Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "29" грудня 2015 р. Справа № 906/1567/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- довіреність б/н від 12.10.2015 р.;

від відповідача: 1) ОСОБА_2, довіреність №1909 від 09.11.2015 р.;

2) ОСОБА_3, довіреність №1908 від 09.11.2015р.;

від третьої особи: ОСОБА_4, довіреність №9/2937 від 10.11.2015 р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоспецпром"

до Новоград-Волинського міськрайонного територіального медичного об'єднання

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Новоград-Волинської міської ради

про стягнення 506702,60 грн.

Спір розглянуто в більш тривалий строк, ніж передбачено ч. 1 ст. 69 ГПК України.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 178000,00 грн. збитків, 296370,00 грн. інфляційних, 32332,60 грн. 3% річних. Витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду від 10.11.2015 до участі у справі залучено Новоград-Волинську міську раду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в позові та поясненнях, просив задовольнити.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно умов договору про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти № 874 від 04.12.0213 позивач поставив відповідачу товар - автомобіль швидкої медичної допомоги на базі Ford ТУ У 29.1-4:2012 (автомобіль швидкої медичної допомоги на базі Ford Transit, тип С).

В свою чергу відповідач оплатив товар з порушенням строків, зазначених в договорі.

На дату підписання договору, поставки товару та встановленого Договором строку оплати операції з постачання автомобілів швидкої медичної допомоги були звільнені від оподаткування податком на додану вартість (ПДВ), на підставі п. п. 197. 1. 27 п. 197. 1. ст. 197 Податкового кодексу України, відповідно до якого не являлись об'єктом оподаткування операції з постачання виробів медичного призначення за переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України №867 від 08.08.2011.

За час прострочення відповідачем виконання свого грошового зобов'язання до Податкового кодексу України внесені зміни, відповідно до яких операції з постачання автомобілів швидкої медичної допомоги стали відноситись до операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню ПДВ за ставкою 20 % на підставі:

- п. 13 розділу 1 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-УІ від 27 березня 2014 року - підпункт 197.1.27. п. 197.1. ст. 197 виключений з Податкового кодексу України.

- п., 5 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо усунення окремих неузгодженостей норм законодавства» № 1200 - VII від 10 квітня 2014 року - внесені зміни до ст. 193 Податкового кодексу України та встановлена ставка податку в розмірі 7 відсотків по операціям з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів, а також медичних виробів за переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вимоги Податкового кодексу України, позивач, отримавши 13.03.2015 оплату за товар у розмірі 890000 грн., нарахував собі податкові зобов'язання з ПДВ за ставкою 20% від отриманих коштів, які вніс до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2015 року, таким чином збільшивши свої податкові зобов'язання з ПДВ на 178000 грн.

За таких обставин, позивач вважаючи 178000,00 грн. збитками, завданими порушенням строку виконання зобов'язання відповідачем, звернувся до суду з даним позовом.

Крім цього позивач просить стягнути з відповідача 296370,00 грн. інфляційних та 32332,60 грн. 3% річних.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали позовні вимоги з підстав, зазначених в запереченнях (а.с. 42-46, 78-81) та просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи позовні вимоги також не визнав з підстав, зазначених в поясненнях (а.с. 108-11), просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

04.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоспецпром» (постачальник/позивач) та Новоград-Волинським міськрайонним територіальним медичним об'єднанням (замовник/відповідач) укладений договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти № 874 (договір), відповідно до якого постачальник зобов'язався у 2013 році поставити замовнику автомобіль спеціальної призначеності, зазначений у Специфікації, що є невід'ємною частиною цього договору, а замовник - прийняти та оплатити такий товар.

Згідно Специфікації (додаток №1 до договору) постачальник зобов'язався поставити замовнику автомобіль швидкої медичної допомоги на базі Ford ТУ У 29.1 - 381833 10 -004:2012 (автомобіль швидкої медичної допомоги на базі Ford Transit, тип С) (товар), вартістю 890000 грн.

Відповідно до п.п. 4.1. договору замовник повинен був провести оплату за фактом поставки товару.

