавив останнього того, на що він розраховував при укладенні договору.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов правомірного висновку, що порушення відповідачем умов договору є істотним, в звязку з чим у позивача виникає право звернутись до суду з вимогою про розірвання.

Посилання апелянта щодо прострочення позивачем виконання зобовязання через не передання ОСОБА_3 "Сант" в користування земельної ділянки, що належить УТОС на праві постійного користування, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки, по-перше, договором не встановлений строк виконання такого зобовязання; по-друге, згідно вимог чинного законодавства правові підстави на отримання відповідачем цієї земельної ділянки у користування можуть виникнути лише за умови набуття ОСОБА_3 "Сант" права власності на збудоване на ній нерухоме майно.

Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що не передання позивачем ОСОБА_3 "Сант" в користування земельної ділянки свідчить про неналежне виконання позивачем зобов'язань зі спільної діяльності для досягнення мети визначеної договором (пунктів 2.1.,5.1, 5.2 договору), оскільки це унеможливлює здійснення процедури введення обєкта завершеного будівництвом в експлуатацію та набуття на нього права власності.

Колегія суддів вважає такі твердження хибними, оскільки введення обєкта завершеного будівництвом в експлуатацію та набуття на нього права власності можливе лише за наявності такого обєкта на земельній ділянці, тобто в разі повного виконання відповідачем умов договору №2 від 01.08.2012 р. щодо будівництва та реконструкції приміщення.

Відповідно до вимог статті 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Апеляційні вимоги не підтверджені належними доказами, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для їх задоволення.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Сумської області від 27.10.2015 р. у справі №920/1414/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в звязку з чим, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 27.10.2015 р. у справі №920/1414/15 залишити без змін.

Повна постанова підписана 14.01.2016 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.