РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2015Справа №910/3138/15-г

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Кримська страхова компанія»,

2. Приватного підприємства «Медікал Клінік»

про відшкодування шкоди в порядку регресу 200 178,38 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Ємельянова М.В.- представник, довіреність №31/12-14_Є від 31.12.2014;

від відповідача 1: Савченко Г.В. - представник, довіреність №14 від 20.05.2015;

від відповідача 2: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-страхування» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу з Приватного акціонерного товариства «Кримська страхова компанія» у розмірі - 50 000,00 грн. (згідно ліміту страхового відшкодування) та Приватного підприємства «Медікал Клінік» у розмірі - 150 178,38 грн., виплачених страховиком в якості страхового відшкодування страхувальнику на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту АС №007519 від 24.05.2013 р., внаслідок настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, винною у скоєнні якої є особа, цивільно-правова відповідальність котрої застрахована відповідачем -1 та яка знаходиться у трудових відносинах з відповідачем-2, а також покладення на Публічне акціонерне товариство «Кримська страхова компанія» витрат з оплати судового збору у сумі 2 001,78 грн. та на Приватне підприємство «Медікал Клінік» витрат з оплати судового збору у сумі 2 001,79 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов Договору добровільного страхування наземного транспорту АС №007519 від 24.05.2013 р. страхувальнику страхове відшкодування в сумі 200 178,38 грн., він набув згідно ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача-1 у справі як особи, відповідальної за заподіяні збитки та відповідача-2, оскільки особа винна у заподіянні збитків знаходиться з ним у трудових відносинах.

Рішенням господарського суду м. Києва від 27.04.2015 р. у позові Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» до Приватного акціонерного товариства «Кримська страхова компанія», Приватного підприємства «Медікал Клінік» про стягнення 200 178,38 грн. судом відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 р. апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» залишено без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 27.04.2015 р. по справі №910/3138/15-г залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.09.2015 р. касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» задоволено частково. Рішення господарського суду міста Києва від 27.04.2015 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 р. скасовано, справу №910/3138/15-г направлено на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2015 р. справу №910/3138/15-г передано для розгляду судді Селівону А.М.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.10.2015 р. справу прийнято до провадження суддею Селівоном А.М. та призначено до розгляду на 05.11.2015 р.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 р. та 24.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 24.11.2015 р. та 29.12.2015 р., відповідно.

У судові засідання 05.11.2015, 24.11.2015 р. та 29.12.2015 р. з'явилися уповноважені представники позивача та відповідача 1.

Уповноважений представник відповідача 2 у судові засідання 05.11.2015 р., 24.11.2015р. та 29.12.2015 р. не з'явився.

Відповідач 2 повідомлений належним чином, що підтверджується роздруківками із офіційного веб-порталу Господарського суду м. Києва в мережі Інтернет (http://ki.arbitr.gov.ua/sud5011) від 21.10.2015 р., 17.11.2015 р. та 21.12.2015 р., відповідно, які наявні в матеріалах справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 05.11.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником позивача подано письмові пояснення за вих. №15/04/8.01/1006-15 від 03.11.2015 р., які долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 05.11.2015 р. представник відповідача-1 подав клопотання б/н та б/д про витребування доказів, в якому, зокрема, просив зобов'язати позивача надати для огляду суду оригінали наступних документів: довідку №9352451 видану старшим інспектором міліції Шведовим З.Є.; Протокол про адміністративне правопорушення серії АВ2 №122920 складений інспектором ДПС взводу з обслуговування стаціонарного поста №2; схему місця ДТП від 02.02.2014 р. Клопотання задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 24.11.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну б/н від 24.11.2015 р., з якого вбачається, що відповідач-1 заперечує щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що матеріали справи не містять доказів вини гр. ОСОБА_4 у вчиненні ДТП, оскільки, документи, що надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, складені з порушенням вимог законодавства, а їх копії не відповідають оригіналам. Крім того, відсутнє підтвердження фактичної суми виконаних робіт по ремонту автомобіля «Audi», держ № НОМЕР_1. Відзив долучений судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 24.11.2015 р. та клопотання про продовження строку розгляду справи на 14 днів б/н від 24.11.2015 р., які долучені судом до матеріалів справи та задоволені.

Ухвалою Господарського суду м. Києві від 24.12.2015 р. продовжено строк розгляду справи на 14 днів.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від Головного управління Національної поліції в Херсонській області надійшов лист №7/6/110-80 від 30.11.2015 р., яким до матеріалів справи долучені копії: довідки УПД ГНПУ в Херсонській області № 3952451 про ДТП, протоколу про адміністративне правопорушення серії ВА2№ 122920 від 20.02.14 р., схеми місця ДТП, рапорту від 20.02.14 р., пояснень від 20.02.14 р. гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_5.

Вказані документи разом з супровідним листом долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник позивача подав супровідний лист №15/04/8.01/1221-15 від 29.12.2015 р. з додатками та клопотання б/н від 29.12.2015 р. про долучення до матеріалів справи документів, які судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача 2 в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач 2 не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, відповідачем 2 суду не надано, беручи до уваги те, що представник позивача та відповідача 1 проти розгляду справи за відсутності представника відповідача 2 не заперечували, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача 2, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи у судових засіданнях представника позивача та відповідача-1 було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача та відповідача-1 в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 29.12.2015 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача-1 заперечив проти позовних вимог, викладених у позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п. 6 ч. 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

24.05.2013 р. між Товариством з додатковою відповідальністю «ВіДі-Страхування» (Страховик за Договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіДі-Лізінг» (Страхувальник за Договором) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту АС №007519 (далі - Договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням ТЗ (ДО), зазначеним у спеціальній частині цього договору, що перебуває в заставі у Вигодонабувача, а саме, ТЗ Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2, 2013 року випуску.

Територія дії Договору страхування: Україна. Строк дії Договору страхування: з 27.05.2013 р. по 26.05.2014 р.

Також, сторонами була укладена Додаткова угода (Адендум) №1 від 11.10.2013 р., відповідно до якої, на період дії Договору страхування з 14.10.2013 р. по 13.11.2013 р. в спеціальну частину Договору страхування внесені зміни.

Крім того, сторонами була укладена Додаткова угода (Адендум) №2 від 22.11.2013 р., відповідно до якої, на період дії Договору страхування з 25.11.2013 р. по 26.05.2014 р. в спеціальну частину Договору страхування внесені зміни.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Як передбачено ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком, за визначенням ст. 8 Закону України «Про страхування» є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Згідно умов п. 3.1 Загальної частини Договору страхування страховими випадками є події, передбачені в спеціальній частині цього Договору, що відбулись протягом строку дії цього Договору, на території дії цього Договору, підтверджені документально, з настанням якого виникає обов'язок Страховика виплатити страхове відшкодування згідно з умовами цього Договору.

Пунктом 3.2 визначено один із страхових ризиків, а саме, ДТП - дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталась за участю застрахованого транспортного засобу, який рухався, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки, зокрема, зіткнення з іншим транспортним засобом.

Згідно первинної довідки від 20.02.2014 р. та розгорнутої довідки №9352451 про дорожньо-транспортну пригоду, що сформовані УПД ГНПУ в Херсонській області, копії яких наявні у матеріалах справи, 20.02.2014 р. на автодорозі М-14 Одеса-Мелітополь-Новоазоаськ (на Таганрог) 296км + 50м відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), за участю ТЗ Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 та ТЗ VOLKSWAGEN POINTER реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_4, який на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі, не надав ТЗ Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2, що рухався на даному перехрещенні проїзних частин по головній дорозі, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Audi A6, в результаті чого автомобілі отримали механічні ушкодження.

Як вбачається із Загальної частини п.п. 3.2.1 Договору страхування дана дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до п. 8.2 Договору страхування для отримання страхового відшкодування, у разі настання ДТП з застрахованим ТЗ, страхувальник зобов'язаний надати страховику такі документи, зокрема, письмову заяву про настання страхового відшкодування, письмову заяву про виплату страхового відшкодування, первинну довідку про ДТП, що видається водію ТЗ на місці її скоєння, з переліком пошкоджень ТЗ, довідку про ДТП з органів внутрішніх справ.

