ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.01.16р. Справа № 904/9564/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

до Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпропетровської міської ради (м. Дніпропетровськ)

про стягнення заборгованості за договором № 749/14-ТЕ-4/ПТ купівлі-продажу природного газу від 16.12.2013 у загальному розмірі 26 987 272 грн. 57 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - головний юрисконсульт (довіреність № 24-93 від 18.04.2014)

від відповідача: ОСОБА_2 - провідний юрисконсульт (довіреність № 1 від 04.01.2016)

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпропетровської міської ради (далі - відповідач) заборгованість за договором № 749/14-ТЕ-4/ПТ купівлі-продажу природного газу від 16.12.2013 у загальному розмірі 26 987 272 грн. 57 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 12 165 913 грн. 92 коп. - основний борг;

- 3 552 728 грн. 00 коп. - пеня;

- 10 663 484 грн. 29 коп. - інфляційні втрати;

- 605 146 грн. 36 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 749/14-ТЕ-4/ПТ купівлі-продажу природного газу від 16.12.2013 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений в період з січня 2014 року по грудень 2014 року природний газ у встановлений договором строк, а також наявністю боргу за поставлений природний газ у сумі 12 165 913 грн. 92 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 15.02.2014 по 22.06.2015 в сумі 3 552 728 грн. 00 коп. Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 15.02.2014 по 22.06.2015 у сумі 605 146 грн. 36 коп., а також інфляційні втрати за період з лютого 2014 року по травень 2015 року у сумі 10 663 484 грн. 29 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 02.11.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 25.11.2015.

У судове засідання 25.11.2015 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 25.11.2015 не з'явився, витребуваних судом документів не надав, при цьому надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з відпусткою за сімейними обставинами його повноважного представника.

Представник позивача залишив вирішення цього питання на розсуд суду.

Ухвалою суду від 25.11.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 16.12.2015, у зв'язку із задоволенням клопотання відповідача та необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Від відповідача надійшов відзив на позов (вх.суду 82791/15 від 15.12.2015), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на наступне:

- станом на момент звернення із позовом до суду заборгованість відповідача становила не 12 165 913 грн. 92 коп., оскільки в період з 23.06.2015 по 14.12.2015 відповідачем було погашено основний борг в сумі 1 662 041 грн. 57 коп.;

- заявлені позивачем до стягнення штрафні санкції є надмірно великими, а отже, у відповідності до норм статей 551 Цивільного кодексу України та 83 Господарського процесуального кодексу України вони підлягають зменшенню. Так, відповідач зауважує, що ним вживаються усі можливі заходи щодо погашення заборгованості, оскільки з 23.06.2015 та на час розгляду справи було погашено заборгованість на суму 1 662 041 грн. 57 коп. Також для зменшення розміру пені відповідач просить суд врахувати, що між відповідачем та позивачем був укладений договір купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається споживачами, але відповідач змушений виконувати приписи щодо постачання теплової енергії споживачам не за дійсною вартістю, а за тарифами, які були економічно необґрунтованими, що значною мірою ускладнює його розрахунки з позивачем. Крім того, відповідач наголошує на тому, що є комунальним підприємством. Так, згідно із балансом (звіт про фінансовий стан підприємства) збитки відповідача станом на 31.03.2015 склали 84 624 000 грн., заборгованість перед відповідачем складає 34 372 000 грн. При цьому, кошти які містяться на рахунках відповідача, необхідні для здійснення оплати за матеріали, необхідні для підтримання в робочому стані опалювальної системи, за спожиту електроенергію, своєчасної виплати заробітної плати, відрахувань до бюджету. Нездатність відповідача здійснювати такі платежі може призвести до його зупинки, тобто, існує загроза, що буде припинено постачання теплової енергії для споживачів Кіровського та Красногвардійського районів м. Дніпропетровська, що може призвести до соціального вибуху серед населення;

- розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, проведений із порушенням, внаслідок чого сума інфляційних втрат визначена невірно. Так, відповідач долучив до матеріалів справи контррозрахунок інфляційних трат.

У судове засідання 16.12.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, що наведені у позові.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, що викладені ним у відзиві на позов (вх.суду 82791/15 від 15.12.2015).

Від представника позивача надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів (вх.суду 83297/15 від 16.12.2015). Представник відповідача не заперечував проти задоволення вказаного клопотання.

Ухвалою суду від 16.12.2015 клопотання позивача про продовження строку вирішення спору задоволено та продовжено строк розгляду спору по справі № 904/9564/15 на 15 днів, терміном до 19.01.2016 включно.

Ухвалою суду від 16.12.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 13.01.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судове засідання 13.01.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача наполягав на задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Також надав свої пояснення на клопотання відповідача про зменшення суми штрафних санкцій (вх.суду 1327/16 від 13.01.2016), посилаючись на те, що це призведе до порушення його прав, оскільки за спірним договором постачався імпортований газ, закуплений ним за зовнішньоекономічними контрактами, які містять жорсткі санкції за порушення умов в частині своєчасних розрахунків.

Представник відповідача підтримав правову позицію, викладену ним у відзиві на позов, та наполягав на зменшенні штрафних санкції.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 16.12.2013 між Публічним акціонерним товариством Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - продавець, позивач) та Комунальним підприємством "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпропетровської міської ради (далі - покупець, відповідач) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 749/14-ТЕ-4/ПТ (далі - договір) (а.с.17-22), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ), на умовах договору. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності) (пункти 1.1. та 1.2. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору продавець передає покупцю в період з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ обсягом до 21 432 тисяч куб.м. в тому числі по місяцях кварталів, згідно графіку передбаченого договором.

У розділі 11 договору сторони погодили, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 розділу ІІІ книги пятої Цивільного кодексу України.

У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця.

У відповідності до пункту 3.3. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

У пункті 3.4. договору сторони узгодили, що не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8 числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставною для остаточного розрахунку між сторонами.

На виконання умов договору позивачем у період з січня 2014 року по грудень 2014 року було поставлено відповідачу природний газ в обсязі 18 379,195 тис. куб. м. на загальну суму 24 062 042 грн. 10 коп., що підтверджується наступними актами приймання-передачі природного газу:

- акт від 31.01.2014 про прийняття відповідачем у січні 2014 року природного газу обсягом 4 289,644 тис. куб.м. на суму 5 616 001 грн. 92 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.25);

- акт від 28.02.2014 про прийняття відповідачем у лютому 2014 року природного газу обсягом 3 587,022 тис. куб.м. на суму 4 696 129 грн. 20 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.26);

- акт від 31.03.2014 про прийняття відповідачем у березні 2014 року природного газу обсягом 3 133,750 тис. куб.м. на суму 4 102 705 грн. 52 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.27);

- акт від 30.04.2014 про прийняття відповідачем у квітні 2014 року природного газу обсягом 589,632 тис. куб.м. на суму 771 946 грн. 21 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.28);

- акт від 31.10.2014 про прийняття відповідачем у жовтні 2014 року природного газу обсягом 682,421 тис. куб.м. на суму 893 425 грн. 58 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.29);

- акт від 30.11.2014 про прийняття відповідачем у листопаді 2014 року природного газу обсягом 2 719,881 тис. куб.м. на суму 3 560 868 грн. 20 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.30);

- акт від 31.12.2014 про прийняття відповідачем у грудні 2014 року природного газу обсягом 3 376,845 тис. куб.м. на суму 4 420 965 грн. 47 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.31).

Вказані акти підписані, зокрема, позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень щодо обсягів та якості отриманого природного газу, акти підписані представником відповідача та скріплені відтиском його печатки.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов'язку продавця за договором поставити природний газ відповідає обов'язок покупця оплатити вартість газу і наданих послуг.

У відповідності до частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У розділі 5 договору сторони узгодили ціни на газ.

Так, відповідно до пункту 5.1. ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються Національною комісією регулювання електроенергетики України.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1 118,974 грн. без урахування збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 1 118,974 грн., крім того ПДВ - 17% - 190,229 грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн.

В подальшому, додатковою угодою № 1 від 24.01.2014 до договору сторони домовились викласти з 01.01.2014 пункт 5.2. договору в наступній редакції:

- "5.2. Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1 091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 1 091,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн.".

Додатковою угодою № 2 від 29.04.2014 до договору сторони домовились викласти пункт 1.2. договору в наступній редакції:

- "1.2. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.".

У пункті 5.5. договору сторони погодили, що загальна сума вартості природного газу за договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно з пунктом 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

В порушення вказаних умов договору, відповідач поставлений у спірний період природний газ у повному обсязі не оплатив. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності заперечень відповідача стосовно строку та якості поставленого у спірний період позивачем природного газу. А також, з вищезазначених актів приймання-передачі природного газу вбачається, що акти підписані без заперечень. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Судом також враховано, що відповідно до пункту 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення пункту 6.1. договору, строк оплати отриманого у період з січня 2014 року по грудень 2014 року природного газу є таким, що настав.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як зазначає позивач у позовній заяві, та що не заперечувалось представником відповідача в процесі розгляду справи, дійсно станом на 22.06.2015 основний борг за поставлений в спірний період газ становив 12 165 913 грн. 92 коп.

Судом зауважено, що провадження у даній справі було порушено ухвалою суду від 12.11.2015.

Так, відповідачем було долучено до матеріалів справи докази часткової оплати поставленого йому у спірний період газу (а.с.66-191), а також платіжні доручення, додані до клопотання (вх.суду 1144/16 від 12.01.2016), з яких вбачається, що заборгованість в сумі 1 117 448 грн. 68 коп. була погашена відповідачем після порушення провадження у справі.

При цьому, згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне припинити провадження у справі в частині вимог щодо стягнення з відповідача частини основного боргу в сумі 1 117 448 грн. 68 коп. у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Крім того, суд зауважує, що, як вбачається з доданих відповідачем до справи платіжних доручень, заборгованість в сумі 1 222 442 грн. 81 коп. була погашена відповідачем в період з 22.06.2015 по 01.11.2015, отже, до порушення провадження у справі, але позивач під час звернення із позовом до суду та визначення суми заборгованості не врахував вказаних часткових оплат.

Враховуючи викладене, у задоволенні вимог щодо стягнення частини основного боргу в сумі 1 222 442 грн. 81 коп. слід відмовити.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що у відповідача утворилась заборгованість за поставлений йому в період з січня 2014 року по грудень 2014 року газ в сумі 9 826 022 грн. 43 коп. (24 062 042,10 - 11 896 128,18 - 1 222 442,81 - 1 117 448,68).

Доказів на підтвердження погашення вказаної заборгованості відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період, шляхом надання належних доказів, не спростував. Крім того, відповідач визнає наявність основного боргу за спірний період в сумі 9 826 022 грн. 43 коп.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними, у зв'язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобовязання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 9 826 022 грн. 43 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 9 826 022 грн. 43 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати газу у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення інфляційні втрати за період прострочення з лютого 2014 року по травень 2015 року в сумі 10 663 484 грн. 29 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 15.02.2014 по 22.06.2015 в сумі 605 146 грн. 36 коп.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань",розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Крім того, слід врахувати, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункти 3.1., 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013).

При цьому, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (пункт 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не було враховано вищевказаних вимог, розрахунок арифметично проведений невірно.

Крім того, судом не може прийматися до уваги контррозрахунок інфляційних втрат, здійснений відповідачем, оскільки ним також не було враховано положень вказаної вище постанови, крім того в межах правильно визначених періодів розрахунок відповідачем проведено арифметично невірно.

Отже, розрахунки інфляційних втрат, здійснений позивачем, та доданий до матеріалів справи, а також контррозрахунок відповідача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періоду, що визначений позивачем у розрахунку, враховуючи положення вищевказаних Постанов Пленуму, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаним періодом, судом було встановлено, що інфляційні втрати за загальний період з березня 2014 року по травень 2015 року складають 9 348 956 грн. 99 коп., а саме:

- за порушення строків оплати поставленого у січні 2014 року газу інфляційні втрати (враховуючи оплати) складають 1 723 982 грн. 40 коп.;

- за порушення строків оплати поставленого у лютому 2014 року газу інфляційні втрати (враховуючи оплати) складають 1 483 566 грн. 74 коп.;

- за порушення строків оплати поставленого у березні 2014 року газу інфляційні втрати (враховуючи оплати) складають 2 276 013 грн. 20 коп.;

- за порушення строків оплати поставленого у квітні 2014 року газу інфляційні втрати складають 451 012 грн. 92 коп.;

- за порушення строків оплати поставленого у жовтні 2014 року газу інфляційні втрати складають 396 243 грн. 10 коп.;

- за порушення строків оплати поставленого у листопаді 2014 року газу інфляційні втрати складають 1 429 567 грн. 26 коп.;

- за порушення строків оплати поставленого у грудні 2014 року газу інфляційні втрати складають 1 588 571 грн. 37 коп., а всього 9 348 956 грн. 99 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 9 348 956 грн. 99 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, здійсненого позивачем, та встановлено, що в ньому вірно визначені періоди прострочення, а також застосовані вірні вихідні дані, арифметично розрахунки проведені вірно. Отже, розрахунок 3% річних, доданий до позовної заяви, визнається судом обґрунтованим, а вимоги позивача про стягнення 3% річних в сумі 605 146 грн. 36 коп. визнаються правомірними та підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 7.2. договору сторони передбачили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов договорі він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікованої облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Так, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за загальний період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем з 15.02.2014 по 22.06.2015 в сумі 3 552 728 грн. 00 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що він також відповідає вимогам чинного законодавства та обставинам справи. Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення пені є правомірними та обґрунтованими в сумі 3 552 728 грн. 00 коп.

При цьому, згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України також зазначено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до пункту 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. В аспекті права на справедливий суд, передбаченого міжнародним договором, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (штрафу), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому, розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Суд об'єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем, а також матеріальний стан відповідача, враховуючи те, що:

- відповідач, підтверджуючи свою добросовісність, не ухиляється від відповідальності за порушення умов договору, наявність прострочення у судовому засіданні не заперечував;

- відповідач регулярно проводить часткові платежі, внаслідок чого заборгованість перед позивачем зменшилась з 12 165 913 грн. 92 коп. до 9 826 022 грн. 43 коп.;

- відповідачем належними доказами підтверджено, що підприємство знаходиться в скрутному матеріальному становищі;

- інтереси, визначені Законом України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", а саме: сприяння поліпшенню фінансового становища підприємств паливно-енергетичного комплексу, запобіганню їх банкрутству та підвищенню рівня інвестиційної привабливості, шляхом урегулювання процедурних питань та впровадження механізмів погашення заборгованості, надання суб'єктам господарської діяльності права їх застосування, визначення порядку взаємодії органів державної влади та органів місцевого самоврядування, розпорядників бюджетних коштів із суб'єктами господарської діяльності щодо застосування механізмів погашення заборгованості.

Судом також враховано, що пеня є лише санкцією за невиконання грошового зобовязання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, окрім стягнення пені позивач нараховує та стягує проценти річних та інфляційні, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем. Тому при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

Надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи поведінку відповідача, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання відповідача про зменшення суми штрафних санкцій та зменшити розмір пені в сумі 3 552 728 грн. 00 коп. до 50%, а саме: до 1 776 364 грн. 00 коп., а отже вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню частково в сумі 1 776 364 грн. 00 коп.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України.

У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, згідно приписів пункту 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Крім того, оскільки спір в частині стягнення основного боргу в сумі 1 117 448 грн. 68 коп. щодо якого провадження у справі припинено, доведено до судового розгляду з вини відповідача, судовий збір в цій частині судом покладається на відповідача.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Припинити провадження у справі в частині стягнення з Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпропетровської міської ради основного боргу в сумі 1 117 448 грн. 68 коп.

Стягнути з Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпропетровської міської ради (49089, м. Дніпропетровськ, вулиця Макарова, будинок 32; ідентифікаційний код 32560611) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6; ідентифікаційний код 20077720) 9 826 022 грн. 43 коп. - основного боргу, 9 348 956 грн. 99 коп. - інфляційних втрат, 605 146 грн. 36 коп. - 3% річних, 1 776 364 грн. 00 коп. - пені, 165 525 грн. 07 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_3