ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.01.16р. Справа № 904/10744/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА ПРОМИСЛОВА МЕТАЛУРГІЙНА КОМПАНІЯ", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсною додаткову угоду від 15.12.14р. № 5 до договору № 01/12-10 від 01.12.10р.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Найдьонова Я.О.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 68 від 27.11.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА ПРОМИСЛОВА МЕТАЛУРГІЙНА КОМПАНІЯ" (далі-позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" (далі-відповідач) про визнання недійсною додаткову угоду від 15.12.14р. № 5 до договору № 01/12-10 від 01.12.10р.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.15р. порушено провадження у справі № 904/10744/15, прийнято позовну заяву та призначено судове засідання на 19.01.16р.

19.01.16р. у судове засідання повноважний представник позивача не з'явився, витребувані документи до суду не надав. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. В матеріалах справи знаходиться конверт з ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.15р. про порушення провадження у справі, який направлявся на адресу позивача та був повернутий поштою з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи зазначене, господарський суд вважає, що позивач про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки судом було належним чином виконано вимоги ч.1 ст.64 та ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника позивача за наявними в ній матеріалами.

В свою чергу, повноважний представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, про що також зазначено у відзиві, який долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 19.01.16р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважного представника відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.10р. між позивачем та відповідачем було укладено договір № 01/12-10 (далі - Договір). За умовами цього договору відповідач бере на себе зобов'язання передати у власність, а позивач прийняти та оплатити трубну продукцію (далі-товар).

15.12.14р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 5 до Договору (далі - Додаткова угода). Вказаною угодою сторони дійшли згоди про зміну ціни на товар, який поставлений, але не оплачений позивачем (п. 1 Додаткової угоди).

Як зазначено у п. 2. Додаткової угоди, ціна товару, вказаного у Додатку № 48 від 15.10.14р., поставленого по Договору встановлюється в еквіваленті до долару США по офіційному курсу НБУ на 15.10.14р. -12,952038 грн.

За приписами п. 3.1. Додаткової угоди, оплата товару здійснюється по ціні, зафіксованій в Додатку № 1 до цієї додаткової угоди в доларовому еквіваленті, перерахованої у гривні по офіційному курсу НБУ UAH/USD на дату оплати. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок відповідача.

Посилаючись на ст. 215 Цивільного кодексу України позивач вважає, що Додаткова угода є недійсною, адже її зміст суперечить положенням Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

Зазначаючи положення ст.ст. 189, 190 Господарського кодексу України та ст.ст. 192, 533 Цивільного кодексу України позивач вважає неправомірним визначення у спірній Додатковій угоді вартості товару в іноземній валюті. Крім того, всупереч положенням ст. 632 Цивільного кодексу України спірна Додаткова угода містить умови про зміну ціни вже поставленого товару в залежності від курсових коливань іноземної валюти. Тобто, як вважає позивач, вказана умова є нічим іншим як зміною ціни вже виконаного зобов'язання по поставці товару та, фактично, визначенням ціни товару у іноземній валюті. Проте, для відповідача (продавця за договором) вартість (ціна) товару не могла змінюватись після його поставки за Договором, що виключає зміну ціни вже поставленого товару для позивача (покупця за договором) впродовж всього періоду дії Договору.

Крім того, позивач зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про ціни і ціноутворення" ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України.

Позивач звертає увагу суду на той факт, що товар, який поставлявся за вищевказаним Договором був призначений виключно для використання на внутрішньому ринку України, вказане застереження містить п. 7.4 Договору.

Таким чином, як зазначає позивач, визначення Додатковою угодою ціни товару, який призначений виключно для використання на внутрішньому ринку України, у іноземній валюті, є порушенням вимог ч. 2 ст. 10 Закону України "Про ціни і ціноутворення".

З огляду на наведене, як вважає позивач, зміст Додаткової угоди суперечить положенням ст. 632 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 10 Закону України "Про ціни і ціноутворення", що є визначеною Цивільним кодексом України підставою для висновку про її недійсність.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати недійсною Додаткову угоду до Договору укладену між сторонами.

Відповідача заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, оскільки:

По-перше, спірною Додатковою угодою використовується іноземна валюта як еквівалент суми, яка підлягає оплаті за товар, а сума оплати визначена в гривні. Чинним законодавством, а саме ст.ст. 524, 533 Цивільного кодексу України та ст. 198 Господарського кодексу України, дозволено використання грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті.

По-друге, з боку позивача протягом дії Договору проводились часткові розрахунки за отриманий товар, зазначену оплату позивач проводив у Національній валюті України - гривні, що підтверджують копії банківських виписок. Зазначене свідчить, що розрахунки між сторонами здійснюються в національній валюті України - гривні, у зв'язку з чим позовні вимоги не є обґрунтованими.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України ).

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 266 Господарського кодексу України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Договір відповідно до цивільного законодавства України є різновидом правочину.

А згідно із ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Виходячи з положень ст. 215 Цивільного кодексу України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого господарського суду України в п. 2 постанови № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.13р., правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного Кодексу України, а саме:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України зазначено про те, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на вищевикладене, підставою недійсності правочину в звязку з невідповідністю його вимогам ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, є саме суперечність змісту цього договору положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Що стосується відсутності в договорі встановлених законодавством істотних умов, необхідних для його укладення, то зазначені обставини, є підставою вважати такий договір неукладеним (таким, що не відбувся), що в свою чергу виключає підстави недійсності цього правочину.

Пунктом 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.13р. передбачено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач свої обов'язки по Договору виконав належним чином. Претензій з боку позивача щодо якості та кількості не заявлялось. Крім того, позивач добровільно здійснив часткову оплату за отриманий товар по Договору та Додаткової угоди до нього. Таким чином, господарський суд вважає, що надані письмові докази у своїй сукупності беззаперечно підтверджують прийняття позивачем товару за Договором та Додатковою угодою до нього та його наступну часткову оплату, тобто вчинення позивачем дій, що свідчать про схвалення Договору та Додаткової угоди до нього, що унеможливлює визнання спірної Додаткової угоди до Договору недійсною з підстав, на які посилається позивач.

Крім того, спірною Додатковою угодою використовується іноземна валюта як еквівалент суми, яка підлягає оплаті за товар, а сума оплати визначена в гривні. Чинним законодавством дозволено використання грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті.

Так, відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 533 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 198 Господарського кодексу України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, але не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 06.11.13р. по справі № 5021/338/12, від 26.01.15р. по справі № 904/7755/14, від 15.04.15р. по справі № 911/4660/14.

Господарський суд також звертає увагу та той факт, що з боку позивача протягом дії Договору та спірної Додаткової угоди до нього проводились часткові розрахунки за отриманий товар, зазначену оплату позивач проводив у Національній валюті України - гривні. Зазначене свідчить, що розрахунки між сторонами здійснюються в національній валюті України - гривні.

Надавши правову оцінку Договору та Додатковій угоди до нього, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки Договір та спірна Додаткова угода до нього були підписані сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності в силу вільного волевиявлення учасників договору відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України, із досягненням згоди щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується виконанням сторонами зобов'язань по цьому договору, що свідчать про схвалення Договору та спірної Додаткової угоди до нього.

Таким чином, позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявності у позові підстав для визнання недійсною спірної Додаткової угоди до Договору, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по справі покладаються на позивача.

Звертаю увагу на те, що відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 203, 207, 215, 217, 524, 533, 626, 627, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 179, 198, 265, 266 Господарського кодексу України, ст.ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскаржене протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 20.01.16р.

Суддя ОСОБА_2