Відповідно до п. 9 Договору страхування після одержання повідомлення про страховий випадок і заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування страховик за визначеними ним адресою та часом здійснює огляд пошкодженого ТЗ в присутності страхувальника (його довіреної особи) та складає акт огляду (дефектну відомість) транспортного засобу. Страховик приймає рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування і складає Страховий акт протягом 15 робочих днів з дати отримання Страховиком всіх належним чином оформлених документів. У разі прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, виплата здійснюється протягом 10 робочих днів від дати складання Страхового акту.

В подальшому страхувальник, в особі директора ОСОБА_6 звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» з повідомленням від 21.02.2014 р. про настання страхового випадку та заявами від 10.04.2014 р. та 15.05.2014 р. про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу від 24.05.2013 р., копії яких наявні у матеріалах справи.

Спеціальною частиною Договору страхування визначено, що підставою визначення страхового відшкодування є рахунки СТО офіційного дилера, визначеної страховиком.

Крім того, порядок визначення розміру завданого збитку та умови виплати страхового відшкодування визначений п. 8 Договору страхування, а саме згідно з умовами п.п.8.2.13 Договору при пошкодженні ТЗ внаслідок страхового випадку розмір збитків визначається на підставі, зокрема, висновку експерта, який має право на проведення відповідної експертизи, документів (рахунків, актів виконаних робіт, квитанції тощо) з СТО, визначеної страховиком, документів, що підтверджують вартість фактично здійснених витрат, відшкодування яких передбачено Договором страхування. Крім того, страхувальником надається лист вигодо набувача щодо узгодження зі страхувальником порядку виплати страхового відшкодування.

Так, вартість відновлювального ремонту ТЗ Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2, була визначена ремонтним підприємством - Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Інтер Авто Україна» згідно рахунок-фактур від 15.04.2014 р. та 15.05.2014 р. у сумі 2 322,00 грн. та 197 456,38 грн., відповідно. Також, відповідно до рахунок-фактури б/н-2 від 15.05.2014 р. вартість малярних робіт була визначена у сумі 400,00 грн. Отже, загальна вартість відновлювального ремонту становить 200 178,38 грн..

При цьому на підтвердження фактичного виконання ремонтних робіт пошкодженого транспортного засобу Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2 позивачем надані копії Акту здачі - прийняття робіт (надання послуг) ТОВ «Порше Інтер Авто Україна» № 60003611/14 від 19.05.14 р. на загальну суму 199778,39 грн. та Акту - здачі прийняття робіт (надання послуг) ФОП ОСОБА_8 б/н -2 від 15.05.14 р. на суму 400,00 грн..

Також, в матеріалах справи міститься калькуляція/висновок №2852 від 15.04.2014 р., складена на основі комп'ютерної програми Аudatex, яка рекомендована п. 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., згідно якої вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля та використаних при цьому деталей, запасних частин та матеріалів склала 197 456,38 грн.

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» складено страхові акти №КР-007946 від 15.04.2015 р. та №КР-008086 від 15.05.2014 р., копії яких наявні у матеріалах справи, відповідно до яких вищевказана ДТП кваліфікована як страховий випадок та прийнято рішення про виплату на рахунки: СТО - Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Інтер Авто Україна» страхового відшкодування у загальній сумі 199 778,39 грн., що відповідає загальній сумі рахунок-фактур від 15.04.2014 р. та 15.05.2014 р., а також на рахунок Фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 страхове відшкодування у сумі 400,00 грн., враховуючи встановлення франшизи за Договором страхування в розмірі 0,00 грн.

У відповідності до умов Договору страхування сума страхового відшкодування в розмірі 200 178,38 грн. була перерахована позивачем на розрахункові рахунки: Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Інтер Авто Україна», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №1144 від 25.04.2014 р. на суму 60 000,00 грн., №1159 від 28.04.2014 р. на суму 70 000,00 грн., №1180 від 29.04.2014 р. на суму 67 456,39 грн., №1308 від 15.05.2014 р. на суму 2 322,00 грн.; ФОП ОСОБА_8, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення №1309 від 15.05.2014 р. на суму 400,00 грн..

Крім того, матеріалі справи містять копію листа №11/5-02/269 від 01.04.2014 р., з якого вбачається, що Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк», яке є вигодонабувачем за Договором добровільного страхування наземного транспорту АС № 007519 від 24.05.13 р., надано згоду на оплату відшкодування за відновлювальний ремонт ТЗ Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2.

Заперечень щодо факту та розміру виплати страхового відшкодування за Договором страхування АС №007519 від 24.05.2013 р., а також перебування отриманих автомобілем Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2 пошкоджень у причинно-наслідковому зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 20.02.2014 р., відповідачами суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування в розмірі 200 178,38 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - ТОВ «ВіДі-Страхування» шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту ТЗ Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2, на розрахункові рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Інтер Авто Україна» та ФОП ОСОБА_8 - СТО, які безпосередньо здійснювали ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Суд звертає увагу на те, що згідно з п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.11 р. у справі №42/92, від 07.08.12 р. у справі №2/22, від 01.03.11 р. у справі №47/372, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність рахунок-фактур від 15.04.2014 р. та від 15.05.2014 р., рахунку-фактури б/н-2 від 15.05.2014 р., Акту здачі - прийняття робіт (надання послуг) № 60003611/14 від 19.05.14 р. на загальну суму 199778,39 грн. та Акту - здачі прийняття робіт (надання послуг) б/н -2 від 15.05.14 р., а також платіжних доручень №1144 від 25.04.2014 р., №1159 від 28.04.2014 р., №1180 від 29.04.2014 р., №1308 від 15.05.2014 р., №1309 від 15.05.2014 р. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як зазначено в постанові Вищого господарського суду України від 30.09.15 р. у справі № 910/3138/15-г питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки, кожного із їх володільців перед іншим з них вирішується за правилами ст. 1166 ЦК України: шкода заподіяна одному з володільців з вини іншого, відшкодовується винним; за наявності лише вини володільця, якому заподіяно шкоду, вона йому не відшкодовується.

Визначаючи вину тієї чи іншої особи у заподіянні шкоди необхідно враховувати, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Закриття кримінального чи адміністративного провадження за правилами КПК України чи КУпАП, відмова у порушені такого провадження не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності, вина встановлюється шляхом дослідження та оцінювання судом відповідних процесуальних документів, а у разі відсутності таких, вина конкретних осіб вирішується судом за результатами дослідження та правової оцінки всіх обставин справи.

Суд зазначає, що при встановленні вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, зокрема, порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів (ст. 124 КУпАП), а також встановлення вини особи, яка заподіла шкоду, зазначені питання мають вирішуватись господарським судом самостійно за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів справи, у тому числі матеріалів підрозділів ДАІ УМВС, які підлягають оцінці поряд з іншими доказами у справі за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Суд звертає увагу, що матеріали справи містять копії: протоколу про адміністративне правопорушення серія АВ2 №122920, з якого вбачається, зокрема, що водієм ОСОБА_4 було порушено п. 16.11 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ст.124 КУпАП; схеми місця ДТП з додатком; рапорту інспектору ВДПС з ОСП №2 ДПС ДАІ УМВС Семченка В.Г., а також пояснення гр. ОСОБА_4, в яких він визнає свою вину у вчиненні ДТП, зазначаючи про ненадання дороги іншому автомобілю, в результаті чого відбулося зіткнення.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним зі страховиком договором.

Згідно ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2, виного у вчиненні ДТП.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 вищевказаного Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За матеріалами справи судом встановлено, що станом на дату вчинення ДТП 20.02.2014 р. цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ТЗ VOLKSWAGEN POINTER реєстраційний номер НОМЕР_3, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу, застрахована страхувальником - Приватним підприємством «Медікал Клінік» у Публічному акціонерному товаристві «Кримська страхова компанія» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ №3641745 (надалі - Поліс), що підтверджується наявною у матеріалах справи інформацією з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ, з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 510,00 грн.; забезпечений ТЗ VOLKSWAGEN POINTER реєстраційний номер НОМЕР_3. На час вчинення ДТП, а саме 20.02.2014 р. вказаний Поліс був чинним.

З огляду на вищевикладене, у Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування», як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача 1 - Публічного акціонерного товариства «Кримська страхова компанія», як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2002 від 9 липня 2002р. кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.12 р. у справі №23/279).

Реалізуючи вказане право та з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача 1 - Публічного акціонерного товариства «Кримська страхова компанія» з заявою №15/04/8.04/201-14 від 05.06.2014 р. про страхове відшкодування та до відповідача 2 - Приватного підприємства «Медікал Клінік» з заявою вих.№15/04/8.04/018-14 від 05.06.2014 р. про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, копії яких наявні у матеріалах справи.

