КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2016 р. Справа№ 910/16718/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від позивача: не з"явився

від відповідача: Бічук С.Ф. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 09.09.2015р.

у справі № 910/16718/15 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"

про визнання недійсним договору в частині та визнання чинним договору

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" про визнання недійсними пунктів 8.4 та 8.5 договору фінансового лізингу № 883/02/13-В від 28.02.2013, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"; визнання недійсними пункту 2.6, пункту 8.5 у частині "У разі зазначення в п. 8.5 договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, така сума перераховується у відповідності з п. 2.6 загальних умов на дату розрахунку", та пункту 13.5 додатку № 3 до договору фінансового лізингу № 883/02/13-В від 28.02.2013 "Загальні умови договору фінансового лізингу; визнання чинним договору фінансового лізингу № 883/02/13-В від 28.02.2013, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд".

Рішенням Господарського суду м. Києва від 09.09.2015р. у справі № 910/16718/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з»ясування місцевим судом обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що договором та додатками до договору ціна договору як його істотна умова виражена у твердій грошовій сумі в грошовій одиниці України - гривні без її прив»язки до будь-якої іншої іноземної валюти.

Апелянт зазначає, що підставами позовних вимог є невідповідність пунктів 8.4, 8.5, 2.6, договору фінансового лізингу № 883/02/13-В від 28.02.2013р. вимогам законодавства України, зокрема, щодо можливості вираження зобов'язання в іноземній валюті доларах США.

Крім того, на думку апелянта п. 2.14 загальних умов у разі настання подій, визначених в п.п. 2.12 та/або 2.13 загальних умов, в тому числі зміни розміру платежів, розмір лізингових платежів та/або розмір авансового платежу за договором може бути змінений шляхом укладання сторонами додаткової угоди. Тобто для зміни лізингових платежів - як загальної вартості предмета лізингу так і винагороди лізингодавця умовами договору та додатками до нього передбачено укладення 2-сторонньої угоди, без чого зміна лізингових платежів, передбачених п. 2.1 загальних умов, не може відбутися.

Апелянт вважає, що посилання відповідача на п.2.6 загальних умов, як на підставу визначення лізингових платежів лізингодавцем в односторонньому порядку є безпідставними, оскільки договором та додатками до нього встановлено окремий порядок зміни лізингових платежів, в тому числі із застосуванням п. 2.6 загальних умов, який передбачає укладення сторонами додаткової угоди.

Апелянт в обґрунтування апеляційної скарги також звертає увагу суду на те, що відповідачем при вчиненні відмови від договору було порушено також й встановлений договором порядок вчинення такої відмови, а саме безпідставним надісланням відповідачем листа-вимоги від 30.09.2014 року про сплату позивачем коштів в обсягах, визначених понад встановлені Графіком; надісланням відповідачем повідомлення про відмову від Договору до завершення 20-денного строку, наданого умовами Договору лізингоодержувачу для виконання листа-вимоги; безпідставним надісланням відповідачем повідомлення про відмову від Договору від 14.10.2015 року гіри відсутності у позивача заборгованості з оплати лізингових платежів, встановлених Графіком.

На думку апелянта вчинення безпідставної відмови від Договору не може мати наслідком припинення його дії, оскільки згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання може бути припинено лише на підставах, встановлених договором або законом, а не за свавільним бажанням однієї із сторін договору, не обгрунтованим жодним чинним нормативним актом чи положенням договору.

Апелянт вважає, що відповідач з порушенням вимог закону та умов Договору вчинив відмову від Договору, що станом на сьогодні унеможливлює виконання сторонами договірних зобов'язань.

В судове засідання представник позивача не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомлено.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України (пункту 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18).

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія встановила наступне.

28.02.2013 між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 ( лізінгоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) було укладено договір фінансового лізингу № 883/02/13-В, предметом якого є тягач DAF FTXF 105.460, 2012 року виготовлення, білого кольору, номер шасі НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_1.

Відповідно до п. 1.1 ст. 1 додатку № 3 лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу вищевказане майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів, а також інші платежі відповідно до умов даного Договору.

Загальна сума лізингових платежів, відповідно до п. 8.1 договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 13.03.2014) становить 1201675,18 грн., які, виходячи з тексту "додаток № 1 - графік внесення лізингових платежів" (в редакції цієї ж додаткової угоди), складаються з двох частин: платежу, що відшкодовує вартість предмету лізингу та винагороди (комісії) лізингодавця. Дані лізингові платежі, як зазначено в п. 8.1 документу "договір фінансового лізингу № 883/02/13-В", можуть змінюватись відповідно до Загальних умов.

Згідно з п. 8.4 договору сплата лізингових платежів здійснюється в гривні з коригуванням курсу валют відповідно до п. 2.6 Загальних умов. В п. 8.5 договору зафіксовано курс гривні до долара США на момент укладення договору в розмірі 7,993 грн. за 1 долар.

Відповідно до п. 2.6 Загальних умов у разі зазначення в п. 8.5 документу "договір фінансового лізингу № 883/02/13-В" при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ) за наступною формулою: Т=(То*Кт)/Ко, де: Т - поточний лізинговий платіж, який підлягає оплаті в гривнях, То - поточний лізинговий платіж, зазначений в графі 6 графіка платежів, Ко - офіційний курс української гривні до долара США на дату укладення договору, Кт - середньозважений курс української гривні до долара США на міжбанківському ринку, збільшений на 1 % (за офіційними даними НБУ на дату, що передує дню сплати лізингового платежу). При цьому, якщо Кт, збільшений на 1 %, буде менше, ніж Ко, перерахунок не проводиться. У разі погашення вартості предмета лізингу відноситься сума, зазначена в графі 4 графіка платежів на відповідну дату. Різниця поточного лізингового платежу, розрахованого за правилами цього пункту загальних умов і суми, що відшкодовує вартість предмета лізингу, вважається комісією лізингодавця.

Пунктом 13.5 Загальних умов передбачено, що перед підписанням договору у разі зазначення в п. 8.5 документу "договір фінансового лізингу № 883/02/13-В" на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, лізингоодержувач попереджений лізингодавцем про наявність з боку лізингоодержувача валютного ризику, тобто ймовірність виникнення можливих збитків у лізингоодержувача внаслідок зміни курсу іноземної валюти до національної валюти України. Підписанням цього договору лізингоодержувач підтверджує, що він усвідомлює можливе настання несприятливих для нього наслідків, заподіяних коливанням курсу валют, і гарантує виконання взятих на себе зобов'язань своєчасно та в повному обсязі.

Відповідно до п. 8.5 Загальних умов сума викупу при достроковому викупі предмета лізингу на визначену договором дату (дата розрахунку) вираховується як арифметична сума трьох складових: сума, яка направляється на погашення вартості предмета лізингу за всі періоди, які не настали на дату розрахунку (графа 4 графіка платежів). У разі зазначення в п. 8.5 документу "договір фінансового лізингу № 883/02/13-В" на застосування при визначення розміру лізингового платежу коригування курсу валют, така сума перераховується у відповідності з п. 2.6 Загальних умов на дату розрахунку; суми витрат у зв'язку з достроковим розірванням договору, які на дату розрахунку були понесені лізингодавцем, але не були відшкодовані лізингоодержувачем в лізингових платежах (витрати на зняття з обліку предмета лізингу, вартість страхування, сума податків, включаючи збір до ПФУ і т.д.); один розмір лізингового платежу, зазначеного в графі 6 графіка платежів на найближчу дату сплати відповідного платежу, що слідує за датою розрахунку.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків ч.1 ст. (202 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов»язковим для виконання сторонами ( ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Згідно ч.1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом ( ч.2 ст. 806 ЦК України).

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України, за приписами якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У свою чергу, відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Позивач обґрунтовує недійсність положень договору невідповідністю вимогам закону щодо валюти грошового зобов'язання, підлягають дослідженню та оцінці відповідні норми українського законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин.

Згідно зі ст. 99 Конституції України національною грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Разом з тим, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України).

В силу ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Крім того, приписи ст. 198 ГК України (виконання грошового зобов'язання), що міститься в главі 22 "Виконання господарських зобов'язань" ГК України не суперечить приписам ст. 533 глави 48 "Виконання зобов'язання" ЦК України.

Статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань.

Відповідно до статті 35 Закону України "Про Національний банк України" гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Таким чином, вищезазначені законодавчі акти визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України. Однак, вони не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті. Закон України "Про фінансовий лізинг" також не містить приписів, які б містили заборону щодо вираження розміру лізингових платежів у еквіваленті іноземної валюти.

Законодавством України хоч і передбачає обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, однак не містить заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Жодне з положень оспорюваного договору фінансового лізингу не встановлює можливість використання іноземної валюти як платіжного засобу за договором. Оспорювані умови договору стосуються виключно права здійснення коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні відносно долара США), тобто є умовами щодо визначення грошового еквіваленту, який підлягає сплаті у гривні. Застосування даного механізму визначення розміру платежу не суперечить законодавству України.

Згідно з пунктом 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства віднесено свободу договору.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи сторони у договорі фінансового лізингу № 883/02/13-В від 28.02.2013 та додатку № 3 до договору фінансового лізингу № 883/02/13-В від 28.02.2013 добровільно встановили коригування курсу валют при визначенні розміру лізингового платежу, який підлягає до виплати за даним договором з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку ( за офіційним даними НБУ, розміщеними на сайті http://bank.gov.ua/control/uk/index) .

Таким чином, підписавши договір та погодившись з його умовами, позивач безпідставно та необґрунтовано посилається на невідповідність окремих його положень вимогам чинного законодавства.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином сплачував лізингові платежі з урахуванням суми курсової різниці вчасно та в повному розмірі з моменту укладення договору до 29.07.2014р. (момент припинення сплати зобов'язань за договором).

Позивачем на підтвердження оплати повного лізингового платежу (вартість предмета лізингу, винагороду лізингодавця та валютне коригування) з 1 по 18 місяць дії договору згідно графіку надано власний розрахунок сплачених лізингових платежів, в якому чітко вказано, що ним щомісячно сплачувались лізингові платежі з врахуванням валютного коригування в повному обсязі по 29.07.2014р. (з 1 по 18 міс місяця дії договору по графіку позивачем внесено лише часткову оплату і зовсім виконання грошових зобов'язань згідно договору). Інформація позивача про повну оплату лізингового платежу з урахуванням валютного коригування по 29.07.2014р. (з 1 по 18 договору згідно графіку) та про припинення сплати, починаючи з 19 місяця по графіку співпадає з даними Акту звірки, наданого відповідачем.

Таким чином посилання позивача на те, що ним кожного місяця здійснювалася оплата лише вартості предмета лізингу та винагороди лізингодавця згідно графіку без валютного коригування, а також спеціально вносилась щомісячна переплата саме на суму, яка відповідає сумі валютного коригування, підтверджує ту обставину, що відповідачу з моменту укладення договору було добре відомо про всі умови сплати лізингового платежу, в т.ч. про валютне коригування, яке він щомісяця оплачував.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання недійсними пунктів 8.4 та 8.5 договору фінансового лізингу № 883/02/13-В від 28.02.2013; пунктів 2.6 та 13.5 загальних умов договору фінансового лізингу № 883/02/13-В від 28.02.2013 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також позивач просить суд визнати чинним договір фінансового лізингу № 883/02/13-В від 28.02.2013, виходячи з тих підстав, що відповідач безпідставно в односторонньому порядку розірвав договір фінансового лізингу, що унеможливлює виконання договору позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 29.08.2014р. позивачем внесено лише часткову оплату, а згодом припинено зобов'язання щодо сплати лізингових платежів та не повернуто предмет лізингу.