Постачальник повністю виконав зобов'язання, покладені на нього договором, що підтверджується видатковою накладною №АСП-000000032 від 24.12.2013, довіреністю №1177 від 24.12.2013, а також актом здавання-приймання автомобіля від 24.12.2013 (а.с. 24- 29).

Відповідач оплатив поставлений товар з порушенням встановленого договором строку, тобто 12.03.2015, що підтверджується відповідним платіжним дорученням (а.с. 30).

За даними позивача, отримавши 13.03.2015 року оплату за товар у розмірі 890000,00грн., він нарахував собі податкові зобов'язання з ПДВ за ставкою 20% від отриманих коштів, які вніс до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2015 року, таким чином збільшивши свої податкові зобов'язання з ПДВ на 178000,00 грн.

Витрати позивача на сплату податку на додану вартість підтверджуються податковими деклараціями з податку на додану вартість за березень 2015 року.

Позивач стверджує, що грошові кошти в розмірі 178000,00грн. є завданими збитками. Оскільки його права порушені відповідачем, то він звернувся до суду з вимогою про стягнення з останнього вказаної суми.

Оцінюючи подані докази, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, з врахуванням приписів чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України).

Приписами ч.ч. 1-3 ст. 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України)

Як вказувалось вище, позивач просить стягнути з відповідача збитки, спричинені сплатою ПДВ внаслідок внесених змін в податкове законодавство.

Однак наведене позивачем обґрунтування позовних вимог в сукупності із нормами матеріального права, які зазначено в позовній заяві, на переконання суду не можуть слугувати підставою для задоволення позову виходячи з наступних міркувань.

Невиконання особою податкових зобов'язань чи порушення приписів податкового законодавства не визнається Цивільним Кодексом України підставою для покладення на неї цивільно-правової відповідальності, до якої відносяться збитки.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Приписами пункту 4 статті 611 вказаного Кодексу унормовано, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У розумінні цієї статті Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є мірою цивільно-правової відповідальності, загальними умовами якої є протиправний характер поведінки особи, на яку передбачається покласти відповідальність, або настання інших, спеціально передбачених законом чи договором обставин.

Застосування цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності. Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона. Суб'єктом є боржник; об'єктом - правовідносини по зобов'язаннях; об'єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб'єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків.

З аналізу змісту наведених правових норм вбачається, що протиправною в розумінні зазначених норм визнається поведінка, яка порушує норми цивільного права, які містять певні заборони або імперативні правила.

Тому протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана з цими збитками.

Разом з тим, позивачем не доведено спричинення йому збитків відповідачем у контексті приписів Цивільного кодексу України.

Зміна у подальшому норм законодавства, яке діяло на час укладення між сторонами договору, не є підставою для визнання однієї сторони договору винною у понесених іншою стороною витратах. За порушення зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену умовами цього договору та нормами законодавства.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 178000,00 грн. збитків є необґрунтованими.

Крім цього позивач просить стягнути з відповідача 296370,00 грн. інфляційних, 32332,60 грн. 3% річних.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалося раніше, п.п. 4.1. договору передбачено, що замовник повинен був провести оплату за фактом поставки товару.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 617 ЦК України).

Зважаючи на норми ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005, відсутність на рахунку відповідача бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність відповідача, та, як наслідок, не є підставою для звільнення останнього від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки інфляційних та 3% річних, суд вважає їх вірними, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України oбставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Oбов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 296370,00 грн. інфляційних, 32332,60 грн. 3% річних обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В іншій частині позову суд відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33,43,44,49,82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Новоград-Волинського міськрайонного територіального медичного об'єднання (11700, Житомирська область, м. Новоград-Волинський, вул. Медведєва, 13, ід. код 01991820)

- на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоспецпром" (08130, Київська область, Києво-Святошинський район, с Петропавлівська Борщагівка, вул. Оксамитова, 9, ід. код 38183310) 296370,00 грн. інфляційних, 32332,60 грн. 3% річних, а також 4930,54 грн. сплаченого судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 04.01.16

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2,3 - сторонам (рек.)