КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2016 р. Справа№ 910/21862/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Чорногуза М.Г.

секретар судового засідання: Михайленко С.О.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Сердеженко М.О. (дов. №10-НЮ від 11.01.2016 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця"

на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року

у справі № 910/21862/15 (суддя Л.М. Шкурдова)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Київ

до Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця", м. Київ

про стягнення 9 471,34 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 подав до Господарського суду міста Києва позов до Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" про стягнення 9 471,34 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі №910/21862/15 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено частково. Присуджено до стягнення з Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 9 183, 00 грн., 51, 78 грн. 3% річних, 6, 30 грн. пені та 1 782, 58 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано неналежне виконання умов договору про надання послуг в частині внесення грошових коштів. Враховуючи встановлений факт порушення відповідачем умов договору, судом задоволено позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та пені. Інфляційні втрати по заборгованості за договором відсутні, з огляду на що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року, Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі №910/21862/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Також, до апеляційної скарги Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" додано клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі №910/21862/15.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 року клопотання Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" про відновлення пропущеного процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі №910/21862/15 задоволено; відновлено пропущений процесуальний строк для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі №910/21862/15; прийнято апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі №910/21862/15 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи №910/21862/15 на 13.01.2016 року.

В судове засідання, призначене на 13.01.2016 року, з'явився представник відповідача, надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду. Не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомив.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що позивач був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 31.12.2014 року між Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-Західна залізниця" (сторона 1) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (сторона 2) було укладено договір №ПЗ/УЦОП-1452 (далі за текстом - договір) (а.с. 12-14), у відповідності до п.1.1. якого сторона 2 зобов'язується надавати стороні 1 послуги по організаційно-технічному забезпеченню функціонування філії квиткової каси з продажу проїзних документів на поїзди останньої, а сторона 1 зобов'язується оплачувати ці послуги відповідно до умов цього договору.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами договору укладено акт №167 виконаних робіт по договору №ПЗ/УЦОП-1452 від 31.12.2014 року, складений 30.04.2015 року (а.с. 15), у відповідності до якого станом на вище вказану дату, робота по наданню послуг виконана повністю і задовольняє умовам договору. Згідно з вказаним актом вартість робіт з організаційно-технічного забезпечення за квітень 2015 року складає 8 757,00 грн.

Також, між сторонами було укладено акт №203 виконаних робіт по договору №ПЗ/УЦОП-1452 від 31.12.2014 року, складений 31.05.2015 року (а.с. 16), у відповідності до якого станом на вище вказану дату, робота по наданню послуг виконана повністю і задовольняє умовам договору. Згідно з вказаним актом вартість робіт з організаційно-технічного забезпечення за травень 2015 року складає 426,00 грн.

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання за договором в частині внесення грошових коштів, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Колегією суддів встановлено, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.1. договору визначено, що сторона 1 здійснює оплату послуг сторони 2 шляхом перерахування на поточний рахунок останньої грошової суми у розмірі 3,00 грн. (Три гривні 00 коп.) без ПДВ, за кожне місце, з якого береться комісійний збір і яке було реалізовано стороною 1 по цьому Договору у звітному місяці, крім проїзних документів, вартість яких сплачена через мережу Інтернет та проїзних документів на регіональні електропоїзди підвищеного комфорту.

У відповідності до п.3.2. договору перерахування здійснюється щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, згідно акту (актів), підписаного (підписаних) повноважними представниками Сторін.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач надав відповідачу послуги на загальну суму 9 183,00 грн., що підтверджується актами виконаних робіт №167 від 30.04.2015 року та №203 від 31.05.2015 року, які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та скріплені печатками підприємств.

Однак, відповідач, в порушення умов договору свої зобов'язання в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг не виконав, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 9 183,00 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що факт надання позивачем визначених умовами договору послуг, підтверджений підписаними сторонами та скріпленими печатками актами виконаних робіт, та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати наданих послуг не спростований відповідачем належними доказами, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення боргу у сумі 9 183,00 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені колегія суддів зазначає наступне.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено, зокрема, пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що у випадку порушення стороною 1 пункту 3.2. цього договору, остання сплачує стороні 2 пеню у розмірі 0,001% від вартості послуг, за кожний день прострочення.

Враховуючи те, що відповідач допустив прострочення розрахунків з позивачем за надані послуги, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 5.3. договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача пені у сумі 6,30 грн. за період з 16.05.2015 року по 23.07.2015 року.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, проценти, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі №6-42цс11).

Вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо можливості задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 51,78 грн. 3% річних.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у зв'язку з їх відсутністю (інфляційні втрати за вказаний період мають негативне значення).

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність бюджетних коштів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Правовідносини, які склались між сторонами є цивільними правовідносинами, які згідно ст. 1 Цивільного кодексу України засновані на юридичній рівності сторін, і незважаючи на те, що у спірних правовідносинах однією із сторін є орган державної влади та залучені бюджетні кошти, це відносини не бюджетні, а цивільно-правові, а відтак бюджетна установа як отримувач і розпорядник бюджетних коштів не має будь-яких привілеїв чи пільг в рамках виконання своїх договірних зобов'язань.

Окрім того, відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.07.2012 року № 01-06/908/2012 за змістом частини другої статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 року відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 року № 11/446, постановах Вищого господарського суду України від 19.03.2015 року у справі №910/24268/14, від 24.12.2014 року у справі №906/404/14).

Таким чином, відсутність бюджетних коштів, затримка фінансування за рахунок бюджетних коштів чи непроведення оплати коштів державними фінансовими установами не є підставою для звільнення від відповідальності чи обов'язку оплатити виконані роботи, надані послуги.

Аналогічної позиції також дотримується Верховний суд України у справі № 11/446 за позовом ТОВ "Компанія "Тітал" до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій про стягнення коштів, Вищий господарський суд України у своєму листі "Про практику вирішення спорів, пов'язаних з виконанням договорів підряду" від 18.02.2013р. № 01-06/374/2013, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 23.08.2012р. по справі № 15/5027/715/2011, у Постанові пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про державний матеріальний резерв" від 17.10.2012 року № 11.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі №910/21862/15.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі № 910/21862/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі №910/21862/15 залишити без змін.

3. Справу №910/21862/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.Г. Рудченко

М.Г. Чорногуз