РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2016Справа №910/31296/15

Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю "Злато-Актив"

про усунення перешкод у користуванні власністю

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю № 6606 від 03.12.2015 року;

від відповідача: Дудко О.В. - представник за довіреністю б/н від 28.12.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Злато-Актив" про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 07.09.2015 року придбав нежитлове приміщення АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.09.2015 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С.

Позивач має намір використовувати нежитлове приміщення для здійснення господарської діяльності, однак поряд з нежитловим приміщенням позивача розташований підземний паркінг на в'їзді якого встановлені металеві ворота та режим роботи якого визначає відповідач.

Позивач звертався до відповідача з вимогами укладення договору сервітуту або оренди паркомісця чи іншого оформлення відносин аби позивач та його відвідувачі безперешкодно користувались внутрішньопаркінговим проїздом. Але відповідач відхилив всі пропозиції позивача. Позивач вважає, що заїзд у паркінг та внутрішньопаркінговий проїзд до нежитлового приміщення позивача перебувають у спільній сумісній власності всіх власників квартир та нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 тому дії відповідача порушують його право на користування на власний розсуд своїм майном.

23.11.2015 року позивач направив відповідачеві вимогу про усунення перешкод у користуванні майном. Однак відповідач, листом від 30.11.2015 року за № 8/11, надав відповідь, відповідно до якої вважає, що не порушує права позивача.

Зважаючи на викладене вище, позивач просить заборонити відповідачеві вчиняти будь-які обмеження доступу позивачеві до спільного майна співвласників багатоквартирного будинку, а саме внутрішньопаркінгового проїзду, який розміщений на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.12.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 11.01.2016 року.

04.01.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву, документи по справі.

11.01.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі.

У судове засідання 11.01.2016 року з'явились представники сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Позивач 07.09.2015 року придбав нежитлове приміщення АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.09.2015 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. та договором дарування від 07.09.2015 року, посвідченого приватним приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 3148.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Позивач має намір використовувати нежитлове приміщення для здійснення господарської діяльності, однак поряд з нежитловим приміщенням позивача розташований підземний паркінг на в'їзді якого встановлені металеві ворота та режим роботи якого визначає відповідач.

Позивач вважає, відповідно до вимог ч. 2 ст. 382 ЦК України, що заїзд у паркінг та внутрішньопаркінговий проїзд до нежитлового приміщення позивача перебувають у спільній сумісній власності всіх власників квартир та нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 тому дії відповідача порушують його право на користування на власний розсуд своїм майном.

Ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Позивач звертався до відповідача з вимогами укладення договору сервітуту або оренди паркомісця чи іншого оформлення відносин аби позивач та його відвідувачі безперешкодно користувались внутрішньопаркінговим проїздом. Але відповідач відхилив всі пропозиції позивача. А саме, 23.11.2015 року позивач направив відповідачеві вимогу про усунення перешкод у користуванні майном. Однак відповідач, листом від 30.11.2015 року за № 8/11, надав відповідь, відповідно до якої вважає, що не порушує права позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України всі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 ЗУ «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Згідно з ст. 1 ЗУ «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Позивачем не надано доказів того, що паркінг та внутрішньопаркінговий проїзд є допоміжними приміщенням багатоквартирного будинку та призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканці будинку.

Окрім того, відповідач надав докази того, що є власником групи нежитлових приміщень, розташованих на цокольному поверсі в будинку АДРЕСА_1 площею 1109,1 кв.м, які позивач зазначає в позові як паркінг та внутрішньопаркінковий проїзд.

У відповідності до вимог чинного законодавства відповідачеві 01.09.2015 року видано свідоцтво про право власності та внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на групу недитлових приміщень, розташованих на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 загальною площею 1109,1 кв.м (реєстраційний номер 109924580).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Вказане кореспондується з вимогами ч. 1 ст. 134 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 13 Констутуції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що відповідач є власником приміщення на цокольному поверсі в будинку АДРЕСА_1 площею 1109,1 кв.м, та позивачем не надано доказів на підтвердження того, що паркінг та внутрішньопаркінговий проїзд є допоміжними приміщенням багатоквартирного будинку, а відповідач чинить позивачеві обмеження у доступу до його майна, суд вважає вимоги позивача щодо заборони відповідачеві вчиняти будь-які обмеження доступу позивачеві до спільного майна співвласників багатоквартирного будинку, а саме внутрішньопаркінгового проїзду, який розміщений на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.33, ст.ст. 34, 44, п.2 ч.2 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 20.01.2016 року

Суддя С.М. Мудрий