ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2016 р. Справа № 909/1173/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Гнатюк Г.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕЙ-СОН Логіст Продакшн Компані" (надалі ТзОВ "ДЕЙ-СОН ЛПК") б/н від 18.11.2015р. (вх№ ЛАГС 01-05/5573/15 від 27.11.2015р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 10.11.2015р.

у справі № 909/1173/15

за позовом: приватного сільськогосподарського виробничо-торгового підприємства фірми "КВІЛТ" (надалі ПСВТПФ "КВІЛТ"), с.Нижній Вербіж, Коломийський район, Івано-Франківська область

до відповідача: ТзОВ "ДЕЙ-СОН ЛПК", м.Калуш, Івано-Франківська область

про стягнення заборгованості в сумі 177 186,90 грн., з яких: 174 054,00 грн. основного боргу та 3 132,90 грн. пені

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 1 від 01.10.2015р.);

від відповідача: не зявився

Представнику позивача розяснено права та обовязки передбачені ст.ст.20, 22, 28 ГПК України. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заяв про відвід суддів від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 10.11.2015р. у справі № 909/1173/15 (суддя Кобецька С.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ "ДЕЙ-СОН Логіст Продакшн Компані" на користь ПСВТПФ "КВІЛТ" заборгованості в розмірі 174 054,00 грн., 3 001,46 грн. пені, 2 655,83 грн. - судового збору. В частині стягнення з ТзОВ "ДЕЙ-СОН Логіст Продакшн Компані", 131,44 грн. пені - відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що сума боргу підтверджується матеріалами справи, в свою чергу належними та допустимими доказами відповідачем не спростована. Перевіривши правильність нарахування позивачем пені та здійснивши їх перерахунок, суд задоволив пеню в сумі 3 001,46 грн., в решті 131,44 грн. відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТзОВ "ДЕЙ-СОН Логіст Продакшн Компані" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, а позов залишити без розгляду. Зокрема, скаржник зазначає, що позивачем не доведено факту отримання відповідачем спірної продукції. Крім того, зазначає, що позивачем не надіслано на адресу відповідача усіх додатків, які містяться у переліку до позовної заяви, а саме відсутній розрахунок пені, на який посилається позивач.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 27.11.2015р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_3, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.11.2015р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 17.12.2015р. Одночасно задоволено клопотання скаржника про відстрочення сплати судового збору, відстрочивши до 17.12.2015р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 11.01.2016р.

Скаржник в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Позивач в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у запереченнях на апеляційну скаргу № 95 від 08.12.2015р. (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/8226/15 від 21.12.2015р.), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

25.02.2015р. між ПСВТПФ "КВІЛТ" (продавець) та ТзОВ "ДЕЙ-СОН Логіст Продакшн Компані" (покупець) укладено договір купівлі-продажу №2047, відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупця сільськогосподарську продукцію та продукт її переробки, ціна та асортимент якої визначаються у видаткових накладних, а покупець зобовязується прийняти та оплатити отриману продукцію у строки визначені п.2.1 договору (а.с. 11-13).

Покупець вважається таким, що отримав продукцію з моменту підписання видаткової накладної (п.3.1 договору).

Пунктом 2.1 договору встановлено, що оплата покупцем за отриману продукцію здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця протягом 14 календарних днів з моменту отримання продукції на складі покупця.

На виконання умов договору, позивачем поставлено відповідачу товар (смородина в гелі, вишня без кісточки в гелі) на загальну суму 339 366,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №329 від 17.07.2015р., №332 від 24.07.2015р., №334 від 07.08.2015р., №348 від 12.08.2015р., №352 від 14.08.2015р., №579 від 28.08.2015р., №584 від 04.09.2015р., №611 від 18.09.2015р. (а.с 24-31).

Вказані накладні підписані представниками сторін та скріплені печатками позивача та відповідача без будь-яких зауважень. При цьому, колегія суддів зазначає, що копія накладної № 348 від 12.08.2015р., яка міститься в матеріалах справи (а.с.27), не містить чіткого відбитку печатки покупця, в звязку з чим судом було оглянуто оригінал вказаної накладної в судовому засіданні.

В порушення визначеного умовами договору обов'язку сплатити вартість товару в установлені терміни та у визначеному порядку, відповідач за поставлений товар розрахувався частково на загальну суму 160 128,00 грн., що підтверджується, зокрема виписками з банку АТ "Укрексімбанк" (а.с. 38-44).

Крім того, розхідною накладною №ЛП-0197096 від 07.08.2015р. відповідачем здійснено повернення товару на суму 5 184,00 грн. (а.с.46).

В звязку з чим, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 174 054,00 грн., що також підтверджується і актом зведення взаєморозрахунків станом на 28.09.2015р., який підписаний представниками сторін та скріплений печатками товариств (а.с. 14).

09.10.2015р. позивач надіслав відповідачу претензію №75 про погашення заборгованості (а.с.15).

Однак, дана вимога була залишена без належного реагування з боку відповідача, що стало підставою звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача 174 054,00 грн. основного боргу та 3 132,90 грн. пені за порушення строків оплати.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

В ст.11 ЦК України зазначено, що, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалося вище, п. 2.1 договору сторони погодили оплату товару на протязі 14-ти календарних днів з моменту отримання продукції на розрахунковий рахунок продавця.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем товару на загальну суму 339 366,00 грн., її часткову оплату на суму 160 128,00 грн. та повернення продукції на суму 5 184,00 грн., то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума основного боргу відповідача за отриманий від позивача товар складає 174 054,00 грн., відтак, дана вимога про стягнення є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявний лист відповідача від 10.11.2015р. про визнання позовних вимог повністю, а саме в частині основного боргу та пені (а.с. 47).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Обов'язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню за порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, як штрафні санкції, передбачено також і статтею 230 ГК України.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що у разі порушення покупцем строків оплати отриманої продукції за цим договором, передбачених п.2.1.договору, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

На підставі даного пункту договору, позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 3 132,90 грн. за період з 29.09.2015р. по 13.10.2015р. від суми боргу 174 054,00 грн. (а.с. 10).

Судом першої інстанції здійснено перевірку правильності нарахування позивачем пені, враховуючи при цьому умови договору купівлі-продажу №2047 від 25.02.2015р., подані докази та встановлено, що правомірним є нарахування пені в розмірі 3 001,46 грн., а саме: 693,46 грн. за період з 29.09.2015р. по 03.10.2015р. від суми боргу 143 814,00 грн. (без врахування видаткової накладної №611 від 18.09.2015р. на суму 30 240,00 грн., оскільки строк її оплати - 29.09.15р., не є пропущеним (а.с. 31)) та 2 308,00 грн. за період з 03.10.2015р. по 13.10.2015р., від суми боргу 174 054,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскільки відповідач порушив строк оплати отриманого товару, (мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання), то місцевий господарський суд, правомірно задовольнив позовну вимогу про стягнення з відповідача пені нарахованої за період з 29.09.2015р. по 13.10.2015р. в розмірі 3 001,46 грн., а в частині стягнення пені в розмірі 131,44 грн. правомірно відмовлено.

Щодо твердження скаржника про те, що судом були порушені норми процесуального права, а саме ст. 63 ГПК України, оскільки позивач не надіслав відповідачу усіх додатків, які містяться у переліку до позовної заяви, відтак, на думку відповідача, суд мав залишити позовну заяву без розгляду, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Приписами ст. 56 ГПК України покладено обовязок на позивача при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Враховуючи, що до позовної заяви адресованої до суду, позивачем долучено квитанцію Укрпошти від 15.10.2015р. з описом вкладення про відправку позовної заяви відповідачу, відповідно, у суду першої інстанції були відсутні підстави для повернення позовної заяви.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що стаття 22 ГПК України надає сторонам право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом.

Я вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_5 був присутній в судових засіданнях 03.11.2015р. та 10.11.2015р., відтак мав можливість ознайомитися з матеріалами справи та зробити з них витяги та подати свої заперечення на заяву, проте таким правом не скористався.

Так, відповідно ст. 4-2 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оспорюваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Стаття 94 ГПК України передбачає, що апеляційна скарга подається у письмовій формі і повинна містити, зокрема документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Приписами ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду судовий збір становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Зі змісту п.3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013р. вбачається, що якщо строк, на який судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

З огляду на те, що ТзОВ "ДЕЙ-СОН Логіст Продакшн Компані" на дату прийняття постанови не подало суду доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне стягнути несплачену суму судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 10.11.2015р. у справі № 909/1173/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ "ДЕЙ-СОН Логіст Продакшн Компані" б/н від 18.11.2015р. залишити без задоволення.

2. Стягнути з ТзОВ "ДЕЙ-СОН Логіст Продакшн Компані" (вул. Б.Хмельницького, 68, м. Калуш, Калуський район, Івано-Франківська область,77300 (ідентифікаційний код 37690038)) в дохід державного бюджету України 2 921,41 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

4. Справу передати до господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Гнатюк Г.М.

ОСОБА_1