КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2015 р. Справа№ 910/14268/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Шаптали Є.Ю.

представники сторін:

Від позивача: Третяк А.М.;

Від відповідача: Литвиненко М.В., Литвиненко Я.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС - Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 по справі № 910/14268/15 (суддя: Цюкало Ю.В. )

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КАН"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС - Інвест"

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 у справі № 910/14268/15 частково задоволено позовні вимоги ТОВ «КАН» до ТОВ «АВС-Інвест», а саме: присуджено до стягнення з ТОВ «АВС-Інвест» на користь ТОВ «КАН» 19 852,37 грн. (дев'ятнадцять тисяч вісімсот п'ятдесят дві гривні 37 копійок) основного боргу, 6 552,58 грн. (шість тисяч п'ятсот п'ятдесят дві гривні 58 копійок) втрат від інфляції, 194,17 (сто дев'яносто чотири гривні 17 копійок) 3% річних та 1 826,78 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять шість гривень 78 копійок) судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог мотивовано тим, що позивачем було поставлено відповідачу товар за видатковою накладною № 000053423 від 30.01.2015 року на суму 19 852,37 грн., строк оплати поставленого товару настав, проте, відповідачем оплата товару здійснена не була. Крім того, місцевим господарським судом, за результатом здійсненого перерахунку, стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних з посиланням на ст. 625 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 у справі № 910/14268/15, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить наведене рішення - скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом не було з'ясовано у повному обсязі обставини справи, зокрема щодо сплати коштів відповідачем позивачу в сумі 19 881,48 грн. згідно виставленого рахунку - фактури № від 26.01.2015, а також те, що судом необґрунтовано в оскаржуваному рішенні зазначено, що клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 910/14268/15 до вирішення іншої пов'язаної справи № 910/16371/15-г не доводить неможливість розгляду даної справи. Зокрема, апелянт вказував на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2015 по справі № 910/16371/15 за позовом ТОВ «КАН» до ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» зобов'язано останнього виконати платіжне доручення № 213 від 29.01.2015 на суму 19 881,48 грн.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС - Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 по справі № 910/14268/15, яка надійшла повторно до суду апеляційної інстанції, передано для розгляду головуючому судді Станіку С.Р., а розпорядженням від 16.10.2015 сформовано наступний склад колегії суддів для розгляду справи: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.10.2015 поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС - Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 по справі № 910/14268/15 прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 18.11.2015.

Представник апелянта в судовому засіданні 18.11.2015 доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 у справі № 910/14268/15 - скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 18.11.2015 представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки останнє винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції і підтверджується наявними матеріалами справи, згідно з видатковою накладною № 000053423 від 30.01.2015 на суму 19 852,37 грн., ТОВ "КАН" (постачальник) було поставлено, а ТОВ "АВС-Інвест" (покупець) було прийнято в особі директора Падалка О.В за довіреністю № 33 від 29.01.2015 товар загалом на суму 19 852,37 грн.

Крім того, позивачем було сформовано до оплати відповідачу рахунок - фактуру № від 26.01.2015 на суму 19 852,37 грн.

Позивач у позові наголошував на тому, що відповідачем не оплачено поставлений товар відповідно до видаткової накладної № 000053423 від 30.01.2015, у зв'язку із чим останній зобов'язаний сплатити 19 852,37 грн. основного боргу, 6552,58 грн. інфляційних втрат, 197,44 грн. 3% річних.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі статті 640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина 2 статті 640 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що між сторонами у спрощений спосіб в порядку статті 181 Господарського кодексу України було укладено договір поставки, за умовами якого позивач поставив, а відповідач прийняв товар за видатковою накладною № 000053423 від 30.01.2015 на суму 19 852,37 грн.

За ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 Цивільного кодексу України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з п. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сказано, що при підписанні покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується (постанова Вищого господарського суду України від 28.02.2012 року № 5002-8/481-2011).

При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (постанова Вищого господарського суду України від 21.04.2011 року № 9/252-10).

