РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015Справа №910/27573/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/27573/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Корса»;

до приватного підприємства «Бонвояж»;

про визнання недійсною додаткової угоди до договору та стягнення надмірно

сплачених коштів у сумі 62514,80 грн.

Представники сторін:

від позивача: Іржевська О.Ю., довіреність б/н від 08.09.2015р.;

від відповідача: Шилова К.В., довіреність б/н від 16.02.2015р.

обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Корса» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного підприємства «Бонвояж» (надалі - відповідач) про визнання недійсною додаткової угоди до договору та стягнення надмірно сплачених коштів у сумі 62514,80 грн. визнання окремих пунктів договору недійсними.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що Додаткову угоду № 4 від 01.03.2015р. до Договору про постачання теплової енергії за № ТЕ/13-14/4 від 23.09.2013р., укладену між ПП «Бонвояж» та ТОВ «Корса», слід визнати недійсною, оскільки дана Додаткова угода суперечить закону, у зв'язку із тим, що існують вимоги чинного законодавства, якими передбачено державне регулювання діяльності у сфері теплопостачання зокрема, державне регулювання тарифів на постачання теплової енергії. Проте, в оспорюваній Додатковій угоді відповідач визначив ціну на постачання теплової енергії з порушенням визначеного законодавством порядку та без урахування розпорядження Київської міської державної адміністрації № 32 від 20.01.2015р., яким було встановлено тарифи на виробництво теплової енергії. Також, позивач просить стягнути з відповідача кошти в сумі 62 514,80 грн., які були зайво нараховані відповідачем та сплачені позивачем за підвищеним тарифом на постачання теплової енергії згідно з умовами оспорюваної Додаткової угоди №4 від 01.03.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2015р. порушено провадження у справі № 910/27573/15 та призначено її розгляд на 12.11.2015р.

10.11.2015р. через канцелярію суду від відповідача надійшли витребувані судом докази та відзив на позовну заяву.

11.11.2015р. через канцелярію суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач фактично виправив описку, допущену в даті укладання Договору про постачання теплової енергії за № ТЕ/13-14/4.

Присутній у судовому засіданні 12.11.2015р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві.

Представники відповідача в засіданні суду позов не визнали, посилаючись на те, що на виконання умов оспорюваної додаткової угоди, відповідачем поставлено, а позивачем прийнято та оплачено теплову енергію в березні-квітні 2015 року за встановленою угодою ціною, що підтверджується актами здачі-приймання робіт №47 від 31.03.2015р. та № 62 від 30.04.2015р. Отже, укладаючи оскаржувану угоду, позивач не тільки бажав настання реальних наслідків, але й здійснив всі дії щодо виконання цієї угоди. Підписання додаткової угоди відбувалося добровільно, відповідало внутрішній волі учасників та було направлено на настання конкретних наслідків у вигляді збільшення вартості послуг за договором та продовження строку дії договору на нових умовах, а відтак підстави для визнання недійсною додаткової угоди № 4 від 01.03.2015р. відсутні, як і відсутні підстави для застосування наслідків недійсності додаткової угоди у вигляді реституції.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України, в засіданні суду була оголошена перерва до 17.12.2015р.

В судовому засіданні 17.12.2015р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував з посиланням на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву, та подав клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткового доказу.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23 вересня 2013 року між приватним підприємством «Бонвояж» (за договором - енергопостачальна організація) та товариством з обмеженою відповідальністю «Корса» (за договором - абонент) було укладено Договір на постачання теплової енергії №ТЕ/13-14/4 (надалі по тексту - договір), за змістом п. 1.1 якого енергопостачальна організація бере на себе зобов'язання поставити абонентові теплову енергію у гарячій воді в потрібних йому обсягах в будівлю за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17-21, а абонент зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) та в терміни, передбачені цим договором. Теплова енергія постачається на підставі Ліцензії на виробництво теплової енергії (серія АГ № 596094), Ліцензії на транспортування теплової енергії магістральними та місцевими трубопроводами.

Згідно з п. 2.1 договору, теплова енергія постачається абонентові в обсягах, визначених додатком № 1 до цього договору та температурним графіком у вигляді гарячої води.

Відповідно до п. 3.2.2 договору, абонент зобов'язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Пунктом 6.2 договору визначено, що оплата за теплову енергію проводиться у безготівковому порядку з поточного рахунку абонента на поточний рахунок енергопостачальної організації на умовах 100% оплати заявлених місячних обсягів, вказаних у додатку №1 до цього договору не пізніше 15 числа місяця, який передує місяцю поставки. У випадку отримання обсягу теплової енергії вище заявленого, доплата різниці проводиться у термін, що не перевищує 7 днів з моменту проведення звірки показників лічильників кількості спожитої теплової енергії. У випадку, якщо фактичне споживання теплової енергії менше запланованих, то сума різниці в оплаті підлягає заліку в рахунок наступних платежів.

За змістом п. 9.1 договору, в редакції додаткової угоди №1 від 20.10.2014 року, цей договір укладений на опалювальний період 2013-2015 років.

Відповідно до умов п. 6.1. договору, вартість теплової енергії, що відпускається абоненту енергопостачальною організацією, становить: 799,98 грн. за 1 Гкал, крім того ПДВ 160,00 грн.; разом 1 Гкал теплової енергії становить 959,98грн. Ціна на теплову енергію, що визначається на день підписання договору, є динамічною та може змінюватись.

У випадку зміни ціни на чинники, які утворюють ціну теплової енергії чи порядку розрахунків, відповідно змінюються тарифи на постачання теплової енергії з моменту вводу в дію таких цін. Такі зміни є обов'язковими для сторін за даним договором.

При цьому, визначений у договорі тариф на теплову енергію був визначений розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.02.2013р. за №162.

Пунктом 9.6 договору встановлено, що зміни до договору вносяться шляхом укладання додаткової угоди. Додаткова угода складається стороною, яка бажає внести зміни до Договору у двох екземплярах та направляється іншій стороні рекомендованим листом. Сторона, яка отримала зазначену Додаткову угоду має підписати її та повернути 1 екземпляр рекомендованим листом іншій стороні не пізніше ніж через 10 днів з моменту отримання. У разі не підписання угоди у зазначений строк, Договір вважається припинений з першого числа місяця, наступного за місяцем відправки пропозиції про укладення Додаткової угоди.

Додатковою угодою №2 від 19.12.2014р. до договору сторонами встановлено, що з 01.01.2015р. вартість теплової енергії, що відпускається абоненту енергопостачальною організацією, становить 1207,71 грн. за 1 Гкал, крім того ПДВ 240,34 грн.; разом 1 Гкал теплової енергії становить 1 442,05 грн.

Проте, в подальшому, Додатковою угодою №3 від 26.12.2014р. до договору сторони встановили, що з 01.01.2015р. вартість теплової енергії, яка відпускається абоненту Енергопостачальною організацією становить 1243,71 грн. за 1 Гкал, крім того ПДВ 248,74 грн.; разом 1 Гкал теплової енергії становить 1 492,45 грн. Даний тариф на теплову енергію відповідачу встановлено розпорядженням виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.01.2015р. № 32.

Додатковою угодою №4 від 01.03.2015р. до договору сторони встановили, що з 01.03.2015р. вартість теплової енергії, що відпускається абоненту енергопостачальною організацією становить 1723,72грн. за 1 Гкал, крім того ПДВ 334,74 грн.; разом 1 Гкал теплової енергії становить 2 068,46 грн.

Як встановлено судом під час розгляду справи та не заперечувалось представниками сторін, на виконання умов договору, відповідачем у період з листопада 2013 року по квітень 2015 року були надані послуги на загальну суму 1171231,73 грн., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг): № ОУ-0000118 від 30.11.2014, № ОУ-0000136 від 31.12.2014, № ОУ-0000010 від 01.01.2015, № ОУ-000001 від 31.01.2015, № ОУ-0000028 від 28.02.2015, № ОУ-0000047 від 31.03.2015, № ОУ-0000062 від 30.04.2015, підписаними сторонами у вказаний період та відомостями обліку споживання теплової енергії. Позивач надані послуги за вказаними актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) оплатив у повному обсязі.

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсною Додаткової угоди № 4 від 01.03.2015р. до Договору про постачання теплової енергії за № ТЕ/13-14/4 від 23.09.2013р., укладеної між ПП «Бонвояж» та ТОВ «Корса», оскільки на момент підписання оскаржуваної додаткової угоди Київською державною адміністрацією, як органом місцевого самоврядування, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, був встановлений тариф на теплову енергію у розмірі 1492,45 грн. з ПДВ за 1 Гкал., а відтак зазначена додаткова угода не відповідає вимогам закону.

Крім того, позивач в обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що Додаткову угоду №4 від 01.03.2015р. було укладено під впливом погроз відповідача щодо відключення теплопостачання, що підтверджується листом ПП «Бонвояж» від 17.03.2015р.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р., відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Аналогічну позицію наведено у п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р..

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 627 Цивільного кодекс України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змістом вказаних норм вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, а його умови є обов'язковими до виконання.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з умов укладеного між сторонами Договору про постачання теплової енергії за № ТЕ/13-14/4 від 23.09.2013р. та додаткових угод до нього, відносини, які виникли між позивачем та відповідачем, пов'язані з виконанням договору про надання послуг з теплопостачання.

У відповідності до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі-енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частиною 6 статті 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Відповідно до п. 2 ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Згідно ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.

Органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

Норми статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, а згідно ст. 11 вказаного Закону, виконавчими органами рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 20.01.2015р. №32 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії, постачання теплової енергії приватному підприємству "Бонвояж" встановлено тариф на теплову енергію ПП «Бонвояж» для інших споживачів (крім населення) у розмірі 1492,45 грн. з урахуванням ПДВ.

Наступні зміни до тарифів на теплову енергію приватному підприємству "Бонвояж" відбулися на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.07.2015р. № 678 "Про внесення змін до тарифів на теплову енергію, тарифів на виробництво теплової енергії, тарифів на транспортування теплової енергії та тарифів на постачання теплової енергії Приватному підприємству "Бонвояж", згідно якого встановлено тариф на теплову енергію ПП «Бонвояж» для інших споживачів (крім населення) у розмірі 1692,42 грн. з урахуванням ПДВ

Водночас, відповідно до пункту 2 ст. 15, ст. 20 Закону України "Про теплопостачання", основним завданням державного регулювання діяльності у сфері теплопостачання є, зокрема, регулювання тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії з урахуванням змін цін на енергоносії та інших витрат.

Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює регулювання у сфері комунальних послуг.

Тарифи повинні враховувати собівартість теплової енергії і забезпечувати рентабельність суб'єкта господарювання. Встановлення тарифів нижче розміру економічно обгрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається (ст. 20 зазначеного Закону).

Таким чином, з аналізу зазначених вище норм чинного законодавства, яке регулює визначення вартості житлово-комунальних послуг з теплопостачання, вбачається, що органи місцевого самоврядування, у даному випадку Київська міська державна адміністрація, наділені повноваженнями у встановленні тарифів на житлово-комунальні послуги, проте в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

При цьому, законодавчі акти не містять заборони щодо встановлення, при укладанні договору з виробником житлово-комунальних послуг, тарифів на ці послуги в більшому розмірі, ніж визначено в рішенні органу місцевого самоврядування, з урахуванням рентабельності суб'єкта господарювання, який ці послуги надає.

Крім того, судом встановлено отримання позивачем послуг з теплопостачання за спірною додатковою угодою шляхом підписання відповідних актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) без будь-яких зауважень, а також оплати наданих послуг у повному обсязі.

Отже, укладаючи спірну угоду, позивач не тільки бажав настання реальних наслідків, але й здійснив всі дії щодо виконання цієї угоди та повного її схвалення.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 632 Цивільного кодексу України, зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Крім того, суд критично оцінює твердження позивача, що він змушений був укласти спірну додаткову угодою, оскільки відповідач своїм листом повідомив про можливість відключення теплопостачання, на підтвердження чого до матеріалів справи надано лист б/н і б/д, отриманий позивачем 17.03.2015р.

Як вбачається з тексту зазначеного листа, останній адресований декільком юридичним особам і в ньому повідомляється лише про можливість обмеження теплопостачання, а не його відключення, та пропонується вирішити спірні питання шляхом відповідних переговорів.

При цьому, позивачем не надано до матеріалів справи жодних доказів, які свідчили б про вжиття останнім заходів для врегулювання спірних питань з відповідачем, зокрема шляхом направлення або вручення спірної Додаткової угоди № 4 від 01.03.2015р. до Договору про постачання теплової енергії за № ТЕ/13-14/4 від 23.09.2013р. в іншій редакції, ніж була запропонована відповідачем, та можливістю вирішення даного спору в порядку переддоговірного спору в судовому порядку.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, у даному випадку, обов'язок доведення порушення прав та необхідність їх захисту в судовому порядку покладається законом на позивача.

Таким чином, судом не встановлено невідповідності умов Додаткової угоди № 4 від 01.03.2015р., укладеної між відповідачем та позивачем, вимогам чинного законодавства, відтак позовні вимоги в частині визнання недійсною Додаткової угоди № 4 від 01.03.2015р. до Договору про постачання теплової енергії за № ТЕ/13-14/4 від 23.09.2013р. задоволенню не підлягають.

Оскільки позовна вимога про стягнення з відповідача 62 514,80 грн. надмірно сплачених коштів є похідною від вимоги про визнанню недійсною Додаткової угоди № 4 від 01.03.2015р., тому остання також задоволенню не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір підлягає віднесенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 28.12.2015р. Суддя А.І. Привалов А.І. Привалов