РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2015Справа №910/26135/15

За позовом: Львівського комунального підприємства " Залізничтеплоенерго"

До: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про зобов'язання вчинити дії

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Старенький О.С. - представник, дов. № 10-5 від 23.02.15 р.;

від відповідача: Пронюк В.Я. - представник, дов. № 14-182 від 15.07.14 р.;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення

СУТЬ СПОРУ:

Львівське комунальне підприємство «Залізничтеплоенерго» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про зобов'язання Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» списати Львівському комунальному підприємству «Залізничтеплоенерго» 577 737,78 грн. - 3 % річних, 1 491 148,58 грн. інфляційних втрат та 867 631,98 грн. пені, що підлягають стягненню на підставі рішення господарського суду Львівської області від 09.12.14 р. у справі № 914/3489/14.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем покладених на останнього в силу приписів Закону України "Про засади функціонування ринку природно газу" обов'язків щодо списання стягнутих рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.14 р. у справі № 914/3489/14 з Львівського комунального підприємства «Залізничтеплоенерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 577 737,78 грн. - 3 % річних, 1 491 148,58 грн. інфляційних втрат та 867 631,98 грн. пені.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 08.10.15 р. позовну заяву прийнято до розгляду суддею Селівоном А.М., порушено провадження у справі № 910/26135/15 та призначено до розгляду на 29.10.15 р..

В судових засіданнях з 29.10.15 р. по 17.11.15 р., з 17.11.15 р. по 03.12.15 р. та з 03.12.15 р. по 29.12.15 р. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувались перерви.

Ухвалою суду від 03.12.15 р. за клопотанням сторін строк розгляду спору продовжувався на 15 днів.

У судові засідання 27.10.15 р., 17.11.15 р., 03.12.15 р., 29.12.15 р. з'явились представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 29.10.15 р. позивачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подане клопотання № 10/2606 від 28.10.15 р. про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи долучені судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 17.11.15 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові пояснення № 10/2723 від 16.11.15 р., в яких позивач підтримує позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 1739,45 грн., пов'язані з забезпеченням явки представника позивача в судові засідання, та заява про забезпечення позову заява №10/2480 від 24.11.2015, в якій останній просить забезпечити позов ЛКП "Залізничтеплоенерго" до ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про зобов'язання списати 577 737,78 грн. 3 % річних, 1 491 148,58 грн. інфляційних втрат та 867 631,98 грн. пені шляхом заборони Залізничному відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції вчиняти заходи по примусовому виконанню наказу від 13.03.2015 по справі № 914/3489/14 на примусове виконання рішення господарського суду Львівської області від 22.10.2014 та зупинити ВП №47119354, які судом долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 17.11.15 р. представником відповідача поданий відзив на позовну заяву № 14/2-1464в від 16.11.15 р., в якому відповідач заперечує проти позову, посилаючись, зокрема, на те, що на вирішення питання щодо списання 3% річних та інфляційних нарахувань не розповсюджується дія ст. 13 Закону України "Про засади функціонування ринку природно газу", оскільки вони не є фінансовими та штрафними санкціями. Окрім цього відповідач пов'язує можливість списання пені, штрафних та фінансових санкцій з наявністю договору реструктуризації заборгованості за природний газ, спожитий після 01.01.14 р.. Відзив долучений судом до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 03.12.15 р. частково задоволено заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції вчиняти заходи по примусовому виконанню наказу № 914/3489/14 від 13.03.2015 на примусове виконання рішення господарського суду Львівської області від 09.12.2014 та зупинити ВП №47119354 (з урахуванням ухвали господарського суду міста Києва від 24.12.15 р. про виправлення описки в ухвалі від 03.12.15 р. про забезпечення позову у справі № 910/26135/15).

