РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2016Справа №910/28506/15
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Світ побуту"

до публічного акціонерного товариства "Київенерго" в особі СВП "Енергозбуд" публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про зобов'язання здійснити перерахунок по договору на постачання теплової енергії в гарячій воді №240356 від 01.10.2004р.

Представники сторін:

від позивача: Птуха Є.Л. - представник за довіреністю № б/н від 01.08.2015 року;

від відповідача: Гаркавенко С.В. - представник за довіреністю №91/2015/11/11-3 від 11.11.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Світ побуту" до публічного акціонерного товариства "Київенерго" в особі СВП "Енергозбуд" публічного акціонерного товариства "Київенерго" про зобов'язання здійснити перерахунок по договору на постачання теплової енергії в гарячій воді № 240356 від 01.10.2004 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.10.2004 року ним та відповідачем укладено договір на постачання теплової енергії в гарячій воді №240356 в редакції Тимчасового договору.

Також, сторонами до договору було підписано додаток №2, в якому погоджено тарифи та порядок розрахунків.

Позивач зазначає, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року у справі 761/8760/14-а (провадження №2-а/761/220/2014), що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 15.01.2015 року, ухвалою Вищого адміністративного суду від 11.02.2015 року (провадження № К800/5220/15) скасовано з моменту прийняття розпорядження КМДА від 30 травня 2009 року №640, 642, 643 та визнано дії КМДА при зміні тарифів на комунальні послуги з 1 грудня 2006 року такими, що порушують вимоги підпунктів 1,6 частини першої статті 6, пункту 2 частини першої статті 20, підпунктів 3, 5, 7 частини першої статті 30, частин 2,3 статті 31, частини п'ятої статті 32 Закону України від 24 червня 2004 року №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги».

Також, постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.12.2010 року, залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.06.2014 року у справі №2а-1888/10, та постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2014 у справі №2-а-118/11 (провадження № 2-а/761/4/2014) визнано незаконними та не чинними з моменту прийняття розпорядження КМДА №1333 від 30.11.2009 та №392 від 31.05.2010.

У зв'язку з чим, на думку позивача, розрахунки між сторонами у спірний період (з 01.12.2006 року по 01.01.2011 року) повинні проводитись відповідно до розпорядження КМДА №1245 від 20.06.2002 року.

А тому, просить суд зобов'язати публічне акціонерне товариство «Київенерго» здійснити перерахунок по договору на постачання теплової енергії в гарячій воді №240356 за період з 01.12.2006 року - 01.01.2011 року за тарифами, що затверджені Розпорядженням КМДА №1245 від 20.06.2002 (зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за №46/529) згідно розрахунку, що долучений до позовної заяви, шляхом зменшення існуючої заборгованості ТОВ «Світ побуту» по договору на суму проведеного перерахунку.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 06.11.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 24.11.2015 року.

В судове засідання 24.11.2015 року представник позивача не з'явився, вимоги ухвали суду від 06.11.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 010, але 23.11.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи та заяву про зміну предмету позову.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24.11.2015 року розгляд справи відкладено на 08.12.2015 року.

В судове засідання 08.12.2015 року представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 06.11.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 24.11.2015 року, але 24.11.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва подав відзив на позовну заяву.

Представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 08.12.2015 року задоволено клопотання про продовження строку розгляду справи на п'ятнадцять днів. Продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів. Розгляд справи відкладено на 12.01.2016 року.

В судовому засіданні 12.01.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з урахування заяви про зміну предмету позову, відповідно до якої просив суд відновити становище, яке існувало до порушення права, шляхом зменшення існуючої дебіторської заборгованості ТОВ «Світ побуту» перед публічним акціонерним товариством «Київенерго» по договору на постачання теплової енергії в гарячій воді №240356 від 01.10.2004 року на суму проведеного перерахунку за період з 01.12.2006 року - 01.01.2011 року за тарифами, що затверджені розпорядження КМДА №1245 від 20.06.2002 року (зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за №46/529).

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Тому, подана позивачем заява про зміну предмету позову приймається до розгляду, позовні вимоги розглядаються з урахуванням поданої заяви.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

01.10.2004 року між акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Київенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут» публічного акціонерного товариства «Київенерго» (постчальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Світ побуту» (споживач) укладено договір №240356 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору, постачальник зобов'язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.

У відповідності до положень п. 2.1 договору, сторони зобов'язались при виконанні умов цього договору, а також при вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією (далі - Правила), нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії.

Згідно з п.п. 2.2.1 договору, постачальник зобов'язується безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із споживачем (додатки 3,4) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку 1.

Щомісячно оформляти для споживача: величину фактично спожитої теплової енергії, визначену в гігакалоріях (табуляграму) та її вартість за кожним особовим рахунком споживача за розрахунковий період (місяць), платіжну вимогу-доручення, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця з урахуванням кінцевого сальдо розрахунків на його початок, акт звірки розрахунків та податкові накладні (платнику податку) за кожною отриманою на свій розрахунковий рахунок сумою; корегування величини спожитої теплової енергії в разі непередбачених перерв в теплопостачанні житлового будинку (при наявності оформленого споживачем акта за підписом повноважного представника постачальника); проводити споживачу відшкодування на технічне обслуговування внутрішньобудинкових теплових мереж за окремо укладеним договором; сповіщати споживача в 5-ти денний термін про зміну тарифів: на теплову енергію, технічне обслуговування; на вимогу споживача надавати достовірну інформацію щодо методики розрахунків, режимів теплоспоживання тощо, яка стосується предмета договору; здійснювати перевірку роботи приладів обліку та стану теплоспоживального обладнання споживача не рідше одного разу на 6 місяців (п.п. 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5, 2.2.6 договору).

Відповідно до п. 2.3.1 договору, споживач зобов'язується дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку 2.

Згідно з п. 2.3.5 договору, споживач зобов'язується забезпечувати своєчасне надходження коштів на транзитний рахунок Головного інформаційно-обчислювального центру КМДА від мешканців за споживу теплову енергію, своєчасне щомісячне надходження коштів на рахунок постачальника за теплову енергію, спожиту орендарями, прийняття всіх заходів (в т.ч. примусових) для стягнення коштів з боржників згідно з чинним законодавством України, безперешкодний цілодобовий доступ представників постачальника до тепловикористовуючих установок та приладів обліку споживача для виконанням ними службових обов'язків.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2004 (п.4.1 договору).

Пунктом 4.3 договору передбачено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Додатком 2 до договору передбачено, що розрахунки за теплову енергію проводяться згідно з тарифами, встановленими відповідачу Управлінням цінової політики Київської міської державної адміністрації, затвердженими розпорядженнями КМДА, сторонами було погоджено, що з моменту початку дії договору застосовується тариф, що встановлений розпорядженням КМДА № 1245 від 20.06.2002.

Відповідно до п.12 додатку 2 до договору, можливе змінення тарифів в період дії договору.

В матеріалах справи містяться акти приймання-передавання товарної продукції за договором, які підписані між сторонами за спірний період, а також, облікові картки.

З вищезазначених документів вбачається, що нарахування вартості теплової енергії було здійснено за тарифами, встановленими розпорядженнями КМДА №643 від 30.05.2007, №520 від 29.04.2009, № 981 від 31.08.2009, №1192 від 15.10.2009, №1333 від 30.11.2009, №392 від 31.05.2010.

Проте, постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року у справі 761/8760/14-а (провадження №2-а/761/220/2014), що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 15.01.2015 року, ухвалою Вищого адміністративного суду від 11.02.2015 року (провадження № К800/5220/15) скасовано з моменту прийняття розпорядження КМДА від 30 травня 2009 року №643, а розпорядження КМДА №1333 від 30.11.2009 року №392 від 31.05.2010 року визнані незаконними та нечинними з моменту їх прийняття постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 10.12.2010, яка залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.06.2014 та постановою Верховного суду України від 08.12.2014.

Також, розпорядження КМДА №520 від 29.04.2009 року втратило чинність згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 15 жовтня 2009 року № 1192 та визнано незаконним і нечинним з моменту прийняття, згідно з постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2009 року.

Розпорядження КМДА №981 від 31.08.2009 року втратило чинність згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 15 жовтня 2009 року № 1192, яке втратило чинність з 1 січня 2010 року згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 30 листопада 2009 року N 1333.

Також, постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.12.2010 року, залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.06.2014 року у справі №2а-1888/10, та постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2014 у справі №2-а-118/11 (провадження № 2-а/761/4/2014) визнано незаконними та не чинними з моменту прийняття розпорядження КМДА №1333 від 30.11.2009 та №392 від 31.05.2010.

Як зазначає позивач у позовній заяві, ним було здійснено перерахунок вартості послуг з постачання теплової енергії за період з 01.01.2006 - 01.01.2011 на підставі розпорядження КМДА №1245 від 20.06.2002, за яким різниця з нарахованою відповідачем вартістю теплової енергії згідно нечинних розпоряджень КМДА та нарахувань позивача склала 754 420,55 грн.

Отже, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про відновити становище, яке існувало до порушення права, шляхом зменшення існуючої дебіторської заборгованості ТОВ «Світ побуту» перед публічним акціонерним товариством «Київенерго» по договору на постачання теплової енергії в гарячій воді №240356 від 01.10.2004 року на суму проведеного перерахунку за період з 01.12.2006 року - 01.01.2011 року за тарифами, що затверджені розпорядження КМДА №1245 від 20.06.2002 року з підстав того, що розпорядження КМДА №643, 520, 981, 1192, 1333, 392 згідно яких нараховувалась вартість теплової енергії за спірний період, визнані нечинними в судовому порядку. Позивач вважає, що розрахунок між сторонами у спірний період повинен проводитись згідно розпорядження КМДА від 20.06.2002 №1245.

Дослідивши зміст укладеного договору, суд дійшов до висновку, що договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №240356 від 01.10.2004 за своєю правовою природою є договором енергопостачання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

У відповідності до положень ч. 6. та ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України, розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

В свою чергу, тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Частиною 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" встановлено обов'язок споживача щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з частинами 1 - 6 ст. 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством. Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи повинні враховувати собівартість теплової енергії і забезпечувати рентабельність суб'єкта господарювання. Рентабельність визначається органом, уповноваженим встановлювати тарифи. Встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

За змістом ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання). При встановленні цін/тарифів на послуги, які виробляються суб'єктами природних монополій, діяльність яких регулюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, відповідно до законодавства, повноваження органів місцевого самоврядування поширюються виключно на тариф (складову тарифу), який (яка) не підлягає встановленню цими національними комісіями. У разі встановлення органом місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг. Видатки на відшкодування втрат підприємств, що пов'язані із встановленням тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, фінансуються за рахунок коштів відповідного місцевого бюджету. Встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво без відповідного відшкодування не допускається і може бути оскаржено в суді. Центральні органи виконавчої влади, національні комісії, що здійснюють державне регулювання у відповідній сфері, несуть відповідальність за наслідки встановлення або регулювання цін/тарифів, що змінюються ними відповідно до їхніх повноважень. Встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво не допускається.

Згідно з ч. 2 ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до положень укладеного між сторонами договору, при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Суд зазначає про те, що зміна тарифів не є зміною умов договору, оскільки відповідно до п.п. 1, 12 додатку 2 до договору сторони домовились між собою, що у правовідносинах, що виникли між ними, вони керуються тарифами, встановленими постачальнику (відповідачу) Управлінням цінової політики Київської міської державної адміністрації, затвердженими розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, можливі зміни тарифів в період дії договору, а отже, ані позивач, ані відповідач не мають впливу на визначення чи зміну тарифів та не можуть домовитись про застосування інших тарифів, а ніж ті, що встановлювала Київська міська державна адміністрація, а відповідач застосовував у спірному періоді, оскільки на момент застосування цих тарифів ці розпорядження були чинними.

При цьому, жодним пунктом укладеного між сторонами договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №240356 від 01.10.2004 та чинним законодавством України не передбачено обов'язку відповідача здійснювати перерахунки вартості теплової енергії у зв'язку з визнанням нечинними розпоряджень КМДА, що застосовувалися у спірний період.

Позивачем не подано суду правового обґрунтування заявлених вимог, яке б надавало підстави для висновку про порушення відповідачем законодавчих приписів та/або зобов'язань за договором у спірний період, що, в свою чергу призвело до порушення прав або охоронюваних інтересів позивача, які б підлягали судовому захистові саме у обраний позивачем спосіб.

На підставі викладеного, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, судом враховано, що по відношенню до позивача - ТОВ «Світ побуту» прийнято рішення господарського суду м. Києва від 15.01.2014 року у справі №37/221 (період стягнення заборгованості з 01.10.2007 - 01.05.2009) та від 09.07.2012 року у справі №5011-37/6265-2012 (період стягнення заборгованості з 01.12.2010-01.03.2012).

Вищезазначені рішення господарського суду набули законної сили та сторонами не оскаржувались.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 18.01.2016 року.

Суддя С.М. Мудрий