ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р.Справа № 5023/4545/12

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши справу

за позовом Публічне АТ "Всеукраїнський ОСОБА_1", м. Київ
до ПФ "Кібела", м. Мерефа третя особа: Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби України м. Харків
про визнання недійсними авалі податкових векселів
за участю сторін:

позивача -не з*явився

відповідача - не з*явився

третя особа - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський ОСОБА_1", м. Київ звернувся до суду з позовом до відповідача - Приватної фірми "Кібела", м. Мерефа, в якому просить визнати недійсними авалі 49 податкових векселів на загальну суму 1530712,03 грн., виданих ПФ "Кібела" при імпорті на митну територію України у березні-квітні 2007 року. Судові витрати просить суд покласти на відповідача.

Це, на думку позивача свідчить про те, що правочини з авалю вчинені з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки їх зміст суперечить ст.ст. 202, 526, 626, 638, 629 ЦК України, Постанові Правління Національного банку України від 16.12.2002р. № 508.

Ухвалою суду від 23.10.2012 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Спеціалізовану державну податкову інспекцію по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби (61052, м. Харків, вул. К. Маркса, 30).

20 листопада 2014 року Правління Національного банку України відповідно до вимоги статті 76 Закону України Про банки і банківську діяльність прийняло постанову № 733 Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_1 до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до законодавства Фондом гарантування вкладів фізичних осіб 21 листопада 2014 року в зазначеному банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу.

За приписами статті 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином. Як убачається з матеріалів справи, ухвали господарського суду Харківської області від 03.12.15 про поновлення провадження у справі та від 16.12.2015 року про відкладення розгляду справи скеровувались ПАТ"Кібела" за адресами вказаними позивачем. При цьому, поштові відправлення скеровані судом за адресою підприємства зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, повертались до суду з посиланням на закінчення строку зберігання поштового відправлення.

Отже, судом для забезпечення прав відповідача на участь у розгляді даної справи вжиті усі необхідні заходи для належного повідомлення сторін, розгляд справи відкладався неодноразово, втім у судові засідання відповідач не зявлявся, про причини неявки суд не повідомляв, хоча був обізнаний про розгляд справи, відтак відповідач мав можливість на реалізацію процесуальних прав визначених статтею 22 Господарського процесуального кодексу України , зокрема подати докази, письмові пояснення, в яких навести свої доводи та міркування.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та письмові пояснення щодо стану розгляду справи за № 2а-12135/122070 в Вищому адміністративному суді України, так з пояснень вбачається що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2014 року у даній справі залишена в силі.

Від третьої особи , надійшов відзив на позов, в якому останній просить суд відмовити позивачу у задоволені позовних вимог з урахуванням пропуску строку позовної давності до даних правовідносин.

Згідно положень ст.ст. 4-3, 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнського ОСОБА_1 Банку" грунтуються на постанові Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2014 року у справі за № 2а-12135/12/2070, якою встановлено наступне, так Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» та Приватної фірми «Кібела» в якому, з урахуванням уточнень, просила суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» суму заборгованості по 697 податковим векселям на загальну суму 15303142,07 грн., що були видані при імпорті товарів на митну територію України у період вересень 2006 року-березень 2007 року.

У обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ПФ "Кібела" при імпорті товарів на митну територію України за період вересень 2006 року - березень 2007 року оформлено податкові 697 векселя по податку на додану вартість згідно з Додатком 1 на загальну суму 15303 142,07 грн., які підтверджені авалем Харківської філії відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1». Всі вищезазначені векселі були відповідно до вимог закону авальовані ХФ ВАТ "ВАБанк" та по одному з примірників векселів були митним органом надіслані до Харківської об'єднаної ДПІ (до 01.01.2007 р.), на обліку в якій знаходилась ПФ "Кібела" та до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів (після 01.01.2007 р.).

Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів, неодноразово звертався до ПФ "Кібела" з вимогою щодо погашення вищезазначених податкових векселів, але вони є непогашеними та, як векселедержатель, направляла вимогу до ХФ ВАТ "ВАБанк" про оплату векселів, однак до теперішнього часу векселі не погашені.

Харківським окружним адміністративним судом встановлено наступне, що з 01 січня 2007 р. на податковий облік Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів був взятий платник податків - Приватна фірма "Кібела", яка була зареєстрована, як платник ПДВ, що підтверджується свідоцтвом від 08.02.2007р. № 100020456. Індивідуальний податковий номер Приватної фірми "Кібела" - 39.