До початку судового засідання 03.12.15 р. представником позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подані додаткові пояснення б/н від 02.12.15 р., в яких позивач підтримав позовні вимоги та зазначив, що станом на 06.06.15 р. у позивача була наявна заборгованість за спожитий протягом 2011-2013 рр. (до 01.01.14 р.) природний газ в розмірі 1290695,38 грн., при цьому питання укладення договору про реструктуризацію заборгованості за природний газ спожитий протягом 2014 р. не є предметом даного спору. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 03.12.15 р. представником відповідача подані додаткові письмові пояснення б/н від 03.12.15 р., які долучені судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 29.12.15 р. представником позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подана заява б/н від 28.12.15 р. про долучення доказів, в якій представник позивача просить суд, зокрема, стягнути з відповідача 5937,59 грн. судових витрат позивача, пов'язаних із розглядом даної справи, а саме 1218,00 грн. витрат зі сплати судового збору, 609,00 грн. витрат зі слати судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову, 1860,59 грн. витрат на проїзд представника ЛКП «Залізничтеплоенерго» та 2250,00 грн. добових. На підтвердження вказаних витрат позивачем надані копії відповідних проїзних документів та видаткових касових ордерів.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 29.12.15 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

При цьому, оскільки суд оголошував перерви в розгляді справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників позивача та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 29.12.2015 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та письмових поясненнях по справі.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.12.15 р. заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових пояснення по справі, а також підтримав заяву про відшкодування судових витрат.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.14 у справі № 914/3489/14 (суддя Бортник О.Ю.) за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» про стягнення 13200135,46 грн. позовні вимоги задоволено частково, присуджено до стягнення з ЛКП «Залізничнетеплоенерго» на користь ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» 10388891,71 грн. - основного боргу, 577 737,78 грн. 3 % річних, 1 491 148,58 грн. інфляційних втрат та 867 631,98 грн. пені, нарахованих за прострочення по оплаті поставленого на виконання договору №114/2012-БО купівлі-продажу природного газу від 05.07.2012 у серпні-грудні 2012 року природного газу та 73 053,12 грн. судового збору. В частині стягнення 3 329 882, 00 грн. - основного боргу провадження припинено у зв'язку із сплатою зазначеної суми під час розгляду справи у суді.

Постановами Львівського апеляційного господарського суду від 19.02.15 р. та Вищого господарського суду України від 28.04.15 р. рішення місцевого господарського суду від 09.12.14 р. у справі № 914/3489/14 залишено без змін.

13.03.14 р. господарським судом Львівської області видано наказ на примусове виконання вищевказаного рішення.

03.04.2015 Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Селезньовим М.О. винесено постанову про відкриття ВП №47119354 на примусове виконання наказу господарського суду Львівської області від 13.03.2015 у справі № 914/3489/14.

26.08.2014 ухвалою господарського суду Львівської області у справі № 914/3489/14 надано відстрочку виконання рішення, ВП №47119354 зупинено до 01.01.2016 постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Листами від 06.07.15 р. № 16/1692 та від 13.07.15 р. № 02/1750, копії яких наявні в матеріалах справи, позивач звернувся до відповідача з повідомленням про відсутність заборгованості за природний газ спожитий до 01 січня 2014 р. без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, з проханням надати акти звіряння розрахунків за період 2012-2014 рр. та списати в порядку ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", зокрема, нараховані за прострочення по оплаті поставленого згідно договору №114/2012-БО купівлі-продажу природного газу від 05.07.2012 у серпні-грудні 2012 року природного газу 577 737,78 грн. 3 % річних, 1 491 148,58 грн. інфляційних втрат та 867 631,98 грн. пені, стягнуті з ЛКП «Залізничтеплоенерго» за рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.14 р. у справі № 914/3489/14.

Суд зазначає, що за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частинами 1, 2, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Приписами ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Спір у даній справі виник внаслідок невиконання відповідачем покладеного на нього приписами ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" зобов'язання з списання нарахованої ЛКП «Залізничтеплоенерго» за прострочення по оплаті поставленого згідно договору №114/2012-БО купівлі-продажу природного газу від 05.07.2012 у серпні-грудні 2012 року природного газу 577 737,78 грн. 3 % річних, 1 491 148,58 грн. інфляційних втрат та 867 631,98 грн. пені, стягнутих з позивача за рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.14 р. у справі № 914/3489/14.

З огляду на вищевикладене вбачається, що підставою виникнення зобов'язання та права вимоги його виконання є, зокрема, закон, що встановлює обов'язкові дії для того чи іншого суб'єкта.

Так, 06 червня 2015 р. набрав чинності Закон України від 14.05.2015 № 423-VIII "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - Закон № 423- VIII).

Цим законом було внесено зміни до Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу". Зокрема, ст. 18 Закону доповнено частиною 13 наступного змісту: «заборгованість теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 1 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), не погашена на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", підлягає реструктуризації шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості.

Ця реструктуризація здійснюється за умови погашення в трьохмісячний строк з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" теплогенеруючими та/або теплопостачальними організаціями заборгованості за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), що залишилася непогашеною на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Зазначені пені, штрафні та фінансові санкції підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу за умови виконання вимог цієї частини».

Таким чином, даною нормою встановлено, що за умови погашення теплопостачальним підприємством заборгованості за спожитий газ, спожитий до 01.01.2014 р., підлягають списанню пеня, штрафні та фінансові санкції, нараховані на дану заборгованість та стягнуті судовим рішенням.

Як встановлено судом за матеріалами справи, позивач є теплопостачальним підприємством, що підтверджується доданою копіями ліцензії серії АВ № 597442 та серії АВ № 597443.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Згідно п. 2.6. Постанови № 18 не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як зазначалось судом вище, рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.14 р. у справі № 914/3489/14, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.02.15 р. та постановою Вищого господарського суду України від 28.04.15 р., встановлено наявність заборгованості ЛКП «Залізничтеплоенерго» в сумі 10388891,71 грн. за поставлений відповідачем в період серпень - грудень 2012 р. за Договором №114/2012-БО купівлі-продажу природного газу від 05.07.2012 природний газ.

Таким чином, факти, встановлені рішенням господарського суду по справі № 914/3489/14 від 09.12.14 р., які набрали законної сили, не підлягають доказуванню та можуть бути спростовані не інакше як шляхом скасування відповідного судового рішення.

При цьому основна заборгованість позивача за газ, спожитий до 01.01.2014 р. за договором №114/2012-БО купівлі-продажу природного газу від 05.07.2012, наявність якої була підставою для нарахування та стягнення спірних пені, процентів річних та втрат від інфляції, погашена, що підтверджується копіями відповідних платіжних доручень за період 29.12.14 р. - 06.07.15 р., що відповідачем не спростовано.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Виходячи з положень частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається з рішення суду Львівської області від 09.12.14 р. у справі № 914/3489/14 до штрафних санкцій відноситься лише стягнута пеня у розмірі 867631,98 грн..

Відтак, в силу приписів наведених норм законодавства України, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, у позивача існувало право, а у відповідача обов'язок щодо списання присудженої до стягнення судовими рішеннями пені у загальному розмірі 867631,98 грн., нарахованої за прострочення позивачем строків оплати поставленого згідно договору №114/2012-БО купівлі-продажу природного газу від 05.07.2012 в серпні - грудні 2012 р. природного газу, за умови виконання вимог ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу".

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Суд зазначає, оскільки матеріалами справи належними чином підтверджується виконання вимог ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а саме, погашення заборгованості ЛКП «Залізничтеплоенерго» перед відповідачем за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року згідно договору №114/2012-БО купівлі-продажу природного газу від 05.07.2012, з фактом якого приписи наведеної норми пов'язують можливість списання пені за прострочення по оплаті такого газу, з огляду на викладене в силу положень ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" зобов'язання Товариства перед Компанією по сплаті пені у загальному розмірі 867631,98 грн., стягнутої з Товариства за рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.14 у справі № 914/3489/14, підлягає списанню.

При цьому судом не приймаються до уваги заперечення відповідача проти позову з підстав відсутності відповідного договору реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ як на підставу неможливості проведення списання спірної пені, зважаючи на той факт, що в даному випадку встановлена судом відсутність заборгованості по оплаті спожитого згідно договору №114/2012-БО купівлі-продажу природного газу від 05.07.2012 унеможливлює проведення відповідної реструктуризації, що, в свою чергу, не звільняє відповідача від виконання покладених на нього в силу ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" обов'язків із списання спірної пені.

Окрім того, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу ст.ст. 519, 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту його майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 23.01.12 р. у справі №37/64, від 01.10.14 р. у справі №6-113цс14, від 04.07.2011 у справі № 3-65гс11.

При цьому зазначене кореспондується з роз'ясненнями, викладеними в п.п. 3.1, 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14.

З наведених норм права та правових положень вбачається, що правова природа суми збільшення боргу боржника на встановлений індекс інфляції та 3% річних полягає у відшкодуванні кредитору понесених ним втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів під час прострочення боржника та отриманні кредитором компенсації (плати) за користування боржником належними кредитору коштами.

Враховуючи викладене, оскільки зобов'язання божника зі сплати кредитору суми боргу, збільшеної на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних є збільшенням розміру грошового зобов'язання боржника, пов'язаним з його простроченням, та не є санкціями, отже відсутні правові підстави вимагати від відповідача списання 577737,78 грн. 3% річних та 1491148,58 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи фактичні обставини, з якими закон пов'язує застосування ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу» і настання відповідних юридичних наслідків, зокрема, в частині списання процентів річних та інфляційних нарахувань, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині списання процентів річних та інфляційних нарахувань у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині списання процентів річних та втрат від інфляції з огляду на його необґрунтованість та недоведеність в цій частині.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Суд зазначає, що в розумінні ст. 44 ГПК України до інших витрат відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (ст. 30 вказаного кодексу), витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду тощо.

Відповідно до п.6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" судовим експертам, перекладачам, іншим особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень, відшкодовуються: вартість проїзду до місця виклику і назад залізничним, автомобільним, водним і повітряним транспортом; страхові платежі за державне страхування на транспорті, вартість попереднього продажу проїзних документів, проїзд автомобільним транспортом (крім таксі) до залізничної станції, аеропорту, якщо вони знаходяться за межами населеного пункту; найом жилого приміщення; добові в розмірах, встановлених законодавством про службові відрядження. В усіх зазначених випадках відшкодуванню підлягає мінімальна вартість проїзду та мінімальна (для населеного пункту, в якому знаходиться господарський суд) вартість проживання в готелі. Документально підтверджені відомості про таку вартість та про фактичні витрати на проїзд і проживання подаються заінтересованими особами.

При цьому зазначені витрати до складу ціни позову не входять.

В свою чергу, відповідно до ст. 121 Кодексу законів про працю України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку зі службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Позивачем на підтвердження розміру понесених витрат на придбання проїзних квитків з метою забезпечення участі в судових засіданнях представника ЛКП «Залізничтеплоенерго» надані копії проїзних квитків на проїзд залізничним транспортом представника позивача з м. Львів до м. Києва та в зворотньому напрямку на загальну суму 1860,59 грн..

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що витрати позивача в частині вартості проїзду представника є обґрунтованими і підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у вказаній сумі.

Стосовно заявлених позивачем до відшкодування добових в сумі 2250,00 грн. суд зазначає, що позивачем окрім видаткових касових ордерів, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості розміру вказаних витрат, зокрема, розмірів добових, встановлених законодавством, витрат на найм житла та витрат на середню заробітну плату на день відсутності представника позивача на підприємстві останнього, отже витрати ЛКП «Залізничтеплоенерго» в цій частині відшкодуванню не підлягають з огляду на неможливість встановлення судом їх співрозмірності та обґрунтованості.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, код 20077720) списати Львівському комунальному підприємству «Залізничтеплоенерго» (вул. С.Петлюри, 4а, м. Львів, 79054, код 20784943) 867631,98 грн. пені, що підлягає стягненню на підставі рішення господарського суду Львівської області від 09.12.14 р. у справі № 914/3489/14.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, код 20077720) на користь Львівського комунального підприємства «Залізничтеплоенерго» (вул. С. Петлюри, 4а, м. Львів, 79054, код 20784943) 1218,00 грн. витрат зі сплати судового збору та 1860,59 грн. витрат, пов'язаних з явкою представника в судові засідання.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 18 січня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон