ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2016 р.Справа № 922/6104/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Бринцева О.В.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків;
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків;
про визнання права власності
за участю представників:

позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, довіреність від 29.01.2013 р.;

відповідача - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

19.11.2015р. позивач ФОП ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до ФОП ОСОБА_2 У позовній заяві (з урахуванням уточнень від 15.12.2015р., прийнятих до розгляду ухвалою від 21.12.2015р.) позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частини нерухомого майна, а саме лівий павільйон 27,8м2 нежитлової будівлі літ. "А-1", розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 55,7м2. В обґрунтування позову позивач посилається на п.3.2. договору про сумісну діяльність від 20.11.2003р., укладеного ним із відповідачем. Стверджує, що відповідач усупереч умов названого договору оформив на себе право приватної власності на майно, яке є об'єктом права спільної часткової власності сторін договору (нежитлове приміщення літ. "А-1", розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 55,7 кв.м.). В якості правових підстав позову позивач посилається на норми ст.ст. 328, 331, 386, 1130, 1131 ЦК України.

Представники позивача у судовому засіданні позов підтримують у повному обсязі та просять суд задовольнити його. Надали пояснення, у яких зокрема зазначають, що станом на теперішній момент розподілу спільної власності, що виникла на підставі договору про спільну діяльність від 20.11.2003р. №1804 не здійснювалося.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечує. Посилаючись на рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2015р. у справі №922/1548/15 відповідач звернувся до суду із клопотанням про припинення провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.80 ГПК України.

Вирішуючи дане клопотання суд виходить з наступного. Згідно п.2 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.06.2015р. у справі №922/1548/15 залишеним в цій частині без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.08.2015р. відмовлено ФОП ОСОБА_1 у визнанні права власності на нерухоме майно. Предметом позову у справі №922/1548/15 були вимоги про визнання «права власності на 1/2 частину нерухомого майна нежитлової будівлі літ. «А-1» розташованого за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 55,7 кв.м.». Предметом позову у даній справі є вимоги про визнання «згідно п.3.2. Договору №804 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, а саме лівий павільйон 27.9 м2 нежитлової будівлі літ. «А-1», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 55,7 кв.м.». Наявність у тексті позовних вимог, що розглядається у даній справі слів «п.3.2. Договору №804» та «а саме лівий павільйон 27.9 м2», яких немає у предметі позову у справі №922/1548/15 робить предмети цих позовів нетотожними. Це унеможливлює застосування до даних відносин п.2 ч.1 ст.80 ГПК України. Відтак, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи залишається судом без задоволення з таких підстав. У відповідності до ст.77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Згідно пункту 3.9.2. постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В даному разі у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та є необхідними для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення. Тому неявка відповідача чи його представника не перешкоджає вирішенню спору. Суд також приймає до уваги, що строк вирішення спору є обмеженим ст.69 ГПК України, а розгляд даної справи триває з листопада 2015 року і судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів.

Разом з цим, відповідачем нових доказів не надано та про спроможність їх надання в майбутньому в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено. Не надано також відповідачем і доказів на підтвердження перебування представника у відрядженні, не обґрунтована неможливість явки в судове засідання особисто ФОП ОСОБА_2 та/або направлення в судове засідання іншого представника. З клопотання представника відповідача не вбачається можливим зробити висновок про те, яким чином відкладення розгляду справи сприятиме правильному та своєчасному вирішенню спору.

Між тим згідно ч.3 ст.22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд установив наступне.

12.11.2003р. між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір про сумісну діяльність посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зайцевою О.Ю., р/№1804 (т.І а.с.10). Згідно п.1.1. договору його предметом є сумісна діяльність по будівництву двох об'єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2; АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3.1. даного договору, фінансування будівельних робіт, отримання будівельно-технічної документації та дозвільних актів, а також витрат на введення в експлуатацію об'єктів проводиться сторонами договору з особистих коштів (в т. ч. залучених) - у рівних розмірах.

Пунктом 3.2. даного договору сторони визначили, що по закінченню будівництва та прийняття об'єкта в експлуатацію в установленому порядку кожен з об'єктів буде належати сторонам договору на підставі сумісної часткової власності в рівних частинах кожному.

Земельна ділянка, на якій збудовано спірний об'єкт нерухомості, була отримана відповідачем в оренду на підставі договору оренди землі від 22.07.2005р. реєстраційний №75175/05, укладеного з Харківською міською радою (т. І а. с. 41-43).

У відповідності до декларації про готовність об'єкту до експлуатації від 25.07.2013р. нежитловий будинок літ. "А-1" (магазин) за адресою: АДРЕСА_1 був введений в експлуатацію (т. І а. с. 15-16). Замовником будівництва в декларації був визначений ФОП ОСОБА_2

11.12.2013р. Державним реєстратором прав на нерухоме майно на вказаний об'єкт було видано свідоцтво про право власності індексний №14432850 (т.І а.с.13). Власником об'єкту згідно свідоцтву був визначений одноособово ФОП ОСОБА_2

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.08.2015р. у справі №922/1548/15 вказане свідоцтво про право власності визнано недійсним було визнане недійсним.

Такі обставини на думку позивача свідчать про недодержання відповідачем норм ст.ст.328, 331, 386, 1130, 1131 ЦК України та порушення, його позивача, прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст.ст.355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно п.3.2. договору про сумісну діяльність від 20.11.2003р. по закінченню будівництва та прийняття об'єкта в експлуатацію в установленому порядку кожен з об'єктів буде належати сторонам договору на підставі спільної приватної власності в рівних частинах кожному.

На виконання п.2.1. ФОП ОСОБА_6 здійснювалися внески на закупівлю будівельних матеріалів та фінансування робіт з будівництва об'єкту, що підтверджується відповідними первинними документами (т.І а.с. 24-25, 44-53) та не заперечується відповідачем.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що створений на підставі договору про сумісну діяльність від 20.11.2003р. об'єкт - нежитловий будинок літ. "А-1" (магазин) за адресою: АДРЕСА_1 належить сторонам договору ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності.

При цьому з урахуванням п.3.2. договору та ч.1 ст.357 ЦК України (частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом) суд вбачає, що кожний зі співвласників (ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6.) володіють цим у об'єктом у рівних частках по 1/2 кожний.

Статтями 364 та 367 ЦК України передбачена можливість виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та поділу в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно ч.3 ст.364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Так само згідно ч.2 ст.367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Проте, з матеріалів справи та з пояснень сторін вбачається, що в даному разі не виділ, не поділ майна, що є спільною власністю ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 не здійснювався. Тобто, станом на даний час майно належить цим особам на праві спільної часткової власності і жоден з них не набув прав приватної власності на частину цього майна.

Об'єктом права спільної часткової власності є частка у праві власності, що визначається ідеальними долями, а не частина об'єкта цивільних прав. Відповідно позивач може заявити позов про визнання права власності саме на частку у праві спільної часткової власності, а не на частину нерухомого майна.

За таких обставин (за відсутності виділу та/або поділу) збудованого сторонами об'єкту суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за одним зі співвласників цілого об'єкту права приватної власності на його частину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13.

Відповідно, позовні вимоги ФОП ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на 1/2 частину об'єкту, а саме на лівий павільйон 27,8 м2 нежитлової будівлі літ. "А-1", розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 55,7м2, не ґрунтуються на нормах закону, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати у даній справі покладаються на позивача. Розмір судового збору обчислюється з ціни позову, визначеної у відповідності до п.2 ч.1 ст.55 ГПК України (у позовах про витребування майна ціна позову визначається вартістю майна). Вартість цілого об'єкту належного сторонам становить 54.000,00 грн. (т.І а.с.15-16). Відповідно вартість його спірної 1/2 частини складає 27.000,00 грн. Відтак, судовий збір наразі підлягає сплаті за мінімальною ставкою, визначеною п.п.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» - 1.218,00 грн. Позивачем було сплачено 1.827,00 грн. (квитанція № 0.0.475107339 від 14.12.2015 р. (т.І а.с.85)). Тому зайво сплачений судовий збір в сумі 609,00 грн. у відповідності до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету на підставі відповідної ухвали.

Враховуючи викладене на підставі ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 20, 193 ГК України, ст. ст. 11, 183, 358, 361, 364, 367, 509, 526, 530, 612, 625, 629 ЦК України, керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 13.01.2016 р.

Суддя О.В. Бринцев

/Справа № 922/6104/15/