РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р. Справа № 903/1035/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Коломис В.В. ,

судді Огороднік К.М.

при секретарі Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Віво-Хелсвей" на рішення господарського суду Волинської області від 13.10.15 р. у справі № 903/1035/15

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Віво-Хелсвей"

до Приватне підприємство "Лардо Трейд"

про стягнення 126 708, 67 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 13.10.2015 року по справі № 903/1035/15 (суддя Слупко В.Л.) в позові відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідно до пунктів 6.1 та 9.2.3 договору оплата за отриманий товар здійснюється в міру його реалізації покупцем кінцевим споживачам на протязі 14 днів з моменту надання покупцем (відповідачем) постачальнику (позивачу) звіту про реалізований товар. Водночас покупець зобов'язаний надавати постачальнику звіт про реалізований товар через кожні 30 календарних днів з моменту першої поставки за даним договором. Оскільки позивачем не надано суду доказів про те, що відповідачем товар реалізовано, а отже, не настав строк оплати поставленого на вказаних умовах товару. Також позивачем не надано суду доказів того, що він звертався до відповідача з вимогою надати звіт про реалізований товар, здійснити його оплату чи повернути нереалізований товар.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати з підстав неправильного застостосування норм матеріального права та прийняти нове, яким позов задоволити в повному обсязі. В обгрунтування скарги зазначає, що суд не врахував відсутність обов'язку позивача вимагати від відповідача надання звіту, а також того, що впродовж дії договору відповідач жодного разу не надавав звіт про реалізований товар та здійснював платежі хаотично без дотримання умов договору. Поряд з цим вказує, що встановлені пунктами 6.1 та 9.2.3 договору умови оплати товару в розрізі визначення понять "строк" та "термін" фактично не встановлюють конкретного строку оплати товару. Відтак, в даному випадку слід застосовувати положення ч. 1 ст. 692 ЦК України, за якими покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

В судове засідання представник позивача не з'явився, однак надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вимоги, викладені в апеляційній скарзі апелянт підтримує.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, в судові засідання не з'явився. Направлені на адресу відповідача (43008, м. Луцьк, вул. Запорізька, буд. 37) ухвали суду були повернуті поштовим відділенням з поміткою "Повертається по закінченню терміну зберігання". Разом з цим, згідно відомостей з ЄДР про юридичну особу ПП "Лардо-Трейд" встановлено відсутність останньої за її місцезнаходженням (а.с. 41-46. 56-59). З метою належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом також була направлена ухвалу на адресу: 76011, м. Івано-Франківськ, вул. Отця ОСОБА_1, буд. 2, оскільки дана адреса зазначена в договорі поставки, на підставі якого стягується заборгованість. Однак, відділенням пошти повернуто ухвалу суду з поміткою: "За вказаною адресою не проживає, організація вибула". Відтак, процесуальний обов'язок суду з направлення відповідачу відповідних ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового розгляду, судом було виконано, а негативні процесуальні наслідки через неотримання власної кореспонденції покладаються на відповідача.

Враховуючи, що явка представників сторін обов'язковою не визнавалась та додаткові докази судом не витребовувались, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду скарги за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Матеріалами справи стверджується, що 27.08.2012р. між ТОВ"Віво-Хелсвей" та ПП"Лардо Трейд" було укладено договір поставки №174/12-ЛТ, згідно умов якого позивач (постачальник по договору) зобовязався передавати у власність відповідачу (покупцю по договору) партіями товар згідно накладних, а відповідач зобовязався приймати та проводити оплату за товар на умовах даного договору (п.1 договору).

Згідно п.6.1 договору в редакції протоколу розбіжностей (а.с.16) до договору поставки №174/12-ЛТ від 27.08.2012р. сторони погодили, що оплата за товар здійснюється в міру його реалізації Покупцем кінцевим споживачам на протязі 14 днів з моменту надання Покупцем Постачальнику звіту про реалізований товар, шляхом безготівкового перерахунку на банківський рахунок Постачальника.

Як вбачається із видаткових накладних: №ВХ-0003641 від 20.09.2012р., №ВХ-0003644 від 20.09.2012р., №ВХ-0003645 від 20.09.2012р., №ВХ-0003646 від 20.09.2012р., №ВХ-0003760 від 28.09.2012р., №ВХ-0004402 від 05.11.2012р., №ВХ-0004682 від 20.11.2012р., №ВХ-0005052 від 06.12.2012р., №ВХ-0005214 від 18.12.2012р., №ВХ-0005306 від 21.12.2012р., №ВХ-1601013 від 21.01.2013р., №ВХ-2501046 від 25.01.2013р., №ВХ-2903042 від 29.03.2013р., №ВХ-2903044 від 29.03.2013р., №ВХ-2903045 від 29.03.2013р., №ВХ-2903047 від 29.03.2013р., №ВХ-1601005 від 16.01.2014р., №ВХ-1601006 від 16.01.2014р., №ВХ-2002008 від 20.02.2014р., №ВХ-1707011 від 17.07.2014р., №ВХ-1707012 від 17.07.2014р. позивач відпустив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 115500 грн.

Однак, згідно наданих позивачем доказів відповідач оплатив прийнятий товар по семи видаткових накладних повністю, а саме: №ВХ-0003641 від 20.09.2012р., №ВХ-0003644 від 20.09.2012р., №ВХ-0003645 від 20.09.2012р., №ВХ-0003646 від 20.09.2012р., №ВХ-0003760 від 28.09.2012р., №ВХ-0004402 від 05.11.2012р., №ВХ-0004682 від 20.11.2012р. (всього на суму 36000 грн.) та частково по видатковій накладній №ВХ-0005052 від 06.12.2012р. оплатив товар на суму 5000 грн., що підтверджується банківською довідкою №002/257/15 від 22.07.2015р.(а.с.39).

Отже, відповідачем оплачено товар на загальну суму 41000 грн. Крім того, відповідачем було повернуто товар на загальну суму 2400 грн., що підтверджується накладною №ВП-00000248 від 28.08.2013р., засвідченою підписами та печатками уповноважених представників сторін (а.с.40).

Позивач просить стягнути решту вартості поставленого товару - 72100 грн., а також нараховані інфляційні втрати в сумі 50046,70 грн. та 3% річних в сумі 4561,97 грн., починаючи з грудня 2012 р., а саме по кожній видатковій накладній визначає час прострочення з дати поставки товару.

Суд першої інстанції, проаналізувавши умови договору дійшов висновку, що строк оплати поставленого товару не настав, оскільки відповідно до пунктів 6.1 та 9.2.3 договору оплата за отриманий товар здійснюється в міру його реалізації покупцем кінцевим споживачам на протязі 14 днів з моменту надання покупцем (відповідачем) постачальнику (позивачу) звіту про реалізований товар. Звіт про реалізований товар відповідач зобов'язувався надавати через кожні 30 календарних днів з моменту першої поставки товару. Відтак, строк оплати товару за умовами договору сторони поставили в залежність не лише від факту реалізації товару, але і від моменту надання покупцем постачальнику звіту про реалізований товар. Доказів отримання звітів про реалізацію товару позивачем не подано. Також судом відмічено, що позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою надати звіт про реалізований товар, здійснити його оплату чи повернути нереалізований товар.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з наступних підстав.

Місцевим господарським судом вірно зазначено, що згідно ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статтей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з п.6.1 договору в редакції протоколу розбіжностей сторони погодили, що оплата за товар здійснюється в міру його реалізації Покупцем кінцевим споживачам на протязі 14 днів з моменту надання Покупцем Постачальнику звіту про реалізований товар, шляхом безготівкового перерахунку на банківський рахунок Постачальника.

Обовязок покупця оплатити товар в термін, установлений даний договором, передбачено у п.9.2.2 договору поставки.

Пунктом 9.2.3 договору сторони узгодили, що відповідач зобов'язаний надавати постачальнику (позивачу) звіт про реалізований товар через кожні 30 календарних днів з моменту першої поставки за даним договором.

Разом з цим, судом першої інстанції не враховані положення ст. 212 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 1 якої особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Відкладальною обставиною по відношенню до строку оплати товару сторони в даному випадку визначили момент реалізації товару покупцем (відповідачем) кінцевим споживачам. Настання цієї обставини має відображатись у звітах про реалізований товар, обов'язок надання яких покладено на відповідача в силу п. 9.2.3 договору. Таким чином, виконання зобов'язання з оплати поставленого товару напряму залежить від добросовісності виконання відповідачем обов'язку з надання звітів про реалізований товар.

За умовами частин 3 ст. 212 ЦК України, якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це вигідно, обставина вважається такою, що настала.

Як свідчать матеріали справи, обов'язок з надання звітів про реалізований товар покупцем (відповідачем) не виконувався, що вказує на недобросовісне перешкоджання стороною настанню обставини, яка дає підстави для здійснення розрахунку. Відтак, не надаючи звітів про реалізований товар, покупець (відповідач) зайняв вигідну для себе позицію, яка дозволяє не сплачувати кошти за отримані товари або проводити оплату на власний розсуд, як це вбачається з матеріалів справи.

Таким чином, враховуючи встановлені ч. 3 ст. 212 ЦК України наслідки порушення відповідачем договірних умов щодо відкладальної обставини, колегія суддів дійшла висновку, що строк оплати товару слід вважати таким, що настав.

Приймаючи до уваги те, що відповідач жодного разу не виконав свого обов'язку з надання звіту про реалізований товар, позивачем правомірно вказується, що строк виконання грошового зобовязання відповідача має визначатись за загальними правилами, встановленими законом для договорів поставки. Тобто, з огляду на приписи ч. 2 ст. 712 та ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Відтак, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 72100,00 грн. обгрунтовані та підлягають задоволенню.

З огляду на те, що вищевказаним стверджується порушення відповідачем строку оплати товару, тобто порушення виконання зобов'язаною стороною грошового зобов'язання, суд вважає правомірним заявлення позивачем вимог про стягнення з відповідача 50046,70 грн. інфляційних втрат та трьох процентів річних в сумі 4561,97 грн. згідно ст. 625 ЦК України.

Нарахування інфляційних втрат та процентів річних позивачем заявляється за період з грудня 2012 року по липень 2015 року окремо по кожній неоплаченій накладній, оскільки здійснені відповідачем оплати зараховані позивачем в рахунок раніше поставленого товару.

Судом перевірено період та порядок нарахування інфляційних втрат і процентів річних, встановлено, що він є вірним, а тому вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Волинської області від 13.10.2015 року по справі № 903/1035/15 підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права з прийняттям нового рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 49 ГПК України на відповідача покладаються судові витрати позивача за розгляд спору в судах першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, п. 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Віво-Хелсвей" задоволити.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 13.10.2015 року по справі № 903/1035/15 скасувати. Прийняти нове рішення.

Позов задоволити.

Стягнути з приватного підприємства "Лардо Трейд" (43008, м. Луцьк, вул. Запорізька, буд. 37, код 36733426) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Віво-Хелсвей" (02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 21, кім. 81А, код 36602621) - 72100,00 грн. основного боргу, 50046,70 грн. збитків від інфляції, 4561,97 грн. відсотків річних, 3991,32 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд спору в судах першої та апеляційної інстанції.

3. Господарському суду Волинської області на виконання постанови видати наказ.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.