КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р. Справа№ 910/7140/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Сухового В.Г.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Данилік Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №28/09-15-2 від 28.09.2015 року Малого приватного підприємства «Євіра» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року

у справі №910/7140/15-г (суддя - Якименко М.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мет-алл»

до Малого приватного підприємства «Євіра»

про визнання договору недійсним

за участю представників сторін:

від позивача: Маркова Т.Л., представник за довіреністю №31/12 від 31.12.2015 року,

Лісова Н.І., директор, наказ №1 від 24.12.1997 року

від відповідача: Лихвар В.А., представник за довіреністю б/н від 31.12.2015 року

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Малого приватного підприємства «Євіра» (відповідач у справі) про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення №20 від 15.11.2012 року та стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст. 1212 ЦК України 40 000,00 грн, сплачених Товариством з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» за недійним правочином (а.с. 5-11).

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» посилається на те, що відповідач у справі не є власником приміщення, що знаходиться за адресою м. Київ, с. Троєщина, вул. Димитрова, 4, а тому не мав права передавати дане приміщення в користування третім особам. Окрім того, позивач стверджує, що за договором оренди №20 від 15.11.2012 року передавалась в користування також земельна ділянка, однак порядок укладення договорів оренди земельної ділянки, який визначений чинним законодавством під час укладення договору №20 від 15.11.2012 року сторонами не додержаний. Враховуючи дані обставини, позивач на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України просить суд визнати договір оренди №20 від 15.11.2012 року недійсним та на підставі ст. 1212 ЦК України повернути безпідставно сплачені ним в якості орендної плати 40 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір №20 оренди нежитлового приміщення від 15.11.2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» та Малим приватним підприємством «Євіра». Стягнуто з Малого приватного підприємства «Євіра» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» 3 045,00 грн судового збору. Повернуто з Державного Бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» 609 грн.00 коп. - зайво сплачений судовий збір.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що Мале приватне підприємство «Євіра» під час укладення спірного договору не було і не являється власником та/або особою, якій належать майнові права на спірні приміщення та земельну ділянку, а тому не мало права передавати в оренду приміщення та земельну ділянку за адресою, м. Київ, с. Троєщина, вул. Димитрова, 4, що відповідно є підставою для визнання договору оренди №20 від 15.11.2012 року недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач, Мале приватне підприємство «Євіра» 29.09.2015 року подав апеляційну скаргу №28/09-15-2 від 28.09.2015 року, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року у справі №910/7140/15-г в повному обсязі та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що під час укладення спірного правочину Мале приватне підприємство «Євіра» на законній підставі володіло приміщенням за адресою м. Київ, с. Троєщина, вул. Димитрова, 4, яке ЗАТ «Джерело» передало йому на баланс, що є окрім того преюдиціальним фактом, який встановлений постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 року у справі №910/15151/14, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2015 року, а відтак мало правові підстави для передачі приміщення в користування третім особам. У зв'язку з наведеним, позивач вважає, висновки місцевого господарського суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року та відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 року апеляційну скаргу Малого приватного підприємства «Євіра» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року у справі №910/7140/15-г прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 30.11.2015 року.

30.11.2015 року через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» надійшов відзив №16 від 30.11.2015 року (вх. №09-11/21940/15) на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Поданий відзив долучений судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 30.11.2015 року Київським апеляційним господарським судом було оголошено перерву до 11.01.2016 року.

11.01.2016 року до апеляційного господарського суду від Малого приватного підприємства «Євіра» надійшли письмові пояснення №11/16 від 11.01.2016 року (вх. №09-11/117/16 від 11.01.2016) по суті спору разом з додатковими документами.

У зв'язку з надходженням додаткових документів та пояснень по суті спору, 11.01.2016 року Київським апеляційним господарським судом у відповідності до ч.3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва у судовому засіданні на 18.01.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 року на підставі ч. 3 ст. 69 ГПК України за клопотанням сторін було продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

У судовому засіданні 18.01.2016 року представник відповідача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року у справі №910/7140/15-г в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача у справі у судовому засіданні 18.01.2016 року заперечив проти вимог апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

15.11.2012 року між Малим приватним підприємством «Євіра», (орендодавець за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» (орендар за договором, позивач у справі) було укладено договір оренди №20 нежитлового приміщення (а.с. 28), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в користування нежитлове приміщення площею 570 кв.м. та 500 кв.м. прилеглої території, що знаходиться за адресою м. Київ, с. Троєщина, вул. Дмитрова, 4 для розміщення виробничо-складського господарства.

Умовами договору сторони шляхом вільного погодження договірної ціни передбачили розмір орендної плати за користування приміщенням в розмірі 5 000,00 грн. на місяць без ПДВ (п. 4.1 договору), встановили термін внесення орендної плати - не пізніше 3 числа місяця, за який оплачується оренда (п. 4.2 договору). Згідно п. 4.3 договору орендар взяв на себе витрати орендодавця на оплату спожитої орендарем електроенергії, які сплачуються ним щомісяця у термін, визначений для внесення орендної плати. За умовами п.5.3. договору орендар несе повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду при неналежному використанні приміщення. Пунктом 6.1. договору, сторони визначили термін дії договору - з 01.01.2012 року до 31.12.2013 року.

Посилаючись на те, що МПП «Євіра» не є власником приміщення, що знаходиться за адресою м. Київ, с. Троєщина, вул. Димитрова, 4, і є предметом оренди, позивач стверджує, що відповідач не мав права передавати дане приміщення в користування третім особам. Окрім того, позивач стверджує, що за договором оренди №20 від 15.11.2012 року передавалась в користування також земельна ділянка, однак порядок укладення договорів оренди земельної ділянки, який визначений чинним законодавством під час укладення договору №20 від 15.11.2012 року сторонами не додержаний. Враховуючи дані обставини, позивач на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України просить суд визнати договір оренди №20 від 15.11.2012 року недійсним та на підставі ст. 1212 ЦК України повернути безпідставно сплачені ним в якості орендної плати 40 000,00 грн.

Згідно з підпунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Зі змісту оспорюваного договору №20 від 15.11.2012 року вбачається, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 ст. 283 ГК України унормовано, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Позивач у даній справі стверджує, що відповідач, Мале приватне підприємство «Євіра» на момент укладення договору оренди не був власником майна і не мав майнових прав на майно, що було предметом оренди, відтак не міг виступати орендодавцем за договором оренди.

Разом з цим, дані твердження Товариства з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в іншому рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у справі, яка розглядається. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у 2015 році господарським судом міста Києва розглядалася справа за № 910/15151/14 за позовом Малого приватного підприємства «Євіра» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» про стягнення заборгованості 55 575,72 грн. на підставі договору оренди №20 від 15.11.2012 року. 02.02.2015 року Київським апеляційним господарським судом у справі №910/15151/14 винесено постанову, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2015 року, про задоволення позову Малого приватного підприємства «Євіра» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» та стягнення з останнього заборгованості по оплаті орендної плати в розмірі 55 575,72 грн .

Враховуючи, що сторони у справі №910/15151/14 є ті ж самі юридичні особи, що і у даній справі, колегія суддів бере до уваги обставини, встановлені під час розгляду справи №910/15151/14 як преюдиціальні (обов'язкові для суду) і такі що не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Під час розгляду справи №910/15151/14 судом досліджувалися обставини та були встановлені факти щодо укладення 15.11.2012 року між позивачем та відповідачем договору оренди нежитлового приміщення №20, виконання даного договору сторонами, а саме: користування орендарем приміщенням, загальною площею 570 кв.м., за адресою м. Київ, с.Троєщина, вул. Дмитрова, 4, підписання сторонами відповідних актів наданих послуг з оренди, сплату позивачем на користь відповідача орендної плати; тощо.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 року у справі №910/15151/14 також було встановлено, що Закрите акціонерне товариство «Джерело» на підставі наказу директора №31 від 19.11.2001 року «Про передачу тарного складу по вул. Дмитрова, 4, Малому приватному підприємству «Євіра» передало, а Мале приватне підприємство «Євіра» прийняло приміщення за адресою м. Київ, с.Троєщина, вул. Дмитрова, 4, що підтверджується Актом приймання-передачі основних засобів від 23.11.2001 року. Зазначені документи, а саме наказ директора Закритого акціонерного товариства «Джерело» №31 від 19.11.2001 року «Про передачу тарного складу по вул. Дмитрова, 4 Малому приватному підприємству «Євіра», Акт приймання-передачі основних засобів від 23.11.2001 року подані відповідачем до Київського апеляційного господарського суду та долучені до матеріалів даної справи. Також апелянтом поданий договір оренди №245 від 01.02.2001 року, укладений між ЗАТ «Джерело» та МПП «Євіра», відповідно до якого МПП «Євіра» отримало в користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою м. Київ, с.Троєщина, вул. Дмитрова, 4.

Колегією суддів апеляційного господарського суду досліджено також, що ЗАТ «Джерело» (щодо якого 11.06.2015 року внесено запис до ЄДРПОУ про припинення юридичної особи) отримало на свій баланс приміщення спірного тарного складу на підставі розпорядження Представника Президента України у Ватутінській районній державній адміністрації «Про передачу в оренду комунального майна» від 31.05.1994 року за №581, що було досліджено Господарським судом Київської області під час розгляду справи №910/20045/14 від 11.03.2015 року за позовом Малого приватного підприємства «Євіра» до Публічного акціонерного товариства «Джерело» про визнання права власності. Тобто ЗАТ «Джерело», отримавши в користування та на свій баланс приміщення тарного складу за адресою м. Київ, с.Троєщина, вул. Дмитрова, 4, в подальшому на підставі договору оренди нежитлових приміщень №245 від 01.02.2001 року (який поданий відповідачем і долучений судом до матеріалів справи), укладеного з МПП «Євіра», передало останньому в користування, а пізніше на баланс дане приміщення.

В матеріалах справи відсутні, а сторонами відповідно не подані жодні докази визнання договору оренди нежитлових приміщень №245 від 01.02.2001 року, укладеного між ЗАТ «Джерело» та МПП «Євіра», недійсним чи скасування наказу Закритого акціонерного товариства «Джерело» №31 від 19.11.2001 року «Про передачу тарного складу по вул. Дмитрова, 4, Малому приватному підприємству «Євіра» чи інших доказів протиправного володіння МПП «Євіра» спірним тарним складом та вилучення (витребування) останнього у відповідача як з чужого незаконного володіння.

Враховуючи те, що предметом розгляду у даній справі є вимога про визнання недійсним договору оренди №20 від 15.11.2012 року, укладеного між Малим приватним підприємством «Євіра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мет-алл», то дослідженню підлягають обставини щодо дотримання сторонами в момент укладення даного договору вимог законодавства, які встановлені щодо укладення договорів даного виду, зокрема наявності у МПП «Євіра» на момент укладення спірного договору правомочностей щодо користування даним приміщенням та передачі його іншим особам оренду. Оскільки вищезазначені матеріали справи підтверджують наявність у Малого приватного підприємства «Євіра» права користування приміщенням за адресою м.Київ, с.Троєщина, вул. Дмитрова, 4, доказів оспорення якого станом на момент розгляду справи сторонами не подано, колегія суддів, враховуючи також обставини, встановлені у постанові Київського апеляційного господарського суду у справі №910/15151/14, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду від 16.03.2015 року дійшла висновку, що відповідач мав повноваження на передачу спірного приміщення в оренду третім особам.

Київський апеляційний господарський суд не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо порушення сторонами під час укладення спірного договору вимог законодавства щодо договорів оренди земельної ділянки, оскільки зі змісту укладеного договору вбачається, що у сторін виникли зобов'язальні правовідносини саме щодо нежитлового приміщення, яке передавалось у користування, орендна плата та відповідальність за невиконання грошових обов'язків визначені сторонами саме щодо нежитлового приміщення. Тобто, волевиявлення сторін під час укладення договору №20 від 15.11.2012 року було спрямоване саме на передачу в користування нежитлового приміщення та отримання плати відповідачем за таке користування, а відтак укладений сторонами договір оренди №20 від 15.11.2012 року став підставою виникнення у сторін прав та обов'язків пов'язаних з користуванням нежитловим приміщенням і сторонами у договорі не визначено жодних умов, що притаманні для відносин оренди земельної ділянки, і які давали б підстави вважати виникнення у сторін зобов'язання щодо оренди земельної ділянки.

Вищевикладені обставини були також встановлені у постанові Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 року у справі №910/15151/14.

Дослідивши зміст договору, який оскаржується позивачем, колегія суддів дійшла висновку, що спірний договір оренди №20 від 15.11.2012 року містить всі необхідні істотні умови, передбачені законом для даного виду договорів. Зазначений договір оренди був укладений сторонами, скріплений підписами уповноважених осіб і печатками підприємств, та реально виконувався сторонами.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства України колегія визнає помилковим висновок Господарського суду міста Києва про існування підстав для визнання недійсним договору №20 оренди нежитлового приміщення від 15.11.2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» та Малим приватним підприємством «Євіра», а тому рішення місцевого господарського суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В резолютивній частині рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року зазначено, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» підлягає задоволенню повністю, однак щодо позовної вимоги про стягнення 40 000,00 грн резолютивна частина рішення висновку суду не містить. Однак з мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що Господарським судом міста Києва було досліджені позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 40 000,00 грн і суд визнав дані вимоги правомірними та обґрунтованими. Проте, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення з відповідача 40 000,00 грн Товариство з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» посилається на приписи ст. 1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, в силу ч.2 вказаної норми, зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

З вищезазначеного вбачається, що застосування ст. 1212 ЦК України можливе у випадку набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки між сторонами був укладений договір оренди №20 від 15.11.2012 року, а кошти, які позивач просить стягнути з Малого приватного підприємства «Євіра», отримано останнім як оплата за оренду приміщення відповідно до умов договору, що також зазначалось Товариством з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» у платіжних документах в графі «Призначення платежу», якими сплачувались дані кошти, то слід вважати, що такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому вони не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України при застосуванні ст. 1212 ЦК України у постановах від 25.02.2015 року у справі №910/1913/14 (№3-11гс15), від 17.06.2014 у справі №13/096-12; від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13.

Враховуючи наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом неповно досліджено обставини справи, що стало підставою прийняття неправильного рішення, тому рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року у справі №910/7140/15-г підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволені позову повністю.

Відповідно до ч.1 ст. 49 ГПК України судовий збір за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покладається на Товариство з обмеженою відповідальністю «Мет-алл».

Керуючись ст. 49, 99, 101, 102, п.2 ч. 1 ст. 103, п.3, 4 ч. 1 ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Малого приватного підприємства «Євіра» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року у справі №910/7140/15-г задовольнити.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року у справі №910/7140/15-г скасувати та прийняти нове рішення.

3 В задоволенні позову відмовити повністю.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мет-алл» (04073, м. Київ, вул. Копиловська, буд. 21, кв. 28, ) на користь Малого приватного підприємства «Євіра» (02166, м.Київ, пр. Лісовий, 23-Б, ) 3 349 (три тисячі триста сорок дев'ять) грн 50 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

5.Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання постанови апеляційного суду.

6.Справу №910/7140/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді В.Г. Суховий

А.О. Мальченко