УХВАЛА

18 січня 2016 року Справа № 913/694/15

Провадження №6/913/694/15

За позовом Публічного акціонерного товариства Перший Український ОСОБА_1, м. Київ

до відповідача Державного підприємства Луганський авіаційний ремонтний завод,

м. Луганськ

про стягнення 502 898, 60 доларів США та 2 492 084 грн. 79 коп.

розгляд заяви Державного підприємства "Луганський авіаційний ремонтний завод" № 276/юр від 24.11.2015 про відстрочку виконання рішення

Суддя господарського суду Луганської області Василенко Т.А.

Секретар судового засідання Жданова Е.А.

У засіданні брали участь:

від позивача ОСОБА_2, довіреність б/н від 13.05.2014.

від відповідача представник не прибув.

ВСТАНОВИВ:

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: розгляд заяви Державного підприємства "Луганський авіаційний ремонтний завод" № 275/юр від 24.11.2015 про відстрочку виконання рішення суду від 09.11.2015 по справі № 913/694/15 строком на три роки до 09 листопада 2018 року або до завершення антитерористичної операції на сході

Відповідач не скористався правом на участь повноважного представника в судовому засіданні.

Будь-яких клопотань або заяв від відповідача не до суду не надійшло.

Відповідно до ст. 121 ГПК заява про відстрочку або розстрочку виконання рішення розглядається у десятиденний строк та відсутність представників сторін не є перешкодою для розгляду відповідної заяви. Виходячи з цього справа розглядається за відсутністю представника відповідача.

Представником позивача до суду надано заперечення на заяву відповідача, за якими позивач вважає доводи відповідача необґрунтованими та, зокрема, зазначає, що строк виконання зобов'язання відповідача за кредитним договором настав ще в жовтні 2014 року.

В той же час, за контрактом №14/338 від 11.10.2011 року, який був укладений відповідачем з іноземним контрагентом - компанією CMR MIDDLE EAST FZE, заборгованість останнього складає 541 519,00 дол. США. Зазначена дебіторська заборгованість перед відповідачем виникла ще у 2013 році, і останнім до теперішнього часу не прийнято заходів щодо її отримання або стягнення.

Проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей не заважає вжиттю відповідачем заходів зі стягнення дебіторської заборгованості зі своїх контрагентів.

Наявні в матеріалах справи документи свідчать про те, що відповідачем не надано суду сертифікат про настання непереборних (форс-мажорних обставин), які унеможливлюють виконання рішення суду про стягнення заборгованості за Кредитним договором №36.13 від 23.10.2013, та не надано доказів направлення відповідачем в ТПП України запитів з проханням підтвердити настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) щодо виконання зобовязань за кредитним договором чи щодо неможливості виконання рішення суду.

Подані представником позивача заперечення прийняті судом до розгляду та долучені до матеріалів справи.

В обґрунтування поданої заяви ДП "Луганський авіаційний ремонтний завод" зазначає, що виробничі приміщення підприємства знаходяться в зоні проведення антитерористичної операції, внаслідок проведення бойових дій пошкоджено інфраструктуру та технічне забезпечення функціонування виробничих цехів. У зв'язку з цим, керівництвом Державного підприємства "Луганський авіаційний ремонтний завод" було прийнято рішення про тимчасове зупинення з 09 липня 2014 діяльності всього підприємства.

Внаслідок вказаних обставин починаючи з 09 липня 2014 року по даний час відповідач не має можливості розпочати виробничо господарську діяльність з ремонту авіаційної техніки за рядом об'єктивних причин та не має можливості акумулювати достатній обсяг грошових коштів для повного погашення кредитних зобов'язань у визначений договором строк внаслідок дії обставин непереборної сили (форс мажору) про існування яких стало відомо після підписання кредитного договору.

Крім цього, заявник зазначає, що має можливість розрахуватися з позивачем в майбутньому оскільки підприємство має готову продукцію, яка знаходиться на непідконтрольній українській владі території і на цей час вирішується питання щодо його вивезення та реалізації. У випадку вивезення відповідної продукції відповідач отримає можливість на набуття від контрагентів коштів за відповідними контрактами та розрахується з позивачем.

Позивач заперечує проти надання відповідачу відстрочки виконання рішення у даній справі.

Оцінивши подану заяву, зібрані докази та доводи сторін у їх сукупності суд прийшов до наступного.

У відповідності зі ст.124 Конституції України судові рішення є обовязковими до виконання на усій території України.

Відповідно до ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Відповідно до ст.1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Луганської області від 09.11.2015 з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 451 570, 13 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами в сумі 51 328, 47 доларів США та витрати зі сплати судового збору в сумі 73 080 грн. 00 коп.

На виконання вказаного рішення суду позивачу видано наказ від 06.01.2016 № 913/694/15.

Відповідач звернувся до суду із заявою про надання відстрочки виконання рішення у справі.

Згідно ст.121 Господарського процесуального кодексу України суд надає відстрочку виконання рішення у виняткових випадках при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відстрочка це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Згідно п. 7.1 Постанови Пленуму ВГСУ №9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» зазначено, що господарський суд на підставі статті 121 ГПК України має право за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови (далі - рішення), змінити спосіб та порядок їх виконання.

Оскільки згадана стаття не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час після набрання рішенням законної сили і до його фактичного повного виконання, в межах строку пред'явлення наказу до виконання. Також не обмежується право заявника на повторне звернення з відповідною заявою, якщо вона вже розглядалася судом.

Згідно п. 7.2 вказаної постанови зазначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідач у справі просить суд надати відстрочку виконання рішення суду строком на три роки до 09 листопада 2018 року або до завершення антитерористичної операції на сході

Як вже зазначалось вище, відповідач, в якості підстав для надання відстрочки виконання рішення, посилається на знаходження підприємства в зоні проведення антитерористичної операції, позбавлення права володіння та користування майном, яке перебуває у його власності та господарському віданні, неспроможністю виконувати значну частину своїх зобовязань у звязку із наявністю форс-мажорних обставин та тяжкий фінансовий стан.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, вищезазначена правова норма зазначає, що підприємство організовує свою господарську діяльність на власний ризик, що як наслідок покладає на останнє нести тягар несприятливих наслідків такої діяльності.

Зазначені відповідачем обставини не є винятковими в розумінні ст. 121 Господарського процесуального кодексу України, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за наявності яких можливе надання розстрочки виконання рішення.

Згідно приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України Про міжнародні договори України і ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

Згідно з вимогами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні (абз. 3 п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004р. в справі Півень проти України суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обовязкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005р. по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції ("ОСОБА_3 проти Італії", заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як виняткові обставини (див. § 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі Півень проти України від 29.06.2004).

При цьому, Європейський суд з прав людини допускає, що затримки у виконанні рішення можуть бути обґрунтовані за окремих обставин, проте державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на вибачення за невиплату боргу за рішенням, а затримки не можуть бути такими, що зводять нанівець право, що захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. § 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бакай та інші проти України від 09.11.2004).

Виходячи з фактичних обставин справи та наведених вище норм, суд не погоджується з доводами відповідача та відхиляє їх, при цьому судом прийняті до уваги доводи позивача за запереченнями. За таких обставин, заяву Державного підприємства "Луганський авіаційний ремонтний завод" № 275/юр від 24.11.2015 про відстрочку виконання рішення суду слід залишити без задоволення та у відстрочці відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Державного підприємства "Луганський авіаційний ремонтний завод" №272/юр від 19.11.2015 про відстрочку виконання рішення господарського суду Луганської області № 913/694/15 від 09.11.2015 залишити без задоволення, у наданні відстрочки виконання рішення відмовити.

Суддя Т.А. Василенко