ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2016 р. Справа №920/972/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Євтушенку О.Є.,

за участю представників:

прокуратури Харківської області ОСОБА_1, посвідчення №032956 від 10.04.2015 року;

позивача не зявився;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу скарги відповідача Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Роменський молочний комбінат», м.Ромни, Сумська область, (вх.№5567С/1-40) на рішення господарського суду Сумської області від 29.09.2015 року по справі №920/972/15,

за позовом Роменського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Сумського національного аграрного університету в особі Роменського коледжу Сумського національного аграрного університету, м. Ромни, Сумська область,

до Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Роменський молочний комбінат», м.Ромни, Сумська область,

про стягнення 139331,24 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року Роменський міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі Сумського національного аграрного університету в особі Роменського коледжу Сумського національного аграрного університету звернувся до господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Роменський молочний комбінат» (відповідач) на користь позивача 119479,12 грн. заборгованості за поставлений товар відповідно до договорів №17-2 від 17.12.2014 року та №1/14 від 01.01.2014 року на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини), а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

07.09.2015 року позивач подав письмові пояснення №321 від 04.09.2015 року в обґрунтування позовних вимог з урахуванням наданих відповідачем доказів сплати боргу, в яких просив суд стягнути з відповідача на свою користь 55853,20 грн. заборгованості за поставлений товар відповідно до договорів №17-2 від 17.12.2014 року та №1/14 від 01.01.2014року на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) за період з грудня 2013 року по травень 2015 року включно, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

21.09.2015 року позивач подав уточнення позовних вимог №335 від 17.09.2015 року, в яких просив суд стягнути з відповідача на свою користь 139331,24 грн. заборгованості за поставлений товар відповідно до договорів №17-2 від 17.12.2014 року та №1/14 від 01.01.2014року на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) за період з грудня 2013 року по серпень 2015 року, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

У свою чергу, прокурор подав лист №105-4921вих15 від 28.09.2015 року, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 139331,12 грн. заборгованості за поставлений товар відповідно до договорів №17-2 від 17.12.2014 року та №1/14 від 01.01.2014 року на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) за період з грудня 2013 року по серпень 2015 року, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Рішенням господарського суду Сумської області від 29.09.2015 року по справі №920/972/15 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Жерьобкіна Є.А., суддя Котельницька В.Л., суддя Яковенко В.В.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Роменський молочний комбінат» Приватного підприємства «Рось» на користь Сумського національного аграрного університету в особі Роменського коледжу Сумського національного аграрного університету 139331,24 грн. заборгованості за товар, 297,78 грн. судового збору.

Стягнуто з Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Роменський молочний комбінат» Приватного підприємства «Рось» в дохід державного бюджету України 1792,19 грн. судового збору.

Повернуто Роменському коледжу Сумського національного аграрного університету з державного бюджету України судовий збір в сумі 1080,22 грн., сплачений згідно з платіжним дорученням №510 від 15.09.2015 року, оригінал якого містяться в матеріалах судової справи.

Відповідач з вказаним рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 29.09.2015 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Крім того, апелянт просить суд стягнути з Державного бюджету України на свою корись суму витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, безпідставно погодився з позивачем, що останнім повністю дотримано умови договору і належним чином поставлено товар відповідачу, оскільки ним не було надано видаткових та товарно-транспортних накладних, які б підтверджували факт поставки товару, а надані приймальні квитанції на підтвердження отримання товару не мають доказової сили. Отже, на думку скаржника, у звязку із відсутністю належних та допустимих доказів у підтвердження поставки товару і отримання товару, неможливо стверджувати, що настала обставина, які зумовлює виникнення обовязку по оплаті за товар.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.12.2015 року апеляційну скаргу Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Роменський молочний комбінат» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Позивач Сумський національний аграрний університет в особі Роменського коледжу Сумського національного аграрного університету, 17.12.2015 року надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№17108), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, позивач 11.01.2015 року надав до суду клопотання, в якому просить розглядати апеляційну скаргу без участі представника, за наявними в матеріалах справи документами.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 18.01.2016 року була направлена відповідачу рекомендованим листом 07.12.2015 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана ним 15.12.2015 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Однак, відповідач у судове засідання не зявився, про причини не з'явлення суд не повідомив.

Ухвалою суду від 07.12.2015 року суд попереджав сторони, що у разі не зявлення їх представників у судове засідання та не надання витребуваних судом документів, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами та за відсутністю представників сторін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також на те, що явка представника відповідача у судове засідання не була визнана обовязковою, а відповідач є апелянтом по справі, а отже в апеляційній скарзі ним викладено мотиви непогодження з оскаржуваним рішенням, приймаючи до уваги клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні за відсутності представників позивача та відповідача.

