ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.01.2016 Справа № 920/1567/15
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Технічний центр радіо

системи, м. Суми,

до відповідача: Комунальне підприємство Сумижитло Сумської міської ради,

м. Суми

про визнання договору недійсним,

СУДДЯ Ю.О. Зражевський

За участю секретаря судового засідання Г.В. Завалій

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 21.01.2015

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність б/н від 04.09.2015

СУТЬ СПОРУ: позивач у позовній заяві просить суд визнати недійсним з моменту укладення Договір № 011113-1 про надання послуг з права доступу до інфраструктури, укладений 01.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю Технічний центр радіо системи та Комунальним підприємством Сумижитло Сумської міської ради. .

У відзиві на позовну заяву б/н від 08.12.2015 позивач просить суд позовні вимоги залишити без задоволення, у звязку з безпідставністю.

У судовому засіданні 13.01.2016 представник позивача підтримував заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача позовних вимог не визнавав та просив суд залишити позов без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, дослідивши наявні докази, які мають значення для вирішення справи по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

01.11.2013 між позивачем (замовником) та відповідачем (виконавцем) був укладений Договір № 011113-1 про надання послуг з права доступу до інфраструктури, предметом якого є надання права доступу до інфраструктури, що включає у себе можливість розмістити телекомунікаційне обладнання на конструктивних елементах будівель та споруд для реалізації прав споживачів на отримання телекомунікаційних послуг. Разом із розміщенням телекомунікаційного обладнання замовнику надається право користування каналами, нішами, замоноліченими трубами, трубами-стояками, закладними деталями, шафами для електропроводок в будинках, прокладати телекомунікаційні мережі, які зєднуватимуть розміщене телекомунікаційне обладнання з абонентським обладнанням, а також телекомунікаційне обладнання між собою.

Перелік обєктів, на яких розміщується телекомунікаційне обладнання замовника, визначається у додатку № 2 до Договору (п.2.2 Договору).

Відповідно до п.5.1 Договору, за надання права, передбаченого у п.2.1 Договору замовник вносить плату на користь виконавця в розмірі та на умовах, зазначених у п.5.2 до цього Договору.

Відповідно до п 5.2 оплата здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця у наступному порядку:

- щомісячно на підставі акту приймання-передачі наданих виконавцем замовнику послуг не пізніше останнього календарного дня наступного за звітним місяця, перераховує на поточний рахунок виконавця 11020,25 із розрахунку 0 грн. 25 коп. за кожне домогосподарство.

Пунктом 5.3 договору визначено, що виконавець надає замовнику акт наданих послуг щомісячно не пізніше останнього календарного дня звітного місяця.

Строк дії договору встановлюється терміном на 2 (два) роки (п.6.1 Договору).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що Договір № 011113-1 від 01.11.2013 про надання послуг з права доступу до інфраструктури суперечить Законам України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про телекомунікації». Крім цього вважає, що даний договір укладений з КП «Сумижитло» Сумської міської ради без необхідного обсягу цивільної дієздатності останнього і зазначений правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Отже, порядок розміщення, встановлення технічних засобів телекомунікацій та телекомунікаційних мереж в багатоквартирних житлових будинках взагалі не відноситься до житлово-комунальних послуг і не регулюється вищезазначеним Законом України, а тому твердження позивача про те, що Договір № 011113-1 суперечить нормам цього Закону є безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про телекомунікації», дія цього Закону поширюється на відносини субєктів ринку телекомунікацій щодо надання та отирмання телекомунікаційних послуг і використиння телекомунікаційних мереж загального користування.

Відповідно до ст. 1 вищезазначеного Закону, субєкти ринку телекомунікацій оператори, провайдери телекомунікацій, споживачі телекомунікаційних послуг, виробники та/або постачальники технічних засобів телекомунікацій.

З огляду на вищезазначене, дія Закону Україхни «Про телекомунікації» не поширюється на субєктів господарювання, які є балансоутримувачами, управителями або виконавцями житлово-комунальних послуг, а також на порядок розміщення, встановлення технічних засобів телекомунікацій та телекомунікаційних мереж в багатоквартирних житлових будинках із врахуванням права спільної сумісної власності на таке майно, а тому посилання позивача на суперечність дії Договору зазначеному вище Закону також є безпідставним.

Позивач у позовній заяві зазначає, що уклавши договори зі споживачами (власниками квартир та співвласниками допоміжних приміщень житлового будинку), він вже отримав право доступу для прокладення телекомунікаційних мереж ще до укладення спірного договору.

