РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа № 902/1214/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Грязнов В.В. ,

судді Мельник О.В.

при секретарі судового засідання Романчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" на рішення господарського суду Вінницької області від 22.10.15 р. у справі № 902/1214/15 (суддя Тварковський А.А.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" (м. Київ)

до відповідачів: 1) публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго" (м. Вінниця)

2) фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Вінниця)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ТОВ "Виробничо-торгівельна фірма "ДЛД" (Вінницька обл., Вінницький р-н, с. Іванівка)

про визнання договору про постачання електричної енергії недійсним

за участю представників сторін:

позивача - Ястремського О.Я., представник за довіреністю від 26.10.2015р.;

відповідача-1 - не з'явився;

відповідача-2 - не з'явився;

третьої особи - не з'явився;

Судом роз'яснено представнику права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом до публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго" та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про постачання електричної енергії №3652 від 03.08.2010р.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 22.10.15р. в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи у позові послався на норми ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, приписи постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", приписи постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" та прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору про постачання електричної енергії №3652 від 03.08.2010р. недійсним.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду, прийняти нове рішення, яким задоволити позов.

В обґрунтування своєї позиції скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що договір про постачання електричної енергії укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, оскільки об'єкт електропостачання не введено в експлуатацію (відсутня декларація про готовність об'єкта до експлуатації), а також ОСОБА_1 не являється власником приміщення на яке постачається електрична енергія. Скаржник вказує, що оскільки він набув майнові права на торгівельно-офісний центр по АДРЕСА_2, куди постачається електрична енергія, що встановлено рішеннями судів, тому він як заінтересована особа, в порядку ст. ст. 215, 216 ЦК України, має право звертатися до суду з вимогою про визнання недійсним договору про постачання електричної енергії №3652 від 03.08.2010р.

Публічне акціонерне товариство "Вінницяобленерго" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу (вих. №СО-51-1647 від 10.12.2015р.), в якому відповідач-1 доводи апеляційної скарги заперечує, вважає її безпідставною та необґрунтованою, тому просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також просить справу розглядати без участі повноважного представника.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.11.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.12.2015р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено - ТОВ "Виробничо-торгівельна фірма "ДЛД".

В судовому засіданні 22.12.2015р. та 20.01.2016р. представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, надав пояснення по суті спору, просить апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача-1 в судові засідання 22.12.2015р. та 20.01.2016р. не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач-2 в судові засідання 22.12.2015р. та 20.01.2016р. не з'явився, поштова кореспонденція була повернута до суду з підстав "за закінченням терміну зберігання".

Третя особа в судове засідання 20.01.2016р. не з'явилася, поштова кореспонденція була повернута до суду з підстав "за закінченням терміну зберігання".

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, станом на 27.08.2015р. ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 47). Ухвали суду від 20.11.2015р., 22.12.2015р. направлялися відповідачу за вказаною адресою.

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, станом на 28.12.2015р. ТОВ "Виробничо-торгівельна фірма "ДЛД" зареєстровано за адресою: 23250, Вінницька обл., Вінницький р-н, с. Іванівка, вул. Юрія Лисового, буд 43. Ухвала суду від 22.12.2015р. направлялася третій особі за вказаною адресою.

Згідно п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Отже, судова колегія апеляційного суду приходить до висновку, що відповідач-1, 2 та третя особа належним чином повідомлені про день, час та місце судового розгляду справи, проте не скористалися своїми процесуальними правами на участь в судовому процесі, відповідач-2 відзиву на апеляційну скаргу, а третя особа письмових пояснень суду не надали. Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення відповідачів та третьої особи у справі про час і місце розгляду справи, явка представників сторін та третьої особи в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників відповідача-1,2 та третьої особи.

Згідно статті 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши надану юридичну оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, 19.03.2009 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу №462, відповідно до якого покупцем придбано у продавця 9/100 часток торгівельного комплексу та офісу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, які складаються з приміщень будівлі А: І поверх-частина пр. №2-1, площею 66,2 кв.м., пр. №2-2, площею 30,8 кв.м., 4 пр. №2-3, площею 1,4 кв.м., пр. №2-4, площею 1,5 кв.м., загальною площею 99,9 кв.м.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 у КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" зареєстровано право власності на вище перелічену частку майна, що стверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.04.2009р. (т. 1, а.с. 75).

03.08.2010 року між публічним акціонерним товариством "Вінницяобленерго" в особі структурної одиниці "Вінницькі міські електричні мережі" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір №3652 про постачання електричної енергії на об'єкт по АДРЕСА_2, відповідно до якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно умов договору. Термін дії договору до 31.12.2014 року з продовженням на кожний наступний рік (т. 1, а.с. 14-17).

Апеляційним судом встановлено, що договір про постачання електричної енергії №3652 від 03.08.2010р. укладений ФОП ОСОБА_1 на підставі його заяви від 30.06.2010р. На підтвердження права власності на об'єкт нерухомості ФОП ОСОБА_1 надано постачальнику відповідний витяг про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості по АДРЕСА_2, а також в матеріалах справи наявні технічні умови приєднання №43-84-3548 від 06.04.2010р. на електропостачання даного об'єкту нерухомості та акт обстеження вказаного об'єкту №8418 від 01.07.2010р., складений уповноваженими представниками постачальника електричної енергії.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014р., яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17.12.2014р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.01.2015р. позов ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест" задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу №462 від 19.03.2009р. 9/100 часток торгівельного комплексу та офісу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, який укладено між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець).

Предметом позову у даній справі є вимога про визнання недійсним договору про постачання електричної енергії №3652 від 03.08.2010р. на підставі того, що він укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, оскільки об'єкт електропостачання не введено в експлуатацію (відсутня декларація про готовність об'єкта до експлуатації), також сторона договору ОСОБА_1 не являється власником приміщення на яке постачається електрична енергія, а при наданні послуг використовуються електромережі позивача без його згоди.

Судом приймається до уваги те, що захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України договором або іншим законом. Одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути вимога про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частиною 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, право на звернення з позовом про визнання недійсним правочину надано як стороні такого правочину, так і заінтересованій особі. При цьому, коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлене законом. Наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту та є лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач зобов'язаний довести, яким чином порушені його права та законні інтереси, що буде являти підставу для їх правового захисту, а також яким чином задоволення позову призведе до їх захисту (відновлення).

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими, а відповідно до статті 33 Господарського кодексу України обов'язком позивача є доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Водночас, припущення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки відповідно до приписів статті 1 Господарського процесуального кодексу України особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

В рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Судом встановлено, що позивач не є стороною договору про постачання електричної енергії №3652 від 03.08.2010р. та вважає себе заінтересованою особою, оскільки володіє майновими правами на об'єкт нерухомості по АДРЕСА_2, що встановлено рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013р., яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26.11.2014р. по справі №6-25858св14.

Як вбачається зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26.11.2014р. по справі №6-25858св14 ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест" виконало свої зобов'язання за договором будівельного підряду, сплативши в повному обсягу вартість послуг генпідрядника по будівництву об'єкту, розташованого за адресою по АДРЕСА_2 і як наслідок зроблено висновок, що ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест" вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт. В ухвалі також йдеться про те, що відповідно до ст. 876 ЦК України, власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Стаття ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" дає визначення поняття "майнові права", які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Беручи до уваги викладене, суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника на те, що звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу №462 від 19.03.2009р., позивач тим самим захистив свої майнові права на вищевказане майно, а суд, задовольнивши позовні вимоги їх відновив.

Судом апеляційної інстанції зазначається, що ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору про постачання електричної енергії від 03.08.2010р. №3652, який є похідним від договору купівлі-продажу №462 від 19.03.2009р., позивач в силу статті ст. 33 ГПК України, не надав жодних доказів на підтвердження того, що порушення його права чи охоронюваного законом інтересу відбулось внаслідок укладення договору про постачання електричної енергії № 3652 від 03.08.2010 року, а також не доведено правового зв'язку у поновленні його порушеного права у разі визнання зазначеного договору недійсним. При цьому, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що неодмінною ознакою порушення права або охоронюваного законом інтересу є настання негативних наслідків для суб'єкта порушеного права. Як свідчать матеріали справи такі негативні наслідки, як на момент розгляду справи, так і під час здійснення апеляційного перегляду відсутні, а отже безпідставним є посилання позивача на порушення його права або охоронюваного законом інтересу.

Судова колегія не приймає до уваги доводи скаржника, що порушення прав та інтересів позивача полягає в тому, що електрична енергія, згідно договору про постачання електричної енергії від 03.08.2010р. №3652, постачається через електромережу, яка належить ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест", враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Як встановлено апеляційним судом, відповідач-2 ОСОБА_1 придбав, згідно договору купівлі-продажу №462 від 19.03.2009р., 9/100 часток торгівельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, і тим самим набув право часткової власності на вказане майно.

Судом апеляційної інстанції приймається до уваги те, що під терміном майно розуміють річ чи конкретну сукупність речей, сукупність прав, які належать конкретній особі, а також сукупність майнових прав та обов'язків. Окремим індивідуально визначеним майном вважається рухоме та нерухоме майно.

Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що електромережа, за рахунок якої забезпечується електропостачання до стоматологічного кабінету ОСОБА_1, не належить до індивідуально визначеного майна, а являється складовою майна торгівельного комплексу, тому придбавши частку в торгівельному комплексі ОСОБА_1 тим самим набув право власності і на електромережу, через яку постачається електроенергія. При цьому, судом приймається до уваги те, що згідно технічних умов приєднання від 06.04.2010р. №43-84-3548 на електропостачання даного об`єкту нерухомості, джерелом електропостачання є ТП-459, власником якого являється Вінницькі міські електричні мережі. Однак, захист майнових прав позивача щодо об`єкту нерухомості вже були відновленні шляхом задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу №462 від 19.03.2009р. на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014р., яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17.12.2014р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.01.2015р.

Посилання позивача, як на підставу для визнання договору недійсним, на те, що об'єкт електропостачання не введено в експлуатацію (відсутня декларація про готовність об'єкта до експлуатації), апеляційним судом не приймається, оскільки подання декларації про готовність об'єкта до експлуатації не передбачено пунктом 5.4 Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996р., який чітко визначає перелік документів, які необхідно подати споживачу для укладення договору на постачання електричної енергії. Посилання позивача на ст. 39 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності", апеляційним судом не береться до уваги, оскільки договір про постачання електричної енергії укладено 03.08.2010р., тоді як вказаний Закон набув чинності у 2011р., отже станом на момент укладення договору вказана норма закону не діяла.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що договір купівлі-продажу №462 від 19.03.2009р., за яким відповідач-2 набув право власності на частку у торговому комплексі визнано недійсним.

За приписами ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з часу його укладення та не створює для сторін тих прав та обов'язків, на встановлення яких він був направлений.

Враховуючи те, що підстава набуття права власності ОСОБА_1 на частку у торговому комплексі - договір купівлі-продажу №462 від 19.03.2009р. визнаний судом недійсним, що свідчить про те, що реєстрація права власності не опирається на законну юридичну підставу, а сама по собі реєстрація права та видача свідоцтва не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає, тому суд апеляційної інстанції вважає, що формальні підстави для визнання недійсним договору про постачання електричної енергії №3652 від 03.08.2010р. недійсним є в наявності, оскільки він укладений з особою, яка не є власником 9/100 часток торгівельного комплексу.

Разом з тим, оскільки позивач не довів, а суд не встановив конкретних фактів порушення оспорюваним правочином прав та законних інтересів позивача, а також його майнових прав, як на момент укладення спірного правочину, так і на момент звернення до суду з позовом, тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" від 17 травня 2011 року N 7 не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи, допущені порушення у застосуванні норм матеріального права не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, оскільки не вплинули на загальну правову оцінку обставин справи та на правильність судового висновку щодо вирішення спору.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" на рішення господарського суду Вінницької області від 22.10.15 р. у справі №902/1214/15 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

3. Справу повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.