Представник прокуратури Харківської області письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак у судовому засіданні 18.01.2016 року пояснив, що заперечує проти позиції скаржника з підстав викладених у позивача.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника прокуратури Харківської області, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Так, відповідно до укладених між сторонами договорів №17-2 від 17.12.2014 року та №1/14 від 01.01.2014 року на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини), позивач зобовязався у порядку та на умовах, визначених договорами, передати у власність відповідача сільськогосподарську продукцію (сировину молоко коровяче) власного виробництва, що відповідає ДСТУ №3662-97, а відповідач, в свою чергу, зобовязався прийняти та оплатити такий товар.

Згідно з п.п. 1.2., 1.3., 1.4. договорів, місцем передачі товару від позивача відповідачу для подальшого транспортування до місцезнаходження виробничих потужностей (виробництва) відповідача визначається місцезнаходження позивача. Приймання продукції відповідачем за кількістю і якістю здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства України. Перехід права власності на товар від позивача до відповідача здійснюється після повного та фактичного закінчення процедури приймання товару за місцезнаходженням виробничих потужностей (виробництва) відповідача, підписання всіх необхідних документів та наявності відмітки відповідача про прийом товару на товарно-транспортній накладній.

Відповідно до п. 2.1. договорів, оплату за товар відповідач проводить по договірним цінам, що визначаються у відповідному протоколі погодження ціни, який є невідємною частиною до договору.

Згідно з п. 7.1. договорів, він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Строк договорів починає свій перебіг у момент визначений у п. 7.1. договорів та діє до 31.12.2014 року та до 31.12.2015 року, але у будь якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань.

При цьому, закінчення строку дії договорів не звільняє сторони від відповідальності за їх порушення, яке мало місце під час дії цих договорів (п. 7.3. договорів).

Вказані договори складено в письмовій формі, підписано представниками сторін а також скріплено печатками підприємств.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 655 Цивільного кодексу України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Строк виконання грошового зобов'язання у спірних правовідносинах визначається за правилами статті 692 Цивільного кодексу України, так як іншого строку оплати сторони не визначили.

Судом першої інстанції встановлено, що факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 139331,24 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме акт передачі позивачем відповідачу та отримання останнім товару у період з грудня 2013 року по серпень 2015 року підтверджується, зокрема приймальними квитанціями №32 за грудень 2013 року на суму 20381,55 грн., №66 за січень 2014 року на суму 20648,14 грн., №98 за лютий 2014 року на суму 15750,80 грн., №130 за березень 2014 року на суму 14601,42 грн., №158 за квітень 2014 року на суму 14179,41 грн., №186 за травень 2014 року на суму 26425,11 грн., №219 за червень 2014 року на суму 36329,22 грн., №242 за липень 2014 року на суму 45694,75 грн., №311 за серпень 2014 року на суму 54311,81 грн., №302 за вересень 2014 року на суму 49783,68 грн., №335 за жовтень 2014 року на суму 41211,53 грн., №371 за листопад 2014 року на суму 31410,16 грн., №23 за грудень 2014 року на суму 32376,19 грн., №40 за січень 2015 року на суму 31150,20 грн., №59 за лютий 2015 року на суму 26703,74 грн., №78 за березень 2015 року на суму 36050,63 грн., №95 за квітень 2015 року на суму 47722,11 грн., №119 за травень 2015 року на суму 63625,92 грн., №136 за червень 2015 року на суму 74576,66 грн., №160 за липень 2015 року на суму 78698,65 грн., №176 за серпень 2015 року на суму 76731,93 грн.

У визначений договорами термін відповідач оплату за товар своєчасно та у повному розмірі не здійснив.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач неодноразово направляв на адресу відповідача претензії про сплату заборгованості, однак, сума боргу в повному обсязі погашена не була.

Між позивачем та відповідачем було проведено звірку взаєморозрахунків за період з 01.12.2013 року по 31.08.2015 року, про що складений відповідний акт №365 від 14.09.2015 року, відповідно до якого заборгованість Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Роменський молочний комбінат» на користь Сумського національного аграрного університету в особі Роменського коледжу Сумського національного аграрного університету складає 139331,24 грн.

Матеріали справи не містять доказів, а відповідачем не доведено того, що він виконав своє зобовязання за договором і сплатив своєчасно та у повному розмірі кошти за поставлений товар.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по сплаті за товар у належні строки та розмірі за договорами №17-2 від 17.12.2014 року та №1/14 від 01.01.2014 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 139331,24 грн. боргу є обґрунтованими, документально підтвердженими і підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо доводів апелянта про те, що позивачем не було надано видаткових та товарно-транспортних накладних, які б підтверджували факт поставки товару, а надані приймальні квитанції на підтвердження отримання товару не мають доказової сили, отже, на думку скаржника, у звязку із відсутністю належних та допустимих доказів у підтвердження поставки товару і отримання товару, неможливо стверджувати, що настала обставина, які зумовлює виникнення обовязку по оплаті за товар, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у підтвердження факту поставки товару між позивачем та відповідачем складалися первинні документи товарно-транспортна накладна на перевезення молочної сировини, яка має обовязкові реквізити і містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здіснення. Копії товарно-транспортних накладних містяться в матеріалах справи.

Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі товарно-транспортних накладних і є щомісячні приймальні квитанції з додержанням обовязкових реквізитів, що передбачено п. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

При цьому, наказом Міністерства фінансів України №987 від 30.09.2014 року «Про внесення змін до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та визнання таким, що втратили чинність наказів Міністерства фінансів України від 16.05.1996 року №99 та від 24.03.2000 року №61» доповнено пункт 2.5 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 новим абзацом такого змісту: «Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи-підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтвердженні, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо». Таким чином, надані позивачем у підтвердження поставки товару та позовних вимог про стягнення заборгованості приймальні квитанції є належним та допустимим доказом у справі. Разом з тим, додатковим доказом у підтвердження визнання заборгованості і неналежного виконання відповідачем умов договорів щодо своєчасної та у належному розмірі сплати за товар є акт звірки взаєморозрахунків.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договорів №17-2 від 17.12.2014 року та №1/14 від 01.01.2014 року на купівлю сільськогосподарської продукції (сировини) щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Роменський молочний комбінат» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Сумської області від 29.09.2015 року по справі №920/972/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення (ст. 3 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частина 2 вказаної статті визначає ставки судового збору, які підлягають сплаті за подання апеляційних скарг. Так, в редакції ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», яка набрала чинності з 01.09.2015 року за подання апеляційної скарги на рішення суду сплаті підлягає 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

У той час, у п. 5 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.11.2015 року №01-06/2093/15 «Про деякі питання практики застосування Закону України «Про судовий збір» (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 року №484-VIII) зазначається, що розмір судового збору у випадку подання апеляційної скарги, судовий збір за подання позову в якій було сплачено до 01.09.2015 року, розраховується виходячи з суми судового збору сплаченого при поданні позову. Цей розмір не підлягає перерахунку відповідно до нових ставок, визначених Законом. При цьому, якщо платник судового збору був звільнений від обов'язку сплачувати судовий збір (до 01.09.2015 року), то у випадку подання скарги після зазначеної дати розмір судового збору визначається залежно від ставки судового збору, яку мав би сплатити платник до 01.09.2015 року за відсутності у нього пільги щодо сплати такого збору.

Враховуючи вищенаведені норми права, апелянт - Приватне підприємство «Рось» в особі філії «Роменський молочний комбінат» мав сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги у даній справі в розмірі 3065,28 грн. Однак, скаржник, відповідач у справі сплатив судовий збір у розмірі 2298,97 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2480 від 15.10.2015 року. Таким чином, апелянт не доплатив 766,31 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» №7 від 17.05.2011 року, у випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд стягує недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

Отже, оскільки колегія суддів встановила факт недоплати скаржником суми судового збору у належному розмірі, то у звязку із закінченням апеляційного провадження, враховуючи надані суду апеляційної інстанції повноваження, необхідно стягнути з Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Роменський молочний комбінат» на користь державного бюджету України недоплачений розмір судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 766,31 грн.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Роменський молочний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 29.09.2015 року по справі №920/972/15 залишити без змін.

Стягнути з Приватного підприємства «Рось» (вул. Р.Люксембург, буд. 14, м.Сквира, Київська область, 09000, ) в особі філії «Роменський молочний комбінат» приватного підприємства «Рось» на користь державного бюджету України (отримувач коштів УДКСУ у Дзержинському районі м.Харкова Харківської області, код 37999654, МФО 851011, рахунок отримувача 2003, код класифікації доходів бюджету 22030001 «Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)») 766,31 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 19 січня 2016 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.