КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2016 р. Справа№ 910/11862/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

від відповідача: Борисенко М.О. - представник, дов. № 110 від 31.12.2015;

від третьої особи: не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Спорт"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2015

у справі № 910/11862/15 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Спорт"

до Публічного акціонерного товариства "Златобанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Елін ЛТД"

про визнання зобов'язання припиненим та розірвання договору

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 вирішено здійснювати розгляд справи № 910/11862/15 у складі: головуючий суддя: Ропій Л.М., судді: Калатай Н.Ф.,

Пашкіна С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 апеляційну скаргу у справі № 910/11862/15 прийнято до свого провадження колегією у складі: головуючий суддя: Ропій Л.М., судді: Калатай Н.Ф., Пашкіна С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 у справі № 910/11862/15 розгляд справи № 910/11862/15 відкладено на 14.12.2015.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/11862/15 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Ропій Л.М., судді: Калатай Н.Ф., Рябуха В.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 у справі № 11862/15 апеляційну скаргу прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючого: Ропій Л.М., суддів: Калатай Н.Ф., Рябухи В.І.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 та від 23.12.2015 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/11862/15 відкладався на 23.12.2015 та на 11.01.2016, відповідно.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 у справі № 910/11862/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що у даній справі залишається дві особи, у яких залишаються взаємні зобов'язання, таким чином, поєднання боржника і кредитора в одній особі, у розумінні приписів ст.606 ЦК України не відбулось, що унеможливлює висновок про припинення зобов'язання з цієї підстави; оскільки задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку матиме наслідком порушення порядку погашення вимог кредиторів та норм п.п.1, 4 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", то підстави для такого зарахування відсутні.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 у справі № 910/11862/15 скасувати з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що станом на 12.02.2015 загальна сума заборгованості позивача перед позивачем за основним боргом за кредитним договором № 250/1/13-КL від 20.09.2013 склала 6 116 622,86 грн., інша заборгованість відсутня, разом із тим, 11.02.2015 між позивачем та третьою особою укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до п.п.1.2-1.4 якого позивач став власником грошових коштів, які належали третій особі та знаходяться на поточному рахунку третьої особи № 7922, відкритому в банку, в сумі 203 887,43 євро, що в еквіваленті становить 6 116 622,86 грн. та отримав право вимоги на отримання цих коштів у банку, про що інформував відповідача заявою від 12.02.2015, у якій просив здійснити зарахування грошових коштів в сумі 203 887,43 євро в рахунок погашення заборгованості боржника по кредитному договору; третя особа підтверджує, що договір банківського рахунку № 79-22ЮР від 13.06.2014 не містить заборони щодо заміни кредитора у зобов'язанні, тому, посилаючись на положення ст.ст.512 - 514 ЦК України, оскільки на підставі договору про відступлення права вимоги позивач став кредитором на загальну суму 203 887,43 євро та, одночасно, за кредитним договором позивач є боржником, скаржник стверджує, що відбулося поєднання боржника і кредитора в одній особі, тому підлягає застосуванню положення ст.606 ЦК України про припинення зобов'язання.

Скаржник наголошує, що в розумінні ст.606 ЦК України припиняється саме зобов'язання по погашенню перед банком суми по кредитному договору в розмірі 6 116 622,86 грн., внаслідок поєднання боржника і кредитора в одній особі, а не правочин (кредитний договір) в цілому.

На думку скаржника, судом неправильно застосовано ст.606 ЦК України.

Як зазначає скаржник, договір про відступлення права вимоги між позивачем та третьою особою укладено 11.02.2015, заява до банку із повідомленням про цей факт, із вимогою зарахувати кошти в погашення кредиту, одержана банком 12.02.2015, тому такі дії вчинені позивачем не тільки до початку процедури ліквідації банку, але й навіть до введення тимчасової адміністрації, тому скаржник вважає, що вимоги Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не повинні застосуватися до даних правовідносин.

Крім того, посилаючись на положення п.16 ч.1 ст.2, ч.ч.5, 6 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст..2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", скаржник стверджує, що на позивача, який не є кредитором банку, не поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Також скаржник зазначає, що списання банком грошових коштів з банківського рахунку, відкритому у цьому банку, із зарахуванням таких коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, є фактичним погашенням заборгованості банку перед третьою особою, при цьому не порушується черговість задоволення вимог кредиторів банку, оскільки у даному випадку активи банку не виводяться поза його межі, а взаємна заборгованість клієнтів перед банком зменшується, отже, права і законні інтереси вкладників банку не порушуються.

09.12.2015 через відділ документального забезпечення суду третьою особою подано клопотання про припинення провадження у справі на підставі ст.80 ГПК України, у зв'язку із заявленням третьою особою до відповідача кредиторських вимог щодо залишків коштів на поточних рахунках відповідно до договору банківського рахунку № 7922-ЮР від 13.06.2014 та повідомленням позивачу про розірвання договору про відступлення права вимоги від 11.02.2015.

22.12.2015 через відділ документального забезпечення суду третьою особою подано клопотання про припинення провадження у справі на підставі ст.80 ГПК України, із посиланням на одержання від банку 16.12.2015 довідки за № 3433 про включення його до реєстру акцептованих кредиторів відповідача, повідомлення у грудні позивача про розірвання договору про відступлення права вимоги від 11.02.2015, укладеного між позивачем та третьою особою, внаслідок чого, на думку третьою особи, зник предмет спору.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скарги, посилаючись, зокрема, на те, що відповідач не вважає припиненими зобов'язання за кредитним договором № 250/1/13-КL від 20.09.2013 та кредитний договір; що заборгованість за кредитним договором станом на 23.04.2015 сформувалась у сумі 6 508 711,97 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом (кредитом) 6 116 598,17 грн., заборгованості за процентами в сумі 372 071,89 грн., пені у розмірі 15 041,91 грн., штрафу в розмірі 5 000,00 грн.; що обидві сторони кредитного договору існують як окремі особи, тому передбаченого ст.606 ЦК України поєднання боржника і кредитора в одній особі не відбулося.

У письмовому запереченні на клопотання про припинення провадження у справі скаржник просить відмовити у задоволенні клопотання третьої особи, оскільки обставини, про які зазначає третя особа, не свідчать про відсутність предмету спору між позивачем та відповідачем, а розірвання у грудні 2015р. договору про відступлення права вимоги від 11.02.2015 змінює зобов'язання сторін саме цього договору та саме з моменту розірвання договору.

Згідно із ч.1-1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

До клопотань про припинення провадження у справі третьою особою подано копії документів: заяви про задоволення вимог кредиторів від 16.06.2015, адресованої Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Златобанк", листа від 09.12.2015 № 120, адресованого позивачу, довідки від 16.12.2015 № 3433 про акцептування суми вимог 10 866 356,17 грн.

Заявником клопотань не обґрунтовано неможливість подання документу, який був виготовлений до моменту прийняття оскаржуваного рішення, суду першої інстанції, решта документів, копії яких додано до клопотань про припинення провадження у справі, на момент прийняття оскаржуваного рішення не існували.

Із врахуванням викладеного, розглянувши клопотання третьої особи, колегія суддів не приймає додаткові докази та не знаходить підстав, встановлених нормами чинного процесуального права і відповідно до матеріалів справи, для припинення провадження у справі № 910/11862/15, тому клопотання третьої особи про припинення провадження у справі залишається без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до суду першої інстанції позовну заяву, у якій просив визнати боргове зобов'язання позивача перед відповідачем, яке виникло згідно із кредитним договором № 250/1/13-КL від 20.09.2013, припиненим у частині боргу на загальну суму 6 116 622,86 грн., у зв'язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі; розірвати кредитний договір № 250/1/13-КL, укладений між позивачем та відповідачем; вважати договір застави № 250/1/13-КL/S-1, укладений 20.09.2013 між позивачем та відповідачем, як похідний від кредитного договору, припиненим; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 1 218,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, 20.09.2013 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 250/1/13-КL, згідно із п.1.1 якого в порядку та на умовах, встановлених цим кредитним договором та чинним законодавством України, відповідач, за договором кредитодавець, надає позивачу, за договором позичальнику, кредит, а позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови цього кредитного договору.

Відповідно до п.п.1.3, 1.4 кредитного договору № 250/1/13-КL максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 8 000 000,00 грн.; кінцева дата повернення кредиту: не пізніше 18.09.2015.

Згідно із п.1.5 кредитного договору за користування кредитом позичальником сплачуються проценти у вигляді фіксованої процентної ставки у розмірі 24 проценти річних.

В п.2.5 кредитного договору № 250/1/13-КL сторонами передбачено, що позичальник самостійно сплачує (перераховує) проценти на рахунок для оплати боргових зобов'язань та процентів; проценти сплачуються за період з першого по останній день календарного місяця щомісячно по сьоме число (включно) місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів.

Відповідно до п.4.1 кредитного договору № 250/1/13-КL за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та/або несвоєчасну повну чи часткову сплату/несплату процентів банк має право стягнути, а позичальник зобов'язаний сплатити неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення за кожен день прострочення та обчислюється від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів; сплата пені не звільняє позичальника від сплати кредиту та/або процентів до моменту фактичного погашення заборгованості.

Договорами № 1 від 01.07.2014 та № 2 від 12.12.2013 про внесення змін до кредитного договору № 250/1/13-КL сторони погодили умови про сплату з 01.07.2014 за користування кредитом позичальником процентів у вигляді фіксованої процентної ставки у розмірі 27% річних та сплатити проценти за користування кредитними коштами за період з 01.11.2014 по 30.11.2014 включно не пізніше 26.12.2014 включно, без застосування штрафних санкцій.

Відповідачем надано до матеріалів справи витяги із особового рахунку, підтверджуючі надання відповідачем позивачу кредиту згідно із кредитним договором № 250/1/13-КL та стан розрахунків по сплаті процентів за користування кредитом (а.с.77-89).

Згідно із наданим відповідачем розрахунком до матеріалів справи, заборгованість позивача за кредитним договором № 250/1/13-КL станом на 23.04.2015 становила всього в розмірі 6 508 711,97 грн., у тому числі: заборгованість за основним боргом (кредитом) - 6 116 598,17 грн., заборгованість за процентами - 372 071,89 грн., по сплаті пені - 15 041,91 грн., по сплаті штрафу за неналежне виконання зобов'язань - 5 000,00 грн.

Як встановлено в ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

12.09.2013 між позивачем та відповідачем укладено договір застави № 250/1/13-КL/S-1, згідно із п.1.1 якого для забезпечення повного і своєчасного виконання позивачем, за договором заставодавцем, боргових зобов'язань, визначених в ст.2 цього договору, заставодавець підписанням цього договору надає відповідачу, за договором заставодержателеві, у заставу майно, визначене у статті 3 цього договору; в силу цього договору заставодержатель має право у разі невиконання заставодавцем боргових зобов'язань, задовольнити свої вимоги за кредитним договором за рахунок предмета застави, переважно перед іншими кредиторами заставодавця.

Відповідно до п.1 договору застави № 250/1/13-КL/S-1 кредитний договір - це кредитний договір № 250/1/13-КL від 20.09.2013.

Статтею 572 ЦК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно із ст.3 Закону України "Про заставу" від 02.10.1992 № 2654-ХІІ із змінами і доповненнями, заставою може бути забезпечена будь-яка існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо; застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог; застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов язання.

11.02.2015 між позивачем та третьою особою укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до п.1.1 якого в порядку і на умовах, визначених цим договором, третя особа, за договором первісний кредитор, відступає позивачу, за договором новому кредитору, право вимоги грошових коштів у сумі 203 887,00 євро; сторони встановили, що відступлення права вимоги за цим договором здійснюється із врахуванням комерційного курсу обміну валют на день укладання даного договору, а саме 1 євро = 30,00 грн., що в еквіваленті до гривні 6 116 622,86 грн.; зазначені грошові кошти належать первісному кредитору та знаходяться на поточному рахунку № 7922, відкритому у Публічному акціонерному товаристві "Златобанк" згідно із договором банківського рахунку № 7922-ЮР від 13.06.2014, укладеним між первісним кредитором і банком.

Відповідно до п.1.2 договору про відступлення права вимоги від 11.02.2015 за цим договором новий кредитор набуває права вимоги грошових коштів у сумі 6 116 622,86 грн., що знаходяться на поточному рахунку, вказаному в п.1.1 цього договору, відкритому у банку.

Згідно із ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як вбачається із матеріалів справи, 13.06.2014 між відповідачем та третьою особою укладено договір банківського рахунку № 7922-ЮР, згідно із п.1.1 якого на умовах, в порядку та строки, зазначені в цьому договорі, відповідач, за договором банк, відкриває третій особі, за договором клієнту, поточний/і рахунок/ки у національній та/або іноземній валюті на підставі окремої/их заяви/заяв клієнта з метою надання послуг щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування клієнта з використанням платіжних інструментів відповідно до вимог чинного законодавства та умов цього договору, а клієнт здійснює оплату наданих банком за цим договором послуг згідно з тарифами на послуги на розрахунково-касове обслуговування юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ПТ "Златобанк".

Відповідно до п.3.3.5 договору банківського рахунку № 7922-ЮР банк бере на себе зобов'язання за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, за умови його подання в операційний час відповідно до умов цього договору.

Згідно із витягом із особового рахунку за 11.02.2015 на рахунку третьої особи № 7922 знаходились кошти в розмірі 464 289,85 євро, що в еквіваленті до гривні становить 13 405 416,70 грн.

Як встановлено в ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

12.02.2015 позивачем направлено відповідачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 12.02.2015, у якій позивач, у зв'язку із укладенням 11.02.2015 між позивачем та третьою особою договору про відступленні права вимоги, просить згідно із ст.601 ЦК України здійснити зарахування грошових коштів у сумі 6 116 622,86 грн., що знаходяться на рахунку № 7922, відкритому у Публічному акціонерному товаристві "Златобанк" в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 250/1/13-КL від 20.09.2013.

Зазначену заяву відповідачем, згідно із датою вхідного штампу, одержано 12.02.2015.

Статтею 606 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Однак, твердження скаржника про те, що за грошовими зобов'язаннями позивача та відповідача між собою відбулося поєднання боржника і кредитора в одній особі - в особі позивача, що є підставою для припинення зобов'язання згідно із ст.606 ЦК України є таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Тобто, зобов'язання - це правовідношення між, як мінімум, двома сторонами, а поєднання двох сторін у одній особі є підставою для припинення зобов'язання.

Приписи ст.606 ЦК України встановлюють такий спосіб припинення цивільно-правового зобов'язання, що не залежить від волі сторін; поєднання боржника і кредитора в одній особі має місце в разі, якщо до сторони, яка є боржником, переходить за певних обставин зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, та/або навпаки, тобто, в силу об'єктивних обставин або певного правочину один із суб'єктів правовідношення зникає (або виходить із двосторонніх зобов'язальних правовідносин), при цьому до особи, що залишилося, переходять всі правомочності щодо взаємних зобов'язань, у зв'язку з чим власне і припиняється правовідношення.

Отже, щоб зобов'язання припинилось на підставі наведеної норми поєднанням двох сторін у одній особі, необхідно щоб у результаті такого поєднання лишилась лише одна особа. Поєднання боржника та кредитора може бути наслідком, зокрема, правонаступництва, причому як загального, так і у випадку ліквідації з правонаступництвом, злиття, приєднання тощо.

Проте обидві сторони кредитного договору № 250/1/13-КL, як боржник так і кредитор, існують як окремі особи, отже, передбаченого зазначеною статтею поєднання боржника і кредитора в одній особі не відбулося.

Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці, про що свідчать, зокрема, постанови Вищого господарського суду України від 23.04.2015 у справі № 910/18154/14, від 14.05.2015 у справі № 910/20158/14, від 20.05.2015 у справі № 910/21757/14.

Також, згідно із рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13.05.2015 № 99 "Про початок процедури ліквідації АТ "Златобанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку" розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Златобанк" з відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до плану врегулювання, з 13.05.2015.

Відповідно до п.п.1, 4 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюються: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановлених цим Законом.

Оскільки зарахування зустрічних однорідних вимог матиме наслідком порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановлених вказаним Законом, то зарахування зустрічних вимог не підлягає здійсненню за викладених обставин.

Враховуючи те, що відсутні підстави для визнання боргового зобов'язання позивача перед відповідачем, яке виникло згідно із кредитним договором № 250/1/13-КL припиненим у частині боргу на загальну суму 6 116 622,86 грн., то відсутні підстави й для того, щоб вважати договір застави № 250/1/13-КL/S-1, як похідний від кредитного договору, припиненим.

Відповідно до ч.1 ст.188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно із ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із матеріалів справи не вбачається наявності підстав, встановлених нормами чинного законодавства, для розірвання кредитного договору № 250/1/13-КL.

Доводи апеляційної скарги не є такими, що відповідають нормам чинного законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи, зважаючи на викладене.

Твердження скаржника про те, що на його вимоги не розповсюджується дія Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та що не порушується черговість задоволення вимог кредиторів банку, безпідставне, зважаючи на те, що відповідно до Закону підлягає здійсненню задоволення тих вимог кредиторів, які включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, а зарахування зустрічних однорідних вимог кредиторів, на яке посилається скаржник, може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого вищезгаданим Законом.

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 № 2121-Ш визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Отже, між сторонами договору банківського рахунку № 7922-ЮР склалися зобов'язальні правовідносини на підставі цього договору, які мають майново-грошовий характер, а відтак клієнт у цьому випадку може виступати кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, і, відповідно, так само й новий кредитор за договором про відступлення права вимоги від 11.02.2015.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами чинного законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 у справі № 910/11862/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Спорт" залишити без задоволення.

2. Справу № 910/11862/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 14.01.2016.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха