РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року Справа № 902/1090/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Першко А.А.

за участю представників сторін:

від прокурора: Грицак Ю.М.;

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 акціонерне товариство "Спеціалізована будівельна компанія "Водпроект" на рішення господарського суду Вінницької області від 06.10.15р. у справі № 902/1090/15 (суддя Грабик В.В.)

за позовом Прокуратура Вінницької області в особі Комунальне підприємство Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"

до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства "Спеціалізована будівельна компанія "Водпроект"

про стягнення 415 821 грн 28 коп. заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Вінницької області (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі територіальної громади м. Вінниця, в особі комунального підприємства Вінницької міської ради «Віннницяміськтеплоенерго» (надалі Позивач) звернувся в господарський суд Вінницької області з позовною заявою (а.с. 141-144) до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Спеціалізована Будівельна Компанія «Водпроект» (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача: 157 208 грн 65 коп. заборгованості за надані послуги з теплопотачання, 157 208 грн 65 коп. пені, 10 302 грн 34 коп. три відсотки річних та 147 923 грн 65 коп. інфляційних втрат.

Позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 89-91), з врахуванням котрої просить стягнути з Відповідача: 157 208 грн 65 коп. заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з травня 2014 року по червень 2015 року, 157 208 грн 65 коп. пені, 9 902 грн 20 коп. трьох відсотків річних та 147 923 грн 65 коп. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 6 жовтня 2015 року (а.с. 141-144) з підстав, вказаних у цьому рішенні, позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 157 208 грн 65 коп. боргу, 9 902 грн 20 коп. річних, інфляційні втрати в розмірі 147 923 грн 65 коп. та 157 208 грн 65 коп. пені. Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати в розмірі 7 083 грн 64 коп..

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 150-154) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Вінницької області від 6 жовтня 2015 року № 902/1090/15 в даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що з урахуванням положень статті 121 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру», Прокурор не мав права звертатися з позовом в інтересах Позивача. Також, апелянт зазначає, що Прокурор обґрунтовуючи в чому відбулося порушення матеріальних або інших інтересів держави, ототожнює Позивача із державним підприємством, хоча воно таким не є. Відповідно до пункту 1.2 Статуту Відповідача, підприємство створене на підставі рішення ВМР № 68 від 9 вересня 2002 року і є власністю територіальної громади м. Вінниці. Апелянт, наголошує на тому, що Відповідач не є державним підприємством, відрахування до бюджету здійснює на загальних засадах, як і будь-яке приватне підприємство, є власністю територіальної громади.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 5 листопада 2015 року (а.с. 149) апеляційну скаргу Відповідача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 16 грудня 2015 року на 14 годину 50 хвилин.

Прокурором, на виконання вимог ухвали від 5 листопада 2015 року був поданий відзив на апеляційну скаргу (а.с. 164-166) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивачем, на виконання вимог ухвали від 5 листопада 2015 року був поданий відзив на апеляційну скаргу (а.с. 174-176) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Водночас, 16 грудня 2015 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшла письмова заява Позивача (а.с. 180-181) в якій з підстав, висвітлених в даній заяві, Позивач просив суд зупинити провадження по даній справі до вирішення суті по справі № 902/1599/15 (за позовом Відповідача до Позивача про визнання недійсним ОСОБА_4 № 191 від 15 листопада 2011 року) та прийняття у ній рішення.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16 грудня 2015 року (а.с. 189), з підстав, висвітлених у даній ухвалі, розгляд апеляційної скарги було відкладено на 20 січня 2016 року на 15 годину 30 хвилин.

18 січня 2016 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від Відповідача надійшли пояснення щодо заяви про зупинення провадження у справі (а.с. 194-195).

Представник Позивача в судове засідання від 20 січня 2016 року не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про врученя поштового відправлення (а.с. 190). Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 5 листопада 2015 року явка сторін не була визнана обовязковою.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням вищенаведеного та враховуючи приписи статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Позивача, за наявними у справі матеріалами.