Протягом вересня 2006 року - жовтня 2007 року Приватна фірма "Кібела" при імпорті товарів на митну територію України надала органам митного контролю податкові векселі у кількості 697 штук на загальну суму 15303142,07. Перелік цих векселів та їх копії надані до матеріалів справи. Дані векселі були авальовані Харківською філією ВАТ "ВАБанк у м. Києві".

Так, відповідно до п. 1.16. ст. 1 Закону, податковий вексель - це письмове безумовне грошове зобов'язання платника податку сплатити до бюджету відповідну суму коштів у порядку та терміни, визначені цим Законом, що підтверджене комерційними банками шляхом авалю який видається платником на відстрочення сплати податку на додану вартість, що справляється при імпорті товарів на митну територію України.

Абзацом другим та третім п. 11.5. ст. 11 Закону передбачено, що податковий вексель підлягає обов'язковому підтвердженню комерційними банками шляхом авалю. Комерційні банки зобов'язані оплатити податковий вексель у разі його непогашення платником у строк.

За змістом пункту11.5 статті 11 Закону України "Про податок на додану вартість" з моменту набрання чинності цим Законом платники податку при імпорті товарів на митну територію України, за умови оформлення митної декларації (за винятком тимчасової чи неповної, періодичної чи попередньої декларації), можуть за власним бажанням надавати органам митного контролю податковий вексель на суму податкового зобов'язання зі строком погашення на тридцятий календарний день з дня його поставки органу митного контролю, один примірник якого залишається в органі митного контролю, другий надсилається органом митного контролю на адресу органу державної податкової служби за місцем реєстрації платника податку, а третій залишається платнику податку;

податковий вексель підлягає обов'язковому підтвердженню комерційними банками шляхом авалю;

комерційні банки зобов'язані оплатити податковий вексель у разі його непогашення платником у строк;

якщо термін сплати зобов'язань по податковому векселю виникає до закінчення терміну подачі декларації до податкового органу за звітний (податковий) період, у якому відбулася його поставка органу митного контролю, платник податку не включає суму зобов'язань по векселю до складу податкових зобов'язань та погашає вексель шляхом перерахування коштів до бюджету. При цьому платник податку має право на включення перерахованої суми зобов'язань по векселю до складу податкового кредиту у звітному (податковому) періоді, в якому відбулася така сплата.

Таким чином, комерційний банк як гарант повноти і своєчасності оплати авальованого ним податкового векселя зобов'язаний сам заплатити за клієнта (платника) суму податкового зобов'язання за векселем і після цього вимагати відшкодування своїх витрат в установленому порядку.

Положеннями Порядку випуску, обігу та погашення векселів, які видаються на суму податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.1997 № 1104, передбачено, що обов'язки з погашення податкового векселя не можуть передаватися іншим особам, незалежно від їх взаємовідносин з векселедавцем. За користування податковим векселем не нараховуються відсотки або інші види плати, передбачені законодавством для інших видів векселів. Протест податкового векселя не здійснюється, сума, зазначена у непогашеному векселі, розглядається як податкова заборгованість, яка погашається у порядку, передбаченому законодавством для погашення податкового боргу.

Таким чином, податкові векселі в Україні погашаються в указаний термін без їх пред'явлення векселедержателем - податковим органом. На випадок несвоєчасної оплати суми податкового векселя його опротестування не вчиняється. Якщо податковий вексель гарантований авалем комерційного банку, то в разі відсутності необхідних коштів на розрахунковому рахунку платника несплачена сума стягується з банку-аваліста в судовому порядку.

Згідно зі ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд звертає увагу не те, що провадження у справі 5023/4545/12 зупинялось до розгляду Харківським окружним адміністративним судом справи за №2а-12135/12/2070 з тих підстав, що 697 податкових векселів на загальну суму 15303142,07 грн., що були видані при імпорті товарів на митну територію України у період вересень 2006 року-березень 2007 року, суму заборгованості за якими Спеціалізована державна податкова інспекція з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів просила стягнути з Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_1" (ПАТ "ВіЕйБі Банк"), Приватної фірми "Кібела" у адміністративній справі № 2а-12135/12/2070, входять до переліку з 1223 податкових векселів на загальну суму 26885926,08 грн., що були видані ПФ "Кібела" при імпорті товарів на митну територію України на користь відповідача у період з вересня 2006 року по квітень 2007 року, з липня 2007 року по серпень 2007 року, жовтень 2007 року, дії Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів щодо невизнання погашеними яких оскаржуються ПАТ "ВіЕйБі Банк" в рамках адміністративної справи №820/9429/13-а до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №820/9429/13-а, що набрала законної сили.

З огляду на вищевикладеного , адміністративний суд прийшов до висновку про те, що 697 податкових векселів на загальну суму 15303142,07 грн., що були видані при імпорті товарів на митну територію України у період вересень 2006 року-березень 2007 року не є погашеними, що підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати приписи п.11.5 ст. 11 Закону України "Про податок на додану вартість", відповідно до якого комерційні банки зобов'язані оплатити податковий вексель у разі його непогашення платником у строк.

З огляду на встановлені у даній справі та у справі №820/9429/13-а обставини щодо невиконання ПФ "Кібела" обов'язку зі своєчасної сплати спірних веселів обумовлює обґрунтованість заявлених позовних вимог у господарсьткій справі, предметом якої є визнання недійсними авалі 49 податкових векселів на загальну суму 1530712,03 грн.

З матеріалів справи вбачається, що між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський ОСОБА_1» (надалі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») та Приватною фірмою «Кібела» (надалі-ПФ «Кібела») 07.09.2006 року був укладений Генеральний договір №А-13/06 про аваль векселів. На підставі зазначеного Генерального договору, ПАТ «ВіЕйБі Банк» у період з вересня 2006 року по квітень 2007 року, липень-серпень 2007 року, жовтень 2007 року були авальовані 1223 податкових векселів на загальну суму 26885926,08 грн., що були видані ПФ «Кібела» при імпорті товарів на митну територію України на користь ДПС. В зазначену суму входить 49 векселів, виданих на суму 15303,1 тис. грн. за період вересень 2006 р. - березень 2007 р., авальовані ПАТ «ВіЕйБі Банк» та які є предметом спору по даній справі.

Оспорюванні векселі відносяться до першої категорії, термін погашення яких припадає до подання звітності з податку на додану вартість, тобто на період з 1 по 20 число включно місяця, наступного за звітним. Отже, спірні векселі не погашаються шляхом включення сум податку на додану вартість до складу податкових зобов'язань за звітний період. Податковий вексель I категорії вважається погашеним після нарахування його в картці особового рахунку платника та надходження грошових коштів в його оплату.

Відповідно до Постанови КМУ №1104, у випадку надходження коштів в оплату податкового векселя не від платника податку, яким податковий вексель видано, а від банку, яким такий податковий вексель авальовано, така сума коштів повинна бути зарахована на особовий рахунок платника податку, яким податковий вексель видано, а не на особовий рахунок банку, яким такий податковий вексель авальовано.

Щодо суті заявлених позовних вимог, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007р. № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів" судам розяснено, що відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (з урахуванням застережень, передбачених у додатку до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі. Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 7 червня 1930 р.), а також Законами України від 5 квітня 2001 р. N 2374-ІІІ "Про обіг векселів в Україні" (ст. 2 якого містить застереження стосовно дії окремих положень Уніфікованого закону на території України), від 23 лютого 2006 р. N 3480-ІУ "Про цінні напери та фондовий ринок", від 6 липня 1999 р. N 826-ХІУ "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 р., якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", від 6 липня 1999 р. N 827-ХІУ "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 р. про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", від 6 липня 1999 р. N 828-Х1У "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 р. про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів".

Аналогічну правову позицію наведено у Постанові Верховного Суду України від 14.09.2004р. у справі №7-8/281 де зазначено, що взаємовідносини учасників вексельного обігу носять характер вексельних правовідносин, що регулюються не загальними нормами цивільного права, а особливою системою вексельного права.

Тобто, до вексельних правочинів застосовуються загальні норми Цивільного кодексу України (з урахуванням їх особливостей) лише за відсутності відповідних спеціальних норм у вексельному законодавстві.

Виходячи з цього та беручи до уваги змагальний характер господарського процесу суд зазначає, що обов'язок по доведенню відсутності спеціальних норм вексельного законодавства, що застосовуються до спірних правовідносин, покладений на позивача. Проте, останнім цього не доведено.

Навпаки, з аналізу чинного законодавства України та з пояснень третьої особи, вбачається, що в даному разі існують норми вексельного законодавства, котрими в повній мірі врегульоване спірне питання.

