ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.12.2015 Справа № 907/1177/15

За позовом Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України, м. Ужгород

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, с. Оноківці Ужгородського району

про визнання недійсним договору № 146 від 17.07.2013 про надання послуг щодо сторожування.

Суддя господарського суду - В.В.Мокану

представники:

Позивача - Ясевич М.М., довіреність від 28.09.2015

Відповідача - ОСОБА_3, довіреність від 26.11.2015

СУТЬ СПОРУ: Закарпатською митницею Державної фіскальної служби України, м. Ужгород заявлено позов до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, с. Оноківці Ужгородського району про визнання недійсним договору № 146 від 17.07.2013 про надання послуг щодо сторожування.

В обґрунтування позовних вимог Закарпатська митниця Державної фіскальної служби України як правонаступниця Чопської митниці Міністерства доходів і зборів України посилається на положення ст. 227 Цивільного кодексу України, ст. 9 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності", Закон України „Про охоронну діяльність" та стверджує, що у фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 відсутня ліцензія на здійснення охоронної діяльності, що є підставою для визнання недійсним укладеного з нею договору № 146 від 17.07.2013 року про надання послуг щодо сторожування.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, наведених у поданому суду відзиві. Аналізуючи нормативну регламентацію охоронної діяльності як спеціального виду господарської діяльності, стверджує, що надання послуг сторожування не є тотожним охоронним послугам з огляду на відмінності у професійних обов'язках суб'єктів, що їх надають. Наголошує, що сторож - це особа, яка здійснює охорону об'єкту від протиправних посягань і надзвичайних обставин; при виникненні будь - якої небезпеки сторож повинен відповідно до своєї інструкції викликати профільну службу: поліцію, МНС, „Швидку допомогу" і т.д. У визначених договором зобов'язаннях відповідача з надання послуг щодо сторожування території і складських приміщень не вбачає таких, які слід відносити до охоронних послуг. Звертає увагу на факт закінчення терміну дії оспорюваного договору та неможливість повернення одержаних послуг в регресному порядку. Вважає непорушеним право позивача, який отримав в повному обсязі послуги за договором, дія якого закінчилась.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив:

продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 29.12.2015 року у справі № 907/1177/15

Між Чопською митницею Міністерства доходів і зборів України (правонаступником якої є позивач) як замовником та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 як виконавцем 17.07.2013 року укладено договір № 146 про надання послуг щодо сторожування (КВЕД 80.10.12).

За умовами договору замовник доручив, а виконавець прийняв на себе обов'язки з надання послуг щодо сторожування території та складських приміщень МП „Дяково", Виноградівський район, с. Неветлефолу, вул. Заставська б/н, території та складських приміщень промислової бази митниці м. Чоп, вул. Латорицька, 12 (п. 1.1 договору). Перелік обов'язків виконавця конкретизовано у пунктах 4.1.1 - 4.1.7 договору, якими передбачено забезпечення охорони об'єктів від протиправних посягань (проникнення сторонніх осіб) і надзвичайних обставин, пов'язаних з технічною та пожежною безпекою, у разі виникнення яких виконавець зобов'язався негайно вжити заходів по присіканню протиправних дій, затриманню порушників, ліквідації пожежі з одночасним повідомленням органів внутрішніх справ, пожежної частини та уповноваженої особи замовника.

Договір укладено на період з 17.07.2013 року до 31.12.2013 року. За інформацією представників сторін умови договору сторонами виконано, послуги надано у повному обсязі.

Оцінюючи послуги за вказаним договором як охоронну діяльність, для здійснення якої відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та Закону України „Про охоронну діяльність" потрібна наявність ліцензії, позивач просить визнати спірний договір недійсним на підставі ст. 227 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Необхідність ліцензії передбачалась, зокрема, для здійснення деяких видів господарської діяльності, зазначених у статті 9 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності", який діяв на час укладення спірного договору. До такої діяльності зазначеним Законом було віднесено в тому числі охоронну діяльність.

Згідно ст. 1 Закону України „Про охоронну діяльність" охорона майна - діяльність з організації та практичного здійснення заходів охорони, спрямованих на забезпечення недоторканності, цілісності визначених власником і належних йому будівель, споруд, територій, акваторій, транспортних засобів, валютних цінностей, цінних паперів та іншого рухомого і нерухомого майна, з метою запобігання та/або недопущення чи припинення протиправних дій щодо нього, для збереження його фізичного стану, припинення несанкціонованого власником доступу до нього та забезпечення здійснення власником цього майна всіх належних йому повноважень стосовно нього.

З аналізу зазначеного спеціального закону слідує, що охоронець - це фахівець відповідної кваліфікації, що виконує охорону об'єкта, засобів, особи. Здійснення охоронної діяльності потребує підтвердження професійних навичок; охорона може бути простою і воєнізованою, охоронець має право на використання насильства і зброї при певних обставинах.

За твердженням відповідача на відміну від професійних обов'язків охоронця, який повинен активно протистояти небезпеці, застосовуючи при необхідності насильство і зброю, до обов'язків сторожа згідно спірного договору належить

продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 29.12.2015 року у справі № 907/1177/15

спостерігання за цілісністю об'єкта, вжиття заходів для своєчасного присікання протиправних дій, в тому числі шляхом оповіщення відповідних служб про виявлені порушення.

Дослідженням відмінностей між охоронними послугами та послугами сторожування встановлено наступне.

Відповідно до Державного класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.07.2010 року № 327, професія охоронців як працівників захисних та охоронних служб відноситься до підкласу 5169 розділу 5 „працівники сфери торгівлі та послуг". До цього розділу належать професії, що передбачають знання, необхідні для надання послуг, в тому числі пов'язаних, зокрема, з охороною. Професія „сторожі" віднесена до підкласу 9152 розділу 9 „найпростіші професії", який охоплює роботи, пов'язані, зокрема, з збереженням та охороною майна.

Згідно Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 11.10.2010 № 457, який містить класифікацію видів діяльності, послуги сторожування передбачені під окремим кодом 80.10.12, що вказує на відмінність цього виду діяльності від діяльності охоронної.

З положень Національного Класифікатора „Єдиний закупівельний словник" (ЄЗС), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 04.04.2007 року № 76, який призначений для стандартизації опису у договорах (контрактах) предмету державних закупівель, вбачається, що послуги зі сторожування виділено під окремим кодом 74613000-9, що також свідчить про відмінності досліджуваних видів послуг.

Аналіз положень Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та Закону України „Про охоронну діяльність" показує, що норм, які б регламентували здійснення господарської діяльності у сфері „послуги щодо сторожування" згадані Закони не містять, водночас, в них відсутні посилання на будь - які класифікаційні угрупування видів господарської діяльності.

З наведеного слідує, що послуги сторожування та охорони є різними економічними та правовими категоріями, регламентація яких визначена різними нормативно - правовими актами, тому відсутні правові підстави для врахування факту наявності чи відсутності ліцензії на провадження охоронної діяльності при укладанні договорів про надання послуг сторожування.

Водночас, дослідження змісту оспорюваного договору показує, що в ньому відсутні положення, які б свідчили про надання послуг охорони у розумінні вищевказаних Законів України.

Отже, надання послуг сторожування за спірним договором не потребувало наявності у відповідача ліцензії на охоронну діяльність, підстави для застосування до правовідносин сторін за спірним договором ст. 227 Цивільного кодексу України відсутні.

Крім того, позивачем всупереч ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факт порушення його прав укладенням спірного договору, термін дії якого закінчився, зобов'язання за яким виконані сторонами і повернути спожиті послуги неможливо.

За таких обставин у задоволенні позову належить відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 29.12.2015 року у справі № 907/1177/15

Керуючись ст. ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд вирішив:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати по сплаті судового збору віднести на позивача.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 04.01.2016 року.

Суддя Мокану В.В.