З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджується, що позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар за видатковою накладною № 000053423 від 30.01.2015 року на суму 19 852,37 грн., у зв'язку з чим у відповідача виник обов'язок по його оплаті у строк, визначений ст. 692 Цивільного кодексу України, тобто з моменту його отримання. Іншого строку оплати товару на суму 19 852,37 грн. між сторонами в установленому порядку узгоджено не було. При цьому місцевим господарським судом обгрунтовано відхилено посилання позивача про те, що обов'язок відповідача з оплати поставленого товару виник саме 28.01.2015, оскільки вказаний довод спростовується наявними матеріалами справи.

Проте, відповідачем не було здійснено оплату отриманого товару на суму 19 852,37 грн. у строк з моменту його отримання, у звґязку з чим у відповідача перед позивачем наявна непогашена заборгованість в сумі 19 852,37 грн., зі сплати якої відповідачем допущено прострочення виконання.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем було порушено положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріалами справі підтверджується наявність у відповідача непогашеної заборгованості перед позивачем в сумі 19 852,37 грн., а тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 19 852,37 грн.. за поставлений, але не оплачений товар - є законною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим місцевим господарським судом обгрунтовано присуджено до стягнення вказану суму боргу.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Згідно п. 1.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" попереднє, до подання позову до господарського суду, звернення кредитора до боржника з вимогою про сплату сум пені, інфляційних нарахувань та процентів річних не передбачено законом і тому не є обов'язковим. Отже, неподання позивачем (кредитором) доказів такого звернення не тягне за собою відмови в задоволенні відповідних позовних вимог.

З огляду на викладене, враховуючи те, що у відповідача перед позивачем наявна непогашена заборгованість в сумі 19 852,37 грн., зі сплати якої відповідачем допущено прострочення, що згідно вимог ст. ст.. 611, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України, є підставами для застосування до відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання у вигляді 3% річних та інфляційних втрат, су апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача 194,17 грн. 3% річних та 6 552,58 грн. інфляційних втрат за період з 31.01.2015 по 29.05.2015, розрахунок яких (здійснений місцевим господарським судом) перевірено судом апеляційної інстанції щодо сум, строків і ставок нарахувань і з яким суд апеляційної інстанції погоджується.

Довод апелянта про те, що місцевим господарським судом не було з'ясовано у повному обсязі обставини справи, зокрема щодо сплати коштів відповідачем позивачу в сумі 19 881,48 грн. згідно виставленого рахунку - фактури № від 26.01.2015, а також те, що судом необґрунтовано в оскаржуваному рішенні зазначено, що клопотання про зупинення провадження у справі № 910/14268/15 до вирішення іншої пов'язаної справи № 910/16371/15-г не доводить неможливість розгляду даної справи - судом апеляційної інстанції відхиляються як необґрунтовані, з огляду на те, що обов'язок відповідача по оплаті отриманого товару вважатиметься виконаним саме з моменту отримання позивачем на свій рахунок коштів в сумі 19 852,37 грн., а не з моменту надання відповідачем обслуговуючому банку платіжного доручення про перерахування коштів, яке у даному випадку виконано не було. Таким чином, місцевим господарським судом обгрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі № 910/14268/15 до вирішення іншої пов'язаної справи № 910/16371/15-г у зв'язку з відсутністю обумовлених статтею 79 Господарського процесуального кодексу України підстав для зупинення провадження у справі.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що дійсно, рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2015 по справі № 910/16371/15 за позовом ТОВ «КАН» до ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» зобов'язано останнього виконати платіжне доручення № 213 від 29.01.2015 на суму 19 881,48 грн., проте, правовідносини щодо виконання обслуговуючим банком відповідача платіжного доручення виникли саме між відповідачем та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» на підставі укладеного між ними договору банківського рахунку і жодним чином не впливають на правовідносини між позивачем та відповідачем, які виникли на підставі поставки позивачем товару на суму 19 852,37 грн., обов'язок по оплаті якого відповідачем не виконано. При цьому, правовідносини ТОВ «КАН» та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» - жодним чином не впливають на наявність у відповідача обов'язку оплатити отриманий товар на суму 19 852,37 грн. та його невиконання перед позивачем у встановлений законом строк.

Враховуючи наведене, у суду апеляційної інстанції згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України відсутні підстави для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процессуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС - Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 по справі № 910/14268/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 по справі № 910/14268/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/14268/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Є.Ю. Шаптала