Разом з тим, доказів задоволення вимоги позивача про відшкодування шкоди на відповідну суму матеріали справи не містять, вказані заяви залишені відповідачами без відповіді та задоволення.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Нормою ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Суд звертає увагу на те, що позивачем виплачено страхове відшкодування у спірній сумі без урахування коефіцієнта фізичного зносу, оскільки умовами спеціальної частини Договору страхування знецінення транспортного засобу за період страхування не передбачене.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника на підставі вищезазначених рахунок-фактур не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором страхування, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить.

Крім того, виходячи з положень п. п. 7.38., 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) застрахованого позивачем транспортного засобу Toyota Camry реєстраційний номер НОМЕР_5, 2012 року виписку, приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди (19.07.2013 р.) строк експлуатації вказаного транспортного засобу не перевищував визначених п. 7.38 Методики строків (5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки).

Крім того, в позовній заяві позивач просить стягнути на його користь з відповідача 2 - Приватного підприємства «Медікал Клінік» 150 178,38 грн., тобто суму різниці між сумою страхового відшкодування, яка підлягає виплаті позивачу згідно з лімітом за Полісом АВ/3641745 в розмірі 50000,00 грн., та сумою виплаченого позивачем страхового відшкодування за Договором страхування - 200178,38 грн., оскільки сума, заявлена до стягнення з відповідача 1 в порядку регресу, є недостатньою для покриття понесених позивачем збитків.

Згідно ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Пунктом 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

В той же час, згідно з ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Частина 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України встановлює, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, у спірному випадку в силу приписів ст. 1172 Цивільного кодексу України саме відповідач 2 відповідає за шкоду заподіяну внаслідок ДТП, винуватцем якої визнано працівника відповідача 2.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що фактичні витрати позивача, понесені ним у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, становлять 200 178,38 грн. При цьому, ліміт відповідальності ПАТ «Кримська страхова компанія» за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, згідно з Полісом АВ 3641745, становить 50000,00 грн., а розмір франшизи - 510,00 грн..

Згідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

В силу ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Крім того, відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Згідно із даними Полісу та Договору страхування франшиза становить 510,00 грн. та 0,00 грн. відповідно. Разом з тим, розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач з відповідачів 1 та 2, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу транспортного засобу Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2, матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом за спірним страховим випадком, підлягає зменшенню на розмір франшизи, визначеної Полісом в сумі 510,00, а отже становить 199 668, 39 грн. (200 178,38 грн. - 510,00 грн.).

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо відшкодування в порядку регресу суми в розмірі 19968,39 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідачі 1 та 2 не виконали, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

Таким чином, з урахуванням наявності полісу АВ № 3641745 відповідача, договірних зобов'язань між винною у скоєнні ДТП особою та страховою компанією відповідача 1, а також перебування винної особи у скоєнні ДТП у трудових відносинах з відповідачем 2, відповідальними особами є саме ПАТ «Кримська страхова компанія» та ПП «Медікал Клінік», до яких правомірно заявлено позов.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування транспортного засобу АС №007519 від 24.05.2013 р. та Полісу АВ №3641745 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або їх окремих положень суду не надано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи частково підтверджується факт невиконання відповідачами 1 та 2 своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідачами суду не представлено, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачами не спростований, а тому вимога позивача про стягнення з відповідачів 1 та 2 страхового відшкодування в порядку регресу підлягає частковому задоволенню в сумі 199668,38 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 993, 1166, 1187, 1188 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Кримська страхова компанія» (вул. Фрунзе, 102, м. Київ, 04080, код 20693867) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» (вул. В. Кільцева, 56, с.Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинський р-н, Київська обл., 08131, код 35429675) страхове відшкодування в порядку регресу в сумі 50 000,00 грн. та 1218,00 витрат зі сплати судового збору.

3. Стягнути з Приватного підприємства «Медікал Клінік» (вул. Сафронова, 77, м.Севастополь, Автономна Республіка Крим, 99003) користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» (вул. В. Кільцева, 56, с.Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинський р-н, Київська обл., 08131, код 35429675) страхове відшкодування в порядку регресу у сумі 149 668,39 грн. та 2775,37 грн. витрат зі сплати судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 16 січня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон