КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2016 р. Справа№ 910/18430/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Козаренко С.М. ( за довіреністю №18-2812 від 30.10.15)

від відповідача: Нескубу О.М. ( за довіреністю від 10.08.15)

розглянувши апеляційну скаргу державної акціонерної холдингової компанії "Артем"

на рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2015

у справі № 910/18430/15 (суддя: Шкурдова Л.М.)

за позовом державної акціонерної холдингової компанії "Артем"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Промотекс Сістемс"

про стягнення 71 768,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення 71 768,70 грн. з яких 50 654,84 грн. - основного боргу, 9 894,51 грн. - пені, 9 925,24 грн. - інфляційних та 1 294,11 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду м. Києва від 16.10.2015 по справі № 910/18430/15 позов задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Промотекс Сістемс" на користь Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" 50 654 грн. 84 коп. - суму основного боргу, інфляційні втрати в розмірі 9 925 грн. 24 коп., 3 % річних в розмірі 1 294 грн. 11 коп., в задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи належним чином доведено та відповідачем не заперечувалось існування заборгованості по орендній платі та нарахування інфляційних та 3% річних за порушень зобов'язання по договору, тому вимоги в цій частині є обґрунтованими, а в частині стягнення пені, вимоги задоволенню не підлягають, оскільки нарахування пені не було передбачено договором оренди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, державна акціонерна холдингова компанії "Артем" звернулась з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2015 по справі № 910/18430/15 скасувати в частині відмови про задоволення позовних вимог, та прийняти нове рішення, яких стягнути з відповідача пеню в розмірі 9 894,51 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не було досліджено додаткову угоду № 15 від 01.04.2009 року до договору оренди від 01.01.1998 року, якими передбачено нарахування пені за несвоєчасну або часткову сплату орендної плати.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 року апеляційну скаргу державної акціонерної холдингової компанії "Артем" прийнято до провадження та призначено справу № 910/18430/15 до розгляду.

01.12.2015 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 12.01.2016 року представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити та стягнути пеню в розмірі 9 894,51 грн.

Представник відповідача вказав , що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.01.1998 р. між позивачем та відповідачем укладено договір оренди нежитлового приміщення № 3 від 01.01.1998р. (договір) (а.с.11).

За умовами зазначеного договору оренди орендна плата сплачується не пізніше 10 числа наступного місяця.(п.3.2. договору). Відповідач зобов'язався своєчасно та в повному обсязі вносити орендну плату.(п.4.2. договору).

Відповідно до Додаткової угоди № 22 від 01.10.2013 р. та Актом приймання-передачі майна в оренду відповідач отримав у тимчасове платне володіння та користування нежиле приміщення за адресою: м. Київ, вул. О.Теліги, 35-А, 2 поверх, загальною площею 162,6 кв. м. (а.с.15,17)

Пунктом 3 Додаткової угоди передбачено, що сума орендної плати з ПДВ становить 16 194,96 грн. на місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що в зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань утворилась заборгованість по орендній платі в розмірі складає 50 654,84 грн. за період з лютого 2014 р. по червень 2014 р

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріалами справи належним чином доведено існування заборгованості по орендній платі та у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань відповідачем стягнув інфляційні втрати та 3% річних. В задоволенні позовних вимог про стягнення пені суд першої інстанції відмовив, оскільки нарахування пені не було передбачено умовами договору оренди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).( ч. 1 ст. 530 ЦК України)

Так, за умовами договору відповідач взяв на себе зобов'язання сплачувати позивачу орендну плату.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні належні докази оплати відповідачем орендної плати за період з лютого 2014 р. по червень 2014 р. , наявність заборгованості в розмірі 50 654,84 грн. не спростовано, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Відносно позовних вимог в частині нарахування 3% річних за період з 11.03.2014 р. по 11.01.2015 року, інфляційні втрати в розмірі за період з березня 2014 року по січень 2015 року, у зв'язку з несплатою відповідачем орендної плати, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, погоджується з висновком суду першої інстанції що вони є вірними, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 9 925,24 грн. та 3% річних у розмірі 1 294,11 грн. є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Також, позивач просив стягнути пеню в розмірі 9 894,51 грн. на підставі п.8.1. Договору.

Відповідно до п.8.1. Договору за невиконання або неналежне виконання зобов'язань згідно Договору оренди сторони несуть відповідальність, передбачену діючим законодавством України.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових зобов'язань сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Якщо сторони у відповідному договорі не встановили конкретного розміру відповідальності, передбаченої статтями 1 та 2 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань " , пеня стягненню не підлягає.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованої позивачем пені задоволенню не підлягають.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що між сторонами було підписано Додаткову угоду № 15 від 01.04.2009 року до договору оренди № 3 від 01.01.1998 року, відповідно до якої у разі несплати, несвоєчасно або частково сплати орендної плати відповідач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ з суми заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з першого дня місяця наступного за поточним, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем вищезазначену Додаткову угоду № 15 від 01.04.2009 року, в обґрунтування апеляційний вимог, було надано лише до суду апеляційної інстанцій, як додаток до апеляційної скарги.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому, обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Отже, зважаючи на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що Додаткова угода № 15 від 01.04.2009 року не може бути прийнятий як доказ в суді апеляційної інстанції, оскільки позивач відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України не навів беззаперечних підстав неможливості подання відповідних доказів в суді першої інстанції. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до протоколу судового засіданні від 16 жовтня 2015 року (а.с.73) та рішення господарського суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року (а.с. 74) представник позивача був присутнім при розгляді справи, надавав пояснення та міг зазначити на відповідні докази.

Стосовно посилання відповідача щодо зменшення штрафних санкцій колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ст. 83 ГПК України господарський суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного Кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до пп. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 року вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Доводів щодо винятковості даного випадку, а також підтвердження тяжкого матеріального становища підприємства відповідач суду не надав.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 16.10.2015 року у справі № 910/18430/15, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу державної акціонерної холдингової компанії "Артем" на рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2015 року у справі № 910/18430/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2015 року у справі № 910/18430/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/18430/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Дідиченко