Крім того, на адресу Рівненського апеляційного господарського суду 18 січня 2016 року надійшло клопотання від Позивача про розгляд справи без участі представника Позивача (а.с. 198).

В судовому засіданні від 20 січня 2016 року Відповідачем було оголошено клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення суті по справі № 902/1599/15.

Вказана заява обгрунтована тим, що підставою позовних вимог, що розглядається господарським судом Вінницької області є вимога Відповідача про визнання недійсним договору № 191 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 15 листопада 2011 року, стягнення заборгованості на підставі якого є предметом спору у даній справі.

Колегія суду, після винесення даного клопотання на обговорення та заслуховування думки Прокурора, прийшла до висновку, що у задоволенні такого клопотання слід відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Пунктом 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»: визначено, що статтею статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі; зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Колегія суду зауважує, що обставини у справі № 902/1599/15 повинні бути такими, що мають значення і унеможливлюють розгляд справи № 902/1090/15 до вирішення справи господарським судом Вінницької області через те, що не можуть бути встановлені колегією суддів самостійно у даній справі. З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду у даній справі є вимога Позивача до Відповідача про стягнення боргу, інфляційних, річних та пені.

За приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України: в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього; апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Поряд з тим, Рівненський апеляційний господарський суд зауважує, що розгляд справи № 902/1090/15 не тягне за собою неможливість розгляду даного спору по суті, оскільки це не перешкоджає колегії суду, при здійсненні перегляду рішення у справі, самостійно надати оцінку наявним в матеріалах справи доказам та дослідити дійсність правовідносин, які склались між сторонами.

Крім того, у разі задоволення позову у справі № 902/1599/15 на користь Відповідача та набраня таким рішенням законної сили, обставини, що були встановлені судовим рішенням у справі № 902/1599/15 будуть нововиявленими обставинами по відношенню до судового рішення у даній справі. Тобто, в такому випадку будь-яка із сторін спору у справі не позбавлена, з дотриманням приписів Господарського процесуального кодексу України, звернутися до суду із заявою про перегляд такого рішення за нововиявленими обставинами

При цьому, суд звертає увагу на неможливість скасування оспорюваного рішення (законність і прийняття котрого розглядається апеляційним господарським судом на момент винесення) в апеляційній інстанції за наслідками прийняття в майбутньому іншого рішення в іншій справі, що встановить нові обставини, адже такі обставини апріорі не модли бути відомі суду першої інстанції при розгляді даної справи - одже це б утворило правову колізію щодо можливості скасування законного рішення на момент його прийняття, та по суті б порушило принцип правосуддя.

З огляду на усе вищевказане суд відхиляє дане клопотання.

Представник Відповідача в судовому засіданні від 20 січня 2016 року підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав, висвітлених в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким залишити позов без розгляду зважаючи на ту обставину, що позов подано не уповноваженою особою.

В судовому засіданні від 20 січня 2016 року Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги, з підстав, висвітлених у відзиві на апеляційну скаргу та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, додаткові докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 6 жовтня 2015 року по даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 листопада 2011 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 191 (надалі Договір від 15 листопада 2011 року; а.с. 26-27).

Пунктами 1.1-1.2 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року передбачено наступне: Позивач бере на себе зобов'язання продавати та постачати Відповідачу теплову енергію в гарячій воді в договірних обсягах, а Відповідач зобов'язався отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим ОСОБА_4; теплова енергія постачається Відповідачу в обсягах згідно з додатком 1 до цього ОСОБА_4 в гарячій воді на такі потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону;

Відповідно до пунктів 6.1-6.2 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року: розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності, відповідно до додатку № 2 цього ОСОБА_4 проводяться виключно в грошовій формі згідно з діючими тарифами, затвердженими в установленому порядку; Відповідач щомісячно, протягом року, вносить плату за приєднане теплове навантаження, визначене в додатку № 1 до ОСОБА_4, та окремо сплачує за спожиту теплову енергію на підставі показів приладів обліку, або за їх відсутності, розрахунково, відповідно до теплового навантаження; у разі зміни тарифів та порядку розрахунків нові тарифи і порядок розрахунків є обов'язковим для сторін з моменту введення їх в дію.

Згідно пункту 6.3 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року, розрахунковим періодом є календарний місяць.

Між тим, пунктом 6.4 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року, розрахунки по ОСОБА_4 виконуються в наступному порядку: Відповідач, не пізніше 25 числа розрахункового місяця вносить плату за приєднане теплове навантаження, визначене в додатку № 1 до ОСОБА_4 та сплачує 70 відсотків вартості від обсягу теплової енергії, який передбачений на наступний розрахунковий період; остаточні розрахунки за спожиту теплову енергію Відповідач проводить до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

У відповідності до пункту 6.5 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року, по закінченню розрахункового періоду, не пізніше 8 числа місяця, наступного за розрахунковим, Відповідач повинен отримати загальний рахунок на оплату теплової енергії, спожитої у розрахунковому місяці та плати за приєднане теплове навантаження, акт здачі-прийняття виконаних робіт в двох примірниках для підписання, після чого один примірник акту повернути Позивачу у 5-ти денний термін; неотримання Відповідачем рахунку не звільняє останнього від обов'язку оплати по цьому ОСОБА_4.

Пунктом 6.6 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року передбачено, що: у разі не підписання акту здачі-прийняття виконаних робіт Відповідачем, без надання Позивачу викладених в письмовій формі обґрунтованих заперечень по акту або неповернення Відповідачем підписаного акту здачі-прийняття виконаних робіт у 5-ти денний термін, акт вважається визнаним Відповідачем та є доказом кількості спожитої Відповідачем у розрахунковому місяці теплової енергії належної якості.

Згідно пункту 6.7 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року, за наявності боргу у Відповідача за теплову енергію Позивач має право зарахувати кошти, що надійшли від Відповідача у черговості визначеній статтею 534 Цивільного кодексу України.

Підпунктом 7.3.4 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року, за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію - нараховується пеня в розмірі 1 % від несплаченої суми за кожний день прострочення, якщо інше не передбачене законодавством.

У відповідності до пунктів 10.1-10.3 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року, цей Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31 грудня 2012 року; в частині розрахунків Договір діє до повного їх проведення; припинення дії ОСОБА_4 не звільняє Відповідача від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергію.

Відповідно до пункту 10.4 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року, Договір вважається пролонгованим на кожний наступний період, якщо за місяць до закінчення його дії, про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

В додатку № 1 до ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року сторони визначили обсяги постачання теплової енергії Відповідачу (а.с. 28).

В додатку № 4 до ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року сторони зафіксували тарифи на теплову енергію (а.с. 31).

З матеріалів справи вбачається, що 1 грудня 2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 191 (надалі Договір від 1 грудня 2014 року; а. с. 32-33).

Пунктом 11.1 ОСОБА_4 від 1 грудня 2014 року сторони визначили, що цей договір набуває чинності з 1 грудня 2014 року та діє до 31 грудня 2014 року; в частині розрахунків Договір діє до повного їх проведення.

Поряд тим, колегія суддів дослідивши Договір від 1 грудня 2014 року констатує, що даний договір за своїм змістом та структурою є аналогічним за змістом умовам ОСОБА_4 від 15 листопада 2011року.

ОСОБА_4 підписані представниками сторін та скріплені відтисками печаток.

Також, Позивачем до матеріалів справи було долучено Статут Відповідача (а.с. 10-22), дослідивши котрий, колегія суддів зазначає наступне.

Статут Відповідача, в редакції, затвердженій рішенням міської ради від 31 серпня 2012 року № 905, зареєстрованим державним реєстратором 11 вересня 2012 року за № 4000151.

Пунктами 1.2-1.4 Статуту Відповідача передбачено, що: Відповідач створений на підставі рішення Вінницької міської ради № 68 від 9 серпня 2002 року є власністю територіальної громади м. Вінниці, управління якою здійснює Вінницька міська рада (далі по тексту власник), оперативне управління підприємством здійснює департамент енергетики, транспорту та зв'язку (далі по тексту орган управління); Відповідач є юридичною особою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в державних та комерційних банках України, печатку з зазначенням свого найменування та ідентифікаційного коду, логотип, штампи; Відповідач набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації (а.с.10-22).

Як вбачається з доказів, наявних в матеріалах спарви, на виконання умов ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року та № 191 від 1 грудня 2014 року Позивач поставив Відповідачу теплову енергію в обсягах згідно з Додатком № 1 в гарячій воді в адмінприміщення по вул. Хмельницьке шосе, 13, м. Вінниці (за яку було нараховано оплату).

На підтвердження надання послуг Позивачем було подано до матеріалів справи належним чином засвідчені копії актів здачі-прийняття виконаних робіт (такі дії Позивача були спрямовані на виконання пункту 6.5 ОСОБА_4) за період травень 2014 року червень 2015 року, на загальну суму 157 208 грн 65 коп., а саме (а.с. 53-58, 71): акт здачі-прийняття виконаних робіт від 31 травня 2014 р. на суму 3 674 грн 69 коп. за травень 2014 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 30 червня 2014 року на суму 3 823 грн 30 коп. за червень 2014 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 31 липня 2014 року на суму 3 823 грн 30 коп. за липень 2014 року; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 31 серпня 2014 року на суму 3 823 грн 30 коп. за серпень 2014 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 30 вересня 2014 року на суму 3 823 грн 30 коп. за вересень 2014 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 31 жовтня 2014 року на суму 3 823 грн 30 коп. за жовтень 2014 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 30 листопада 2014 року на суму 11 859 грн 35 коп. за листопад 2014 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 31 грудня 2014 року на суму 16 054 грн 16 коп. за грудень 2014 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 31 січня 2015 року на суму 34 574 грн 46 коп. за січень 2015 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 28 лютого 2015 року на суму 27 301 грн 51 коп. за лютий 2015 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 31 березня 2015 року на суму 30 080 грн 41 коп. за березень 2015 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 30 квітня 2015 року на суму 10 401 грн 23 коп. за квітень 2015 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 31 травня 2015 року на суму 2 073 грн 17 коп. за травень 2015 рік; акт здачі-прийняття виконаних робіт від 30 червня 2015 року на суму 2 073 грн 17 коп. за червень 2015 рік.

Дані акти здачі-прийняття виконаних робіт (наданні послуг) підписані та скріплені відтиском печаток Позивача і Відповідача без будь-яких зауважень.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 9 липня 2013 року в справі 902/725/13 (а.с. 137-139), яке набуло законної сили, з Відповідача на користь Позивача було стягнуто 15 223 грн 24 коп. з яких: 401588 грн 29 коп. заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з липня 2011 року по квітень 2013 рік, 10 883 грн 42 коп. 3% річних, 2751 грн 53 коп. пені. Дане Рішення набуло законної сили 23 липня 2013 року і відповідно на його виконання видано наказ (а. с. 120).

Як вбачається із змісту банківських виписок, долучених Позивачем до матеріалів справи (а.с. 98-117), та із змісту його письмових пояснень, всі кошти, які надійшли від Відповідача в період з 14 серпня 2013 року по 17 червня 2015 року в загальній сумі 169 757 грн., відповідно до вимог пункту 6.7 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року та від 1 грудня 2014 року, були зараховані в погашення заборгованості стягнутої за рішенням господарського суду Вінницької області від 9 липня 2013 року в справі № 902/725/13 (а. с. 137-138).

Також, колегія суддів зазначає, що рішенням господарського суду Вінницької області від 13 червня 2014 року (а.с. 47-52), яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 1 вересня 2014 року, стягнуто з Відповідача на користь Позивача за ОСОБА_4 № 191 від 15 листопада 2011 року (а.с. 26-27) основного боргу за період з травня 2013 року по квітень 2014 року в сумі 185436 грн 97 коп., пені в сумі 181 115 грн 08 коп. за період з 14 травня 2013 року по 9 квітня 2014 року, інфляційних нарахувань в сумі 28 246 грн 04 коп. за період з червня 2013 року по квітень 2014 року та 3% річних в сумі 9 630 грн 3 коп. за період з 11 червня 2013 року по 9 квітня 2014 року.

1 серпня 2013 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Вінницького МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду Вінницької області від 23 липня 2013 року по справі № 902/725/13 про стягнення заборгованості у розмірі 415 223 грн 24 коп. (а.с. 119).

Державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції 2 липня 2015 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду Вінницької області від 23 липня 2013 року про стягнення заборгованості у розмірі 415 223 грн 24 коп., у зв'язку з погашенням заборгованості в повному обсязі (а.с. 121).

За надані послуги з постачання теплової енергії в гарячій воді у зазначений вище період оплата здійснена не в повному обсязі, докази погашення боргу в матеріалах справи відсутні.

Дане також опосередковано підтверджується, наявними в матеріалах справи актами-звірки розрахунків між Позивачем та Відповідачем по ОСОБА_4 від 1 грудня 2014 року станом на 1 червня 2015 року, котрі засвідчені підписами представників Позивача та Відповідача і скріплені їхніми печатками (а.с. 66-67).

У звязку з неналежним виконанням умов ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року та ОСОБА_4 від 1 грудня 2014 року, стосовно оплати наданих послуг, Прокурор в особі Позивача звернувся до суду з позовом до Відповідача (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог) про стягнення з Відповідача: 157 208 грн 65 коп. заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з травня 2014 року по червень 2015 року, 157 208 грн 65 коп. пені, 9 902 грн 20 коп. трьох відсотків річних та 147 923 грн 65 коп. інфляційних втрат.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції враховує наступні положення діючого законодавства.

Відповідно до частини 2 пункту 1 статті 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України та статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Нормами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено свободу договору, тобто, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено Договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України: одна сторона - продавець передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормою частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що: покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України та статтей 525, 526 Цивільного кодексу України: зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язань або їх зміна не допускається.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, щ: якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу дії статті 610 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи в сукупності з ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року та ОСОБА_4 від 1 грудня 2014 року, колегія суду зауважує, що з матеріалів справи вбачається, що правовідносини між сторонами виникли на підставі ОСОБА_4 купівлі-продажу теплової енергії і кожна із сторін прийняла на себе певні зобовязання щодо його виконання, зокрема, Позивач зобовязався поставити вчасно та у відповідному обсязі теплову енергію, а Відповідач зобовязався своєчасно оплачувати надані послуги.

Як уже було встановлено вище в даній судовій постанові, на виконання умов ОСОБА_4 Позивач поставив Відповідачу теплову енергію, за період з травня 2014 року по червень 2015 року (в адмінприміщення по вул. Хмельницьке шосе, 13, м. Вінниці) на загальну суму 157 208 грн 65 коп., що й не заперечується Відповідачем, а ні в судовому засіданні, а ні в апеляційній скарзі.

Як вбачається з розрахунку поданого Позивачем (а.с. 94-97), відповідно до вимог пункту 6.7 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року, кошти які надходили від Відповідача у період з травня 2014 року по червень 2015 року, Позивачем спрямовувалися на погашення заборгованості попереднього періоду відповідно до положень статті 534 Цивільного кодексу України.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що Позивач свої зобовязання за Договорами виконав у повному обсязі, забезпечивши вчасно та відповідної якості надання послуг з постачання теплової енергії в гарячій воді, натомість Відповідач, в порушення умов ОСОБА_4 та чинного законодавства, не виконав свій обовязок стосовно проведення повної оплати за надані послуги.

Таким чином, з врахування вищевисвітленого, колегія суду зазначає, що факт наявності боргу у Відповідача перед Позивачем документарно підтверджений, та Відповідачем в судовому засіданні від 20 січня 2016 року дана сума не заперечувалася, а тому вимога про стягнення з Відповідача на користь Позивача 157 208 грн 65 коп. боргу (з них 34650 грн 54 коп. за ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року за період з травня 2014 року по листопад 2014 року включно та 122 558 грн 11 коп. за ОСОБА_4 від 1 грудня 2014 року за період з грудня 2014 року по червень 2015 року) є правомірною та обґрунтованою, а тому підлягає до задоволення.

Відповідно Рівненський апеляційний господарський суд задовольняє позовні вимоги в цій частині та залишає рішення господарського суду Вінницької області без змін.

Водночас, колегія суду зауважує, що Позивач просив стягнути з Відповідача 157 208 грн 65 коп. пені за несвоєчасно проведені розрахунки.

Підпунктом 7.3.4 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року (так як і підпунктом 7.3.4 ОСОБА_4 від 1 грудня 2014 року), за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію - нараховується пеня в розмірі 1 % від несплаченої суми за кожний день прострочення, якщо інше не передбачене законодавством.

Відповідно до пункту 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У пункті 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» № 01-06/982/2012 від 17 липня 2012 року розяснено, що у вирішенні питань, пов'язаних із застосуванням частини шостої статті 232 ГК України, господарським судам слід враховувати викладене в пункті 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 21.11.2011 № 01-06/1624/2011 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" та, що нарахування неустойки за прострочення виконання зобов'язання за шість місяців, що передують моменту звернення з позовом, можливе лише в тому випадку якщо період нарахування неустойки не перевищує одного року від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто сторони у договорі можуть визначити початок нарахування пені інакше, ніж від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, але в межах одного року від цього дня.

Крім того, відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів і підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи Відповідач не провів розрахунок за отриманий товар в строк, передбачений пунктом 6.4 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року та ОСОБА_4 від 1 грудня 2014 року, і відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України є боржником, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

Колегія суду, дослідивши правильність розрахунку пені (а.с. 129), проведеного Позивачем, погоджується з його вірністю, вважає його підставни та обґрунтованим, а тому наявні підстави для задоволення, на підставі статтей 231, 232 Господарського кодексу України, пудпункту 7.3.4 ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року та ОСОБА_4 від 1 грудня 2014 року, статті 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів і підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», позовних вимог Позивача про стягнення з Відповідача пені за несвоєчасно проведені розрахунки.

Окрім того, Відповідач в судовому засіданні від 20 січня 2016 року не заперечував проти стягнення пені саме в розмірі, визначеному Прокурором в позовній заяві.

Відтак, колегія суду зазначає, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача пені в сумі 157 208 грн 65 коп. (34 650 грн 54 коп. - по ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року за період з 12 серпня 2014 року по 9 червня 2015 року; 122 558 грн 11 коп. - по ОСОБА_4 від 1 грудня 2014 року за період з 13 січня 2015 року по 17 липня 2015 року) за період з 12 серпня 2014 року по 17 липня 2015 року по кожному простроченому періоду окремо та протягом шести місяців, в розмірі, який не перевищував 100% суми основного боргу на час звернення Позивача до суду з позовом, є такими, що підлягають задоволенню у вищевизначеній сумі.

Відповідно, приймаючи таке рішення, Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Також, колегія суду зауважує, що Позивач, окрім пені, просив стягнути з Відповідача 10 302 грн 34 коп. трьох відсотків річних та 147 923 грн 65 коп. інфляційних втрат.

Як визначенно частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суду, дослідивши правильність розрахунку річних та інфляційних (а.с. 128, 130-132), проведеного Позивачем, погоджується з його вірністю, вважає його підставни та обґрунтованим.

Відтак, колегія суду зазначає, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача 3% річних в сумі 9 902 грн 20 коп. (827 грн 69 коп. - по ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року за період з 10 червня 2014 року по 20 липня 2015 року; 7 747 грн 39 коп. на суму непогашеного боргу, стягнутого за рішенням господарського суду Вінницької області від 9 липня 2013 року в справі № 902/725/13 за період з 10 червня 2014 року по 29 червня 2015 року; 1 327 грн 12 коп.- по ОСОБА_4 від 1 грудня 2014 року за період з 10 січня 2015 року по 20 липня 2015 року) за період з 10 червня 2014 року по 20 липня 2015 року, вважаються підставними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Також, колегія суду зазначає, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача інфляційних втрат в сумі 147 923 грн 65 коп. (15 915 грн 88 коп. - по ОСОБА_4 від 15 листопада 2011 року за період з 30 червня 2014 року по 30 червня 2015 року; 111 928 грн 91 коп. на суму непогашеного боргу, стягнутого за рішенням суду від 9 липня 2013 року в справі № 902/725/13 за період з липня 2014 року по червень 2015 року, включно; 20 078 грн 86 коп. по ОСОБА_4 від 1 грудня 2014 року за період з 31 січня 2015 року по 30 червня 2015 року) за період з 30 червня 2014 року по 30 червня 2015 року, є підставними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи Відповідача, висвітлені в апеляційній скарзі, щодо необгрунтованості Прокурором порушення державних інтересів у даній справі, з огляду на наступне.

Прокурор вказав на те, що Відповідач є власністю територіальної громади міста Вінниці, управління якою здійснює Вінницька міська рада, а держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування шляхом надання бюджетам із Державного бюджету трансфертів у вигляді дотацій у разі, коли коштів, що надходять з власних джерел та закріплених доходів не достатньо. Як вбачається із Статуту Відповідача (нова редакція), підприємство створене на підставі рішення Вінницької міської ради № 68 від 9 серпня 2002 року і є власністю територіальної громади м. Вінниці, управління якою здійснює Вінницька міська рада (далі - власник), оперативне управління підприємством здійснює управління енергетики, транспорту та зв'язку.

Вищий господарський суд України в абзацах 4, 5, 6 пункту 1 Постанови Пленуму ВГСУ № 7 від 23 грудня 2012 року «Про деякі питання у часті прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» роз'яснив, що: відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року N 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідні повноваження органу місцевого самоврядування визначаються з огляду на вимоги Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Системний аналіз приписів статті 361 Закону України «Про прокуратуру» і норм Господарського процесуального кодексу України (зокрема, статті 29 та пункту 6 частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України) свідчить про наявність у прокурора права на звернення до господарського суду з позовом в інтересах громадянина (в тому числі фізичної особи-підприємця) за наявності підтверджених належними доказами підстав, передбачених частиною другою статті 361 названого Закону, та з урахуванням правил статті 12 Господарського процесуального кодексу України стосовно підвідомчості справ господарському суду.

У пункті 6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання у часті прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» № 7 від 23 березня 2012 року роз'яснено, що згідно з частиною п'ятою статті 361 Закону України «Про прокуратуру» прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати таке представництво у будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Крім того, в абзаці 4 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року N 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України роз'яснено, що із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

З урахуванням наведених вище правових позицій Вищого господарського суду України та Конституційного Суду України, суд апеляційної інстанції зважає на те, що прокурор у даній справі, з дотриманням наданих правових вказівок, визначив орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах - Вінницьку міську раду.

Водночас, з огляду на усе вищевказане в даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд наголошує на тому, що за змістом статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що Відповідачем зроблено не було.

Крім того, суд наголошує на тому, що апелянт взагалі не навів жодного доводу щодо суті позову (не вказав на законність даних вимог по своїй суті, без урахування того, що позов подано Прокурором).

З огляду на усе вищевказане, суд відхиляє заперечення Відповідача, висвітлені у апеляційній скарзі, оскільки вони не відповідають обставинам справи, спростовуються наявними у справі доказами, а також спростовані усім вищевказаним у даній судовій постанові.

Враховуючи усе вищевказане у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 6 жовтня 2015 року по справі № 902/1090/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 акціонерного товариства "Спеціалізована будівельна компанія "Водпроект" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 06 жовтня 2015 року в справі № 902/1090/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 902/1090/15 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.