В обґрунтування даного твердження ТОВ «Технічний центр радіо системи» посилається на норми ст. 31 Закону України «Про телекомунікації (в редакції на моменту укладення договору), в якою визначено, що субєкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування, можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення. Крім того, позивач посилається на рішення Конституційного суду України від 02.03.20104 № 3-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), яким вирішено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема, створення обєднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. (*Власник (власники) неправитизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень на рівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частиною 2 ст. 369 цього ж Кодексу встановлено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Стаття 382 та частина 2 статті 369 Цивільного кодексу України є загальними правовими нормами щодо вирішення питання власності приміщень загального користування у дво- або багатоквартирному житловому будинку, а також розпорядження у цьому випадку спільним сумісним майном. Спеціальних правових норм, які б регулювали порядок розпорядження спільною сумісною власністю мешканців, дво- або багатоповерхового житлового будинку до моменту набрання законної сили Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (01.07.2015), не існувало.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що під час прокладання телекомунікаційних мереж та встановлення технічних засобів телекомунікацій необхідним є не доступ до окремих конструктивних елементів та приміщень будинку як такий, а доступ для влаштування в них отворів, в тому числі в несучих та міжповерхових перекриттях, переміщення покрівлею, що завдає шкоди матеріалам покрівлі та призводить до їх пошкодження, руйнування внутрішнього оздоблення під'їздів, інших дій з метою прокладання телекомунікаційних мереж, що можуть привести до пошкодження конструктивних елементів будинку та/або матеріалів, з яких їх виготовлено.

Врегулювання таких обставин жодним чином не передбачається договором про надання телекомунікаційних послуг між позивачем та абонентами, як і не передбачається механізм відшкодування збитків, завданих у разі пошкодження конструктивних елементів будинку, які є спільною сумісною власністю і належать не лише абонентам Позивача, а і іншим співвласникам, які не є його абонентами

Інших же договорів, які містили б положення щодо надання згоди співвласників на користування позивачем конструктивними елементами будинку та допоміжними приміщеннями, як це передбачено положеннями ст. 31 Закону України «Про телекомунікації», позивачем також надано не було.

Щодо тверджень позивача щодо відсутності у відповідача необхідного обсягу цивільної дієздатності слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, копій актів прийняття-передачі основних засобів, підписаних та скріплених печатками повноважних представників сторін, житлові будинки, у тому числі ті, перелік яких міститься у Додатку до Договору, були передані в господарське відання та на баланс відповідача на підставі рішень, прийнятих Сумської міською радою.

Крім того, відповідно до п. 3.8. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини.

Отже, сама лише відсутність у статутних документах чи в положеннях, якими регулюється діяльність, зокрема, суб'єктів господарювання, записів щодо можливості здійснення ними певної діяльності та, відповідно, вчинення тих чи інших правочинів не тягне за собою визнання таких правочинів за їх участю недійсними.

Разом з тим, позивачем не надано жодних обґрунтованих доказів заборони укладення відповідачем подібних договорів ані на підставі нормативно-правових актів, ані актів органів місцевого самоврядування, чи з будь-яких інших підстав.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (частина 2 статті 180 Господарського кодексу України).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками, що підтверджує факт вільного вибору та внутрішній волі сторін при укладенні Договору № 011113-1 від 01.11.2013. Копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг за період з листопада 2013 року по липень 2015 року включно), підписані представниками обох сторін підтверджують факт виконання сторонами своїх обовязків по договору, а отже, досягнення останніми згоди щодо його умов.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які заперечення чи пропозиції щодо змісту договору зі сторони позивача під час його укладання або протягом строку його дії, а також відсутність доказів щодо невідповідності його нормам чинного законодавства, посилання позивача на те, що Договір № 011113-1 від 01.11.2013 про надання послуг з права доступу до інфраструктури є безпідставними.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу у письмовій формі.

Позивачем не доведено факту суперечності Договору чинному законодавству, зокрема, Законам України «Про житлово-комунальні послуги», «Про телекомунікації», твердження позивача про те, що Комунальне підприємство «Сумижитло» Сумської міської ради при укладенні договору та під час його дії не мало та не має необхідного обсягу цивільної дієздатності не підтверджується наявними у справі матеріали, факт відсутності у відповідача наміру на реальне настання правових наслідків, при укладені вищезазначеного правочину спростовується наявними у справі доказами.

Відповідно до роз'яснень, наданих пленумом Вищого господарського суду України та викладених у п.2 постанови № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договрів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторонни та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Господарським судом не встановлено факту недодержання відповідачем в момент вчинення правочину вимог, передбачених ст. 203 Цивільного кодексу України, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним з моменту укладення Договір № 011113-1 про надання послуг з права доступу до інфраструктури, укладений 01.11.2013 між ТОВ «Технічний центр радіо системи» та Комунальним підприємством «Сумижитло» Сумської міської ради є неправомірними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у розмірі 1218,00 грн. покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Суддя ОСОБА_3