Більш того, Постановою Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007р. № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів" прямо визначено, що при розгляді спорів, пов'язаних із виконанням зобов'язань за авалем (вексельною порукою), слід враховувати. що зазначені відносини регулюються нормами Уніфікованого закону, які відрізняються від норм про поруку (статті 553 - 559 ЦК) і про гарантії (статті 560 - 569 цього Кодексу).

Так, глава IV. «Аваль» Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, затв. Конвенцією від 07.06.1930 спеціально присвячена регулюванню як відносин авалю взагалі, так і питанням дійсності та недійсності авалю.

Зокрема, статтею 30 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі визначено, що платіж за переказним векселем може бути забезпечений авалем повністю або в частині його суми. Забезпечення може бути надане третьою особою або навіть однією з осіб, які поставили свій підпис на векселі.

Згідно зі ст. 32 Уніфікованого закону аваліст відповідає в тому самому обсязі і на тих самих підставах, що й особа зобов'язання якої він забезпечив авалем. Внаслідок цього аваліст, що надав аваль за векселедавця простого векселя або за акцептанта переказного, несе відповідальність перед векселедержателем незалежно від опротестування векселя в неплатежі. Крім власних заперечень, він має право висувати проти вимоги векселедержателя ті заперечення, що могли бути висунуті особою, зобов'язання якої забезпечені авалем (у тому числі стосовно строку та місця пред'явлення векселя). Зобов'язання аваліста припиняються, якщо особа, за яку він надав вексельну поруку, здійснила платіж за векселем.

Також статтею 32 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі визначено, що зобовязання аваліста є дійсним навіть у тому разі, якщо те зобов'язання, яке він забезпечував, виявиться недійсним з будь-якої іншої причини, ніж дефект форми.

До простого векселя також застосовуються такі положення: положення щодо забезпечення авалем (статті 30 - 32); у випадку, передбаченому в останньому абзаці статті 31, якщо в авалі не зазначено, за кого він даний, вважається, що він даний за векселедавця простого векселя (ч.3 ст.77 Уніфікованого закону).

Таким чином, норми спеціального вексельного законодавства містять лише одну підставу, за наявності якої аваль може бути визнаний недійсним це дефект форми векселя. Інших підстав у вексельному праві не існує, і внаслідок принципу абстрактності вексельних зобов"язань, існувати не може.

В даному разі позивачем всупереч вимог ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) доказів на підтвердження існування дефекту форми спірних векселів не надано.

Факт врегулювання даного питання про підстави недійсності авалю спеціальними нормами вексельного законодавства унеможливлює застосування до спірних відносин загальних норм цивільного законодавства про правочини та про поруку.

Втім, суд зауважує, що навіть надання оцінки спірним векселям з точки зору з норм Цивільного кодексу України, на які посилається позивач (про недійсність правочину ст.203, 215 ЦК України), не дає правових підстав для визнання спірних авалів недійсними.

Так, у відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В даному ж разі, на думку позивача авалі вчинені не з порушенням вимог Закону, а з порушенням умов договору, а саме ліміту авалювання, встановленого п.1.2. генерального договору від 07.09.2006р. №А-13/06. Чинне ж законодавство такої підстави недійсності правочину, як невідповідність його умовам іншого правочину не містить. Навпаки, згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами (а не третіми особами). Зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи (ст.511 ЦК України).

Отже, порушення умов договору сторонами не може створювати обовязків, покладати відповідальність, чи тягти інші несприятливі наслідки для третьої сторони, котра стороною договору не є, зокрема для третьої особи у даній справі СДПІ ВПП у м. Харкові. Такий вихід за межі авалювання, на думку суду, може становити, разом з іншими необхідними умовами, підставу для притягнення винних осіб до відповідальності та стягнення з них сум завданих збитків.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсними авалів 49 податкових векселів на загальну суму 1530712,03 грн., виданих Приватною фірмою "Кібела" при імпорті товарів на митну територію України у періоди вересень 2006 - березень 2007 року, є безпідставними, не відповідають вимогам діючого законодавства України, в звязку з чим не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати зі сплати судового збору та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, в даному разі витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 17, 30, 32 Уніфікованого закону про переказний та простий векселі, ст.ст. 1, 2, 4, 4-3, 22, 32, 33, 34, 41, 42, 43, 45, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 18.01.2016 р.

Суддя ОСОБА_3