Пунктами 3 та 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингодавець має право відмовитись від договору лізингу у випадках, передбачених Договором фінансового лізингу або законодавством, та вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Умовами пункту 11.2.1. Загальних умов договору фінансового лізингу передбачено, що лізингодавець має право достроково, в односторонньому порядку відмовитись (розірвати) від договору та вилучити предмет лізингу у випадку, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 (тридцяти) днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів.

Позивачем відповідно до ст. 5 ГПК України з метою врегулювання спору в досудовому порядку на адресу відповідача було направлено цінним листом Лист-вимогу вих. №675-УПК 30.09.2014р. щодо сплати заборгованості. Зазначений лист відповідач отримав особисто 15.10.2014р., що підтверджується повідомленням про вручення.

Відповідач вимогу позивача не виконав, заборгованість не сплатив.

З матеріалів справи вбачається, що на момент відправлення відповідачем листа позивачем було прострочено 2 місяці оплати лізингових платежів, і відповідно лізингодавець мав право скористатися правом достроково, в односторонньому порядку відмовитись (розірвати) від догововору фінансового лізингу та вилучити предмет лізингу.

У зв'язку з вищевикладеним Лізингодавцем було правомірно в порядку, передбаченому чинним законодавством, здійснено відмову від Договору фінансового лізингу, і отже в задоволенні вимог Апелянта про визнання відмови від Договору недійсної має бути відмовлено.

Право на дострокову відмову (розірвання) лізингодавцем (позивачем) від договору передбачено в пунктах 1 і 2 ст. 611, 615 та ч. 2 ст. 598 ЦК України.

Пунктом 11.4. загальних умов договору фінансового лізингу передбачено, що якщо протягом 20 календарних днів з дати направлення лізингоодержувачу (відповідачу) листа-вимоги щодо сплати заборгованості, лізингоодержувач (відповідач) не усуне порушення, лізингодавець (позивач) направляє на юридичну адресу лізингоодержувача (відповідача) цінний лист з описом вкладення або вручає нарочно повідомлення про відмову від договору (його розірвання) і повернення предмета лізингу із зазначенням терміну та місця його передачі лізингодавцю (позивачу).

При цьому у разі відмови лізингоодержувача від передачі (повернення) предмета лізингу лізингодавцю, лізингодавець має право самостійно вилучити предмет лізингу з місця зберігання / знаходження або ремонту без будь-яких дозволів лізингоодержувача (у тому числі, але не виключно, у беззаперечному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або відповідного рішення суду) з покладанням на лізингоодержувача понесених витрат.

Відповідності до ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Згідно пункту 3 цієї ж статті Закону відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Позивач скористався своїм правом на відмову від договору фінансового лізингу, надіславши відповідачу повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу вих. № 681-УПК від 14.10.2014р. з вимогою повернути предмет лізингу та всі належні документи і приналежності протягом 7 днів. Зазначене повідомлення про відмову (розірвання) від договору відповідач отримав 22.10.2014р. особисто, що підтверджується повідомленням про вручення.

Відповідачем вимога про повернення предмету лізингу не була виконана відповідачем добровільно, позивачу не вдалося самостійно вилучити предмет лізингу, встановити місцезнаходження та повернути предмет лізингу позивачу (його законному власнику).

Таким чином, лізингодавцем було правомірно, у в порядку, передбаченому чинним законодавством, здійснено відмову від договору фінансового лізингу, а отже вимога позивача про визнання відмови від договору недійсною задоволенню не підлагяє як необґрунтована та така, що не відповідає визначеним законом (ст. 16 ЦК України) способам захисту цивільних прав та інтересів, не носить характеру реального захисту прав позивача.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м.Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2015р. у справі № 910/16718/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2015р. у справі № 910/16718/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/16718/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх