КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р. Справа№ 910/24349/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Матвієнко О.С., довіреність № б/н від 05.10.2015;

від відповідача - Омельченко Д.В., довіреність № 1 від 01.10.2015,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ "СОКІЛ" на рішення господарського суду міста Києва від 16.11.2015 у справі №910/24349/15 (суддя Бондарчук В.В.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія природи" до товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ "СОКІЛ" про стягнення 175 153,13 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія природи" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ "СОКІЛ" 175 153, 13 грн., з яких: 87 703, 25 грн. - основний борг, 4 253, 01 грн. - 3 % річних, 17 546, 05 грн. - пеня, 65 650, 82 грн. - інфляційні втрати.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.11.2015 у справі №910/24349/15 позов задоволено частково: вирішено стягнути з відповідача на користь позивача основну заборгованість в сумі 87 703, 25 грн., пеню в сумі 13 429, 41 грн., 3% річних в сумі 4 901, 77 грн. та інфляційні в сумі 65 613, 58 грн.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення по даній справі виходив з того, що відповідач не виконав своє грошове зобов'язання щодо оплати виконаних позивачем робіт на підставі договору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.11.2015 у справі №910/24349/15 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на наявність недоліків у виконаних позивачем роботах.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 18.01.2016 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "БЦ "СОКІЛ", як замовником та товариством з обмеженою відповідальністю "Енергія природи", як виконавцем 17.09.2013 укладено договір № 17/09/2013, за умовами якого (п. 1.1) виконавець зобов'язується на свій ризик виконати завдання замовника з використанням своїх матеріалів, а замовник зобов'язується прийняти і оплатити наступну роботу:

- замір, доставку, демонтаж, монтаж металопластикових конструкцій (продукція) згідно специфікації, яка підписується сторонами та є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно п. 1.2 договору виконавець здійснює роботи, визначені пунктом 1.1 даного договору за адресою, визначеною замовником: 04074, м. Київ, вул. Бережанська, 4.

Відповідно до п.п. 2.1 та 2.2 договору, ціна договору відповідно до специфікацій та додатку № 1 (договірна ціна) складає 175 460, 50 грн.

Ціна договору включає в себе вартість наступних робіт: монтаж/демонтаж вікон (з підвіконням) та металопластикові вікна (з підвіконням) 53 шт. - 175 460, 50 грн.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що вказана в п. 2.1 договору, сума виплачується замовником в два етапи:

- попередня оплата (передоплата), яка виплачується одразу після підписання договору та становить 50 % вартості та складає 87 703, 25 грн.;

- оплата вартості виконаних робіт, яка виплачується після закінчення монтажних робіт, визначених пунктами 1.1. та 2.2. даного договору та становить 50 % вартості та складає 87 703, 25 грн.

Кінцевий розрахунок за даним договором проводиться замовником протягом трьох днів після підписання акту виконаних робіт наданим виконавцем (п. 2.3.1 договору).

Згідно п. 2.6 договору по завершенню робіт сторони складають акт прийому-передачі виконаних робіт.

Відповідно до п. 5.2. договору, за прострочення замовником строків оплати виконаних та прийнятих ним робіт згідно умов договору, він сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від неоплаченої суми за кожний прострочений день, але не більше 10 % від суми договору на дату виникнення заборгованості по оплаті.

На виконання умов договору відповідачем перераховано позивачу 87 703, 25 грн. попередньої оплати, що підтверджується випискою з банківського рахунку (а.с. 17-18).

Позивачем було виконано весь обсяг робіт передбачений специфікацією до договору від 17.09.2013, що підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін Актом прийму-передачі виконаних робіт № 1/17/09/2013 від 18.10.2013.

Так, у п. 1 вказаного Акту зазначено про таке виконання.

При цьому, доводи апелянта про ніби не підтвердження даним актом повного виконання робіт є безпідставними та відхиляються судом, адже в акті чітко зафіксовано виконання підрядником всіх дій які входили до предмету договору (замір, доставка, демонтаж, монтаж металопластикових конструкцій згідно специфікації). Специфікацію по договору складена одну. ЇЇ повне виконання підтверджено актом.

Крім цього, у п. 2 даного Акту вказано про те, що замовник прийняв роботу та зобов'язується оплатити 87 703, 25 грн. (решта 50% вартості робіт) протягом трьох днів після підписання цього акту.

Відповідачем вказана сума (решта 50% вартості робіт) - 87 703, 25 грн. оплачена так і не була.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань у повному обсязі позивач звернувся з даним позовом до суду.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 Цивільного кодексу України).

З аналізу вищенаведеної норми вбачається, що договір підряду є оплатним, і обов'язку підрядника виконати певну роботу відповідає обов'язок замовника цю роботу прийняти та оплатити.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.3.1 договору передбачено, що кінцевий розрахунок за даним договором проводиться замовником протягом трьох днів після підписання акту виконаних робіт наданим виконавцем.

Даний пункт договору чітко визначає строк виконання зобов'язання з кінцевого розрахунку за виконані роботи, а саме протягом трьох днів після підписання акту виконаних робіт.

Вказаний Акт підписано сторонами (18.10.2013), проте відповідачем зобов'язання в частині здійснення кінцевого розрахунку у передбачений договором строк виконано не було.

Таким чином, строк виконання відповідачем грошового зобов'язання в частині здійснення кінцевого розрахунку за договором № 17/09/2013 на момент звернення позивача з позовом до суду настав.

Доводи апелянта про наявність недоліків у виконаних позивачем роботах не можуть бути підставою для звільнення замовника від обов'язку оплати виконаних підрядником робіт, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4.1.5 договору наявність недоліків і строки їх усунення фіксуються двостороннім актом виконавця і замовника.

Таким чином, належним доказом, який фіксує виявлені недоліки є двосторонній акт, складений та підписаний сторонами договору, в якому вказується перелік виявлених недоліків та строки їх усунення.

Відповідачем, відповідний дефектний акт, оформлений належним чином, з приводу виявлених недоліків до суду не надано.

Докази звернення до позивача з вимогою про складення зазначеного дефектного акту в матеріалах справи також відсутні.

Надані відповідачем до суду першої інстанції дефектні акти від 10.10.2013 складені щодо неякісного встановлення нових склопакетів у період з липня 2013 по вересень 2013 компанією ТОВ "Енергія природи", не є належними доказами, оскільки вони складені відносно робіт, що виконувались на іншому об'єкті - ПАТ "Дослідно-конструкторське бюро геофізичного приладобудування" по вул. Западинський, 5 в м. Києві (тобто за іншим договором), тоді як предметом спору є стягнення вартості виконаних позивачем робіт на об'єкті товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ "СОКІЛ", що розташований за адресою: 04074, м. Київ, вул. Бережанська, 4.

Крім цього, не може бути належним доказом недоліків у виконаних позивачем роботах за договором від 17.09.2013, наданий апелянтом вже на стадії апеляційного провадження дефектний акт від 10.10.2013.

Вказаний акт відповідачем до суду першої інстанції не подавався та відповідно на момент прийняття оскаржуваного рішення був відсутній в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів поважності причин не подання вищезазначеного документу до суду першої інстанції відповідачем апеляційному суду не надано.

Так, апелянт жодним чином не обґрунтував неможливість подання вказаного документу до суду першої інстанції.

За таких обставин, колегією суддів не приймається зазначений документ.

У будь-якому випадку вказаний дефектний акт не підтверджує наявність недоліків у виконаних позивачем роботах, оскільки його оформлено неналежним чином.

Як вже зазначалось, належним доказом, відповідно до п. 4.1.5 договору, який фіксує виявлені недоліки є двосторонній акт, складений та підписаний сторонами договору, в якому вказується перелік виявлених недоліків та строки їх усунення.

У наданому апелянтом дефектному акті відсутній підпис представника позивача (оригінал акту надавався до огляду в засіданні апеляційного суду).

У судовому засіданні представник позивача також підтвердив обставини не підписання вказаного акту виконавцем робіт за договором від 17.09.2013.

За наведених обставин, наданий дефектний акт не може бути належним доказом недоліків у виконаних позивачем роботах.

Враховуючи наведене вище, доводи апелянта про наявність недоліків у роботах, виконаних позивачем за договором від 17.09.2013 є непідтвердженими, а тому відповідно підлягають відхиленню за необґрунтованістю.

При цьому, також слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Також, за ч. 2 вказаної статті замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).

Акт прийму-передачі виконаних робіт № 1/17/09/2013, який підтверджує повне виконання підрядником робіт за договором складено та підписано сторонами обопільно 18.10.2013.

Роботи були прийняті замовником без жодних зауважень.

Негайно, як того вимагає норма ч. 1 ст. 853 Цивільного кодексу України, замовник не повідомив підрядника про наявність недоліків у виконаних роботах.

Не доведено відповідачем і неможливість встановлення недоліків при звичайному способі прийняття робіт (приховані недоліки), у тому числі такі, що були умисно приховані підрядником.

Також, не доведено і негайне повідомлення про виявлення недоліків після прийняття робіт.

Про наявність нібито встановлених недоліків відповідач повідомив позивачу лише у відповіді на претензію, що не відповідає приписам наведених норм законодавства та положень договору, щодо виявлення, оформлення недоліків та повідомлення про них.

Стосовно листа (резюме) ТОВ "Арт уют плюс" від 24.10.2014 р., на який посилається апелянт в своїй апеляційній скарзі, як на доказ неякісного виконання робіт по договору на підставі якого заявлено позов, слід зазначити наступне.

Дане резюме не містить жодного посилання на те, що його зміст стосується якості металопластикових конструкцій встановлених на об'єкті визначеному договором підряду №17/09/2013 - за адресою: м. Київ, вул. Бережанська, 4.

Отже воно не може бути належним доказом по справі відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, вказаний лист, навіть якби він і стосувався спірного об'єкту, не міг би вважатися допустимим доказом по справі та відповідно вплинути на результат її розгляду з огляду на вищенаведені положення законодавства та договору щодо виявлення, оформлення недоліків та повідомлення про них.

Також, слід зазначити про те, що умовами п. 4.1.5 договору передбачено безкоштовне усунення недоліків або помилок конструкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 858 Цивільного кодексу України якщо робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника: 1) безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк; 2) пропорційного зменшення ціни роботи; 3) відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором.

Конструкція даної норми є диспозитивною.

Як зазначено вище, договором встановлено, що у разі наявності недоліків (які у даному випадку і не доведені) здійснюється безкоштовне усунення недоліків або помилок конструкції.

В силу даного механізму врегулювання питань щодо недоліків у виконаних роботах, замовник не позбавлений був права вимагати від позивача безкоштовного їх усунення.

Відповідно, питання, яке піднімає апелянт у даній справі не впливає на результат розгляду спору про стягнення боргу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 87 703, 25 грн.

Також, окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення 17 546, 05 грн. пені, 4 253, 01 грн. 3 % річних та 65 650, 82 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом п. 5.2 договору передбачено, що за прострочення замовником строків оплати виконаних та прийнятих ним робіт згідно умов договору, він сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від неоплаченої суми за кожний прострочений день, але не більше 10 % від суми договору на дату виникнення заборгованості по оплаті.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 13 429, 41 грн., 3% річних в сумі 4 901, 77 грн. та інфляційних в сумі 65 613, 58 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ "СОКІЛ" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 16.11.2015 у справі №910/24349/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №910/24349/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко