РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015Справа №910/21507/15

за позовом Державного житлово-комунального підприємства Національної академії Наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроресурс"

про стягнення 682 389,95 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Деркач С.С. (дов.№б/н від 02.09.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Державне житлово-комунальне підприємство Національної академії Наук України звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроресурс" про стягнення 682 389,95 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2015 порушено провадження у справі № 910/21507/15 та призначено її до розгляду на 03.09.2015 року.

За наслідками розгляду справи 03.09.2015, враховуючи надане відповідачем до початку судового засідання клопотання про відкладення розгляду справи, суд відклав розгляд справи на 29.09.2015, про що виніс відповідну ухвалу.

28.09.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов.

У судове засідання 29.09.2015 позивач явку уповноваженого представника не забезпечив, проте наданому через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва до початку судового засідання клопотанні просив розгляд справи відкласти у зв'язку із перебуванням уповноваженого представника у відрядженні.

За наслідками судового засідання 29.09.2015 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 21.10.2015 року.

У судовому засіданні 21.10.2015 судом оголошено перерву до 03.11.2015 року.

Позивач не направив свого представника для участі у судовому засіданні, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суу не повідомив.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві на позовну заяву.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Статтею 5 Закону України від 07.02.2002 № 3065-ІІІ «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» передбачено, що об'єкти майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук використовуються відповідно до законодавства України, а також статуту Національної академії наук України та статутів галузевих академій наук, а також статутів організацій, що віднесені до їх відання.

Державне житлово-комунальне підприємство Національної академії наук України створено на підставі Постанови бюро Президії Національної академії наук України № 422 від 24.12.1998 р. з метою забезпечення обслуговування та утримання у належному технічному стані залишених на балансі НАН України відомчих житлових будинків і гуртожитків.

Відповідно до п. 2. ст. 1 Закону України від 10.04.1992, № 2269-ХІІ «Про оренду державного та комунального майна» відносини оренди рухомого та нерухомого майна, об'єктів майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про особливості правового режиму майнового комплексу Національної академії наук України».

Відповідно до Розпорядження Бюро Президії НАН України № 201 від 03.04.2002, Акту прийому передачі державного майна від 30.04.2002, Авізо № 1 у порядку перерозподілу майна НАН України з балансу ДВП «Будремклмплект» НАН України на баланс ДЖКП НАН України було передано будинок по проспекту Науки 42/1 загальною

На виконання Постанови Бюро президії НАН України від 24.12.1998 р. № 422 «Про створення ДЖКП НАН України» Розпорядженням Президії Національної академії наук України № 291 від 02.03.2000 р. з балансу НАН України на баланс ДЖКП НАН України передано:

- Житлові будинки та гуртожитки;

- Основні засоби;

- Інвентар та матеріали.

Згідно положень Статуту ДЖКП НАН України володіє на праві повного господарського відання майном, що передано йому на баланс НАН України та є власником майна, що набуто ним за рахунок доходів від власної господарської діяльності; придбання майна інших підприємств та організацій; добровільних внесків та пожертвувань організацій, підприємств, громадян; інших джерел не заборонених законом України.

Позивач стверджує, що Державне житлово-комунальне підприємство НАН України є балансоутримувачем житлових будинків, розташованих за адресами:

м. Київ, вул. Володимиро-Либідська, 16;

м. Київ, вул. Л. Первомайського, буд. 3;

м. Київ, вул. Б.Хмельницького, буд. 42.

ТОВ «Євроресурс» на підставі рішення господарського суду міста Києва від 02.06.2006 у справі № 43/314 набуто право власності на наступні об'єкти нерухомого майна: група нежитлових приміщень № 129, що знаходяться на першому поверсі житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Володимиро-Либідська, 16, загальною площею 238,4 кв.м.; група нежитлових приміщень № 130, що знаходяться на цокольному поверсі житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Володимиро-Либідська, 16, загальною площею 436,4 кв.м.; група нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Л. Первомайського, буд. З, загальною площею 167,0 кв.м.; група нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: вул. Б.Хмельницького, буд. 42, загальною площею 404,9 кв.м.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення. газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово- комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово- комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. З ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Так, на підставі вищевикладеного, позивач намагається стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги, плату за землю та експлуатаційні витрати за період липень 2006-травень 2015 року.

На адресу Відповідача неодноразово направлялися вимог про сплату заборгованості: 15.03.2013 вих. № 03-83, 09.12.2014 р. вих. № 12-263. Проте, вказані вимоги не виконані, що зумовило звернення із даним позовом до суду у межах якого позивач просить стягнути на свою користь 682389,95 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, просить застосувати строки позовної давності, а також надав до суду докази укладання прямих договорів із ПАТ «Київенерго».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Обов'язок зі сплати фактично наданих послуг виникає у відповідача на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст.ст. 1, 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень статті 32 вказаного Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем.

За змістом ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», балансоутримувачем є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Відповідно до п. 18 Порядку обліку та оплати послуг, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Із поданих до суду документів вбачається, що позивачем заявлено до стягнення грошові суми за період липень 2006 - 2015 року, у той час як із позовом до суду звернувся у серпні 2015 року.

Положеннями частини 1 статті 251 ЦК України, визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальна позовна давність тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ст. 260 ЦК України).

Відповідно до стаття 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України частини 1 та 5 перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності, а тому у межах даного спору судом розглянуто період з серпня 2012 - травень 2015 року.

Судом встановлено, що у період з серпень 2012 - травень 2015 всього нараховано плати за землю відповідачу на суму 102 580,56 грн., у той час як сплачено за вказаний період грошових коштів у розмірі 145 350,90 грн., що підтверджується платіжними дорученнями долученими до матеріалів справи.

Грошова сума, заявлена до стягнення за експлуатаційні витрати за період липень 2007 - травень 2015 року не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з підстав того, що позивачем прощений строк позовної давності, як то зазначено судом вище.

Щодо вимоги про стягнення грошових коштів за комунальні послуги, суд відзначає, відповідачем із дотриманням норм чинного законодавство укладено прямий договір із ПАТ «Київенерго», а у подальшому, саме з 2011 року складений акт про відсутність опалення та гарячого водопостачання.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З системного аналізу вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено тих обставин, із якими законодавець пов'язує можливість покладення обов'язку оплати на відповідача.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 32-34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Державного житлово-комунального підприємства Національної академії Наук України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроресурс" про стягнення 682 389,95 грн. - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 03.11.2015 року. Повне рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 09.11.2015 року

Суддя К.В. Полякова