КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2015 р. Справа№ 910/216/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Зубець Л.П.

Іоннікової І.А.

при секретарі Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року по справі №910/216/15-г (головуючий суддя - Балац С.В.) повний текст якого складено 16.11.15року.

за позовом Приватного акціонерного товариства "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ"

до: Публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: "ІНТЕРНЕШНЛ ЕЙР ТРАНСПОРТ АСОСІЕЙШН"

про: розірвання договору та стягнення 112.406 981,00 грн., 150.531,00 євро, 1.619.130,00 російських рублів, 2.892.340,00 дол. США.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" до публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" про розірвання договору та стягнення 112.406 981,00 грн., 150.531,00 євро, 1.619.130,00 російських рублів, 2.892.340,00 дол. США.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 02.06.2005 між сторонами укладено договір на розрахунково-касове обслуговування № 0213/FA-05, відповідно до якого відповідач відкрив позивачу рахунки у національній валюті, в євро, в російських рублях та у доларах США. Відповідачем за дорученнями позивача було здійснено ряд операцій, проте значна кількість платежів залишаються не проведеними відповідачем. Спроби позивача отримати обґрунтовані пояснення відповідача щодо невиконання наданих позивачем платіжних доручень залишились без відповіді. Вказана бездіяльність відповідача завдає позивачу значної шкоди та є істотним порушенням умов договору, який у зв'язку з цим підлягає розірванню. Внаслідок таких дій позивач позбавлений можливості користуватись належними йому коштами, що знаходяться на рахунках у відповідача.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.02.2015 у справі № 910/216/15-г, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015, позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.08.2015 вказані вище судові акти скасовано, а дану справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 09.09.2015 замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача представництво "ІНТЕРНЕШНЛ ЕЙР ТРАНСПОРТ АСОСІЕЙШН" на "ІНТЕРНЕШНЛ ЕЙР ТРАНСПОРТ АСОСІЕЙШН".

Крім того судом першої інстанції відповідно до приписів ст. 22 ГПК України, було прийнято заяву позивача про змінену позовних вимоги на:

- розірвати укладений між приватним акціонерним товариством "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" та публічним акціонерним товариством "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" договір на розрахунково-касове обслуговування від 02.06.2005 № 0213/FA-05, з наступними змінами та доповненнями.

- розірвати укладений між приватним акціонерним товариством "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" та публічним акціонерним товариством "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" договір на розрахунково-касове обслуговування від 19.11.2010 № 021-10/АНВ, з наступними змінами та доповненнями.

- зобов'язати публічне акціонерне товариство "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" закрити усі поточні рахунки приватного акціонерного товариства "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ", відкриті в публічному акціонерному товаристві "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ", у тому числі, але не виключно згідно наведеного в заяві переліку

- зобов'язати публічне акціонерне товариство "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" надати приватному акціонерному товариству "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" у вигляді письмової довідки всю наявну у Банку інформацію про незавершені розрахунки приватного акціонерного товариства "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" та обсяги купленої, обміняної та перерахованої іноземної валюти за зовнішньоекономічними договорами приватного акціонерного товариства "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ", що обслуговуються в публічному акціонерному товаристві "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ".

- стягнути з Банку на користь приватного акціонерного товариства "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" залишок коштів на рахунках "МАУ", відкритих у Банку, що станом на 03.02.2015 року складає 179.957.973,44 грн., 3.567,94 дол. США, 753,06 євро та 1.411.973,24 російських рублів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.15р. у справі №910/216/15-г позовні вимоги задоволено частково.

Розірвано укладений між Приватним акціонерним товариством "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" та Публічним акціонерним товариством "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" договір на розрахунково-касове обслуговування від 02.06.2005 № 0213/FA-05

Розірвано укладений між Приватним акціонерним товариством "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" та Публічним акціонерним товариством "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" договір на розрахунково-касове обслуговування від 19.11.2010 № 021-10/АНВ.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" надати Приватному акціонерному товариству "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" у вигляді письмової довідки всю наявну у Публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" інформацію про незавершені розрахунки Приватного акціонерного товариства "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" та обсяги купленої, обміняної та перерахованої іноземної валюти за зовнішньоекономічними договорами Приватного акціонерного товариства "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ", що обслуговуються в Публічному акціонерному товаристві "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ".

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" на користь Приватного акціонерного товариства "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" 3.654,00грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року в частині зарахування зустрічних вимог шляхом виключення із мотивувальної частини рішення абзацу на сторінці 10 наступного змісту: "При цьому суд приймає до уваги і той факт, що листом від 17.09.2015 № 2, що був надісланий Банку 17.09.2015, позивач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог до Банку про повернення залишків коштів на рахунках у розмірі 194 млн. грн., що на дату зарахування за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 8.889.866,88 дол. США, в рахунок погашення тіла кредиту за договором відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005 у розмірі 8.889.866,88 дол. США. Таким чином, відповідно до положень статті 601 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 203 Господарського кодексу України, зобов'язання Банку з повернення МАУ 194 млн. грн. залишків коштів на рахунках у Банку та зобов'язання МАУ з повернення Банку основного боргу (тіла кредиту) за договором відновлювальної кредитної лінії від 23.12.2005 № 598v-01-05 у розмірі 8.889.866,88 доларів США є припиненими."

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями визначено склад суду для розгляду справи №910/216/15-г, головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

На підставі апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ", згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 07.12.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 19.01.16р.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р., у зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючого судді: Тищенко О.В., Зубець Л.П, Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 19.01.16р. справу №910/216/15-г прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючий суддя Тищенко О.В., судді Іоннікова І.А., Зубець Л.П.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2015 року у справі № 910/216/15-г змінити в частині висновку суду про зарахування зустрічних вимог між ПРАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» шляхом виключення із мотивувальної частини рішення господарського.

Представник позивача та третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просили суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом 02.06.2005 між Спільним закритим акціонерним товариством "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ", яке перейменовано в приватне акціонерне товариство "АВІАКОМПАНІЯ "МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ" (далі - МАУ, Клієнт, позивач), та товариством з обмеженою відповідальністю "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" (далі - Банк, відповідач), укладено договір № 0213/FA-05 на розрахунково-касове обслуговування (далі - Договір РКО-1), до якого в подальшому вносились численні зміни та доповнення.

Згідно пункту 1.1 Договору РКО-1 Банк відкриває Клієнту поточний рахунок у національній валюті № 3980 і поточний рахунок в іноземній валюті (в доларах США) № 3840 та зобов'язується здійснювати їх розрахунково-касове обслуговування, а Клієнт зобов'язується оплачувати послуги Банку згідно Тарифів Банку в порядку і на умовах, визначених Договором РКО-1.

Додатковою угодою від 02.04.2007 до Договору РКО-1 сторони погодили, що Банк відкриває Клієнту поточний рахунок в іноземній валюті (російських рублях) № 9301 та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування на умовах, передбачених Договором РКО-1.

Крім того на підставі Договору РКО-1 Банк відкрив Клієнту поточний рахунок № 3978 в євро.

19.11.2010 позивач та відповідач уклали договір № 021-10/АНВ на розрахунково-касове обслуговування (далі - Договір РКО-2).

Відповідно до пункту 1.1 Договору РКО-2 Банк відкриває Клієнту поточний рахунок у національній валюті № 3980 і (або) поточний (поточні) рахунок (и) в іноземній валюті: № 3840 (в доларах США), № 3978 (в Євро), № 3826 (в фунтах стерлінгах), № 3756 (в швейцарських франках), № 9301 (в російських рублях) та зобов'язується здійснювати їх розрахунково-касове обслуговування, а Клієнт зобов'язується оплачувати послуги Банку відповідно до Тарифів Банку на розрахунково-касове обслуговування рахунків в порядку і на умовах, визначених Договором РКО-2.

Згідно з пунктом 1.1 додаткової угоди від 26.09.2013 до Договору РКО-2 Банк відкриває Клієнту поточний рахунок в іноземній валюті (в польських злотих) № 9301.

Пунктом 1.1 додаткової угоди від 18.09.2014 до Договору РКО-2 визначено, що Банк відкриває Клієнту поточний рахунок в національній валюті № 9301.

Отже, між МАУ та Банком укладено два договори на розрахунково-касове обслуговування (Договір РКО-1 та Договір РКО-2), які наразі є чинними та жоден з яких не містить положень, що укладений на заміну іншого.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно зі статтею 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судовою колегією встановлено, що за своєю правовою природою укладені між сторонами договори є договорами банківського рахунку, таким чином, відповідно статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами були укладені договори на розрахунково-касове обслуговування : № 0213/FA-05 від 02.06.2005 та 021-10/АНВ від 19.11.2010 (з відповідними додатковими угодами).

Згідно зі ст.1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку. Банки та їх клієнти мають право обумовлювати в договорах інші, ніж встановлені в цьому пункті, строки переказу готівки.

Відповідно до ч.3 ст.1068 Цивільного кодексу України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 2.1 Договору РКО-1, пункту 2.1 Договору РКО-2 Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунків в операційний день Банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами.

Банк зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунків та виконувати за дорученням Клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами (підпункт 3.3.2 пункту 3.3 Договору РКО-1, підпункт 3.3.2 пункту 3.3 Договору РКО-2).

Так, відповідно до підпункту 3.3.3 пункту 3.3 Договору РКО-1, підпункту 3.3.3 пункту 3.3 Договору РКО-2 Банк зобов'язується здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунків позивача у визначений час з 9-00 год. до 15-00 год., крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів.

Пунктом 2.4 Договору РКО-1 та пунктом 2.4 Договору РКО-2 умови та порядок роботи за системою "КЛІЄНТ-БАНК" регламентуються окремим договором.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, окремим договором, що визначає умови та порядок обслуговування усіх (незалежно від часу та підстав відкриття) рахунків позивача у Банку за системою "КЛІЄНТ-БАНК" є додаткова угода від 23.06.2005 до Договору РКО-1.

Додатковою угодою від 23.06.2005 до Договору РКО-1 сторони погодили, що Банк обслуговуватиме позивача за системою електронних платежів "КЛІЄНТ-БАНК" у визначений час: з 9-00 год. до 17-00 год., крім суботи, неділі та святкових днів.

У відповідності до п. 5.2 додаткової угоди від 23.06.2005 до Договору РКО-1 розрахункові документи, прийняті Банком від позивача за системою "КЛІЄНТ-БАНК" в операційний день з 09-00 год. до 17-00 год., виконуються Банком того ж дня. Документи, прийняті Банком після 17-00 год. відмічаються як "вечірня пошта" та виконуються наступного дня.

Отже, з огляду на вказані вище положення Договору РКО-1, Договору РКО-2, Банк зобов'язаний виконувати розрахункові документи позивача не пізніше наступного операційного дня після їх отримання.

За ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.02.2015 у справі № 910/1085/15-г, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 встановлено, що протягом грудня 2014 відповідач, не надаючи жодних пояснень, всупереч положенням закону та Договору РКО-1, не виконав низку платіжних доручень позивача, що є істотним порушенням Договору РКО-1.

Так, судом встановлено, що за період з 19 по 29 грудня 2014 позивач ініціював понад 50 (п'ятдесят) платежів в національній валюті на загальну суму близько 22 (двадцяти двох) мільйонів гривень, серед яких, зокрема, 18.725.562,25 грн. мали бути переказані Банком Державному підприємству "МІЖНАРОДНИЙ АЕРОПОРТ "БОРИСПІЛЬ" (контрагенту Позивача) на підставі платіжних доручень Позивача від 19.12.2014 №№ 8600, 8605, 8606, 8607, 8608, 8609, 8610, 8611, 8612. Також протягом грудня 2014 Позивач з використанням системи електронних платежів "КЛІЄНТ-БАНК" ініціював проведення Банком низки платежів в іноземній валюті на користь своїх іноземних контрагентів на загальну суму близько 2,9 млн. доларів США, що, зокрема, підтверджується, поданими Банку через систему "КЛІЄНТ-БАНК" платіжними дорученнями № 4510 від 16.12.2014, № 4488 від 16.12.2014, № 4527 від 17.12.2014.

Як встановлено Київським апеляційним господарським судом (постанова Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 у справі № 910/1085/15-г), Банк взяті на себе зобов'язання за Договором РКО-1 не виконав, перерахування коштів за вищезазначеними розрахунковими документами позивача не здійснив та мотивованої відмови із зазначенням правових підстав невиконання перерахування, як того вимагає п. 22.7 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", не надав.

Порушення Банком Договору РКО-1 та безпідставне обмеження позивача у розпорядженні коштами на рахунках впливає на права та обов'язки позивача за договором відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05, що укладений між позивачем та відповідачем 23 грудня 2005 року (істотно змінює обставини, якими сторони керувались при укладенні такого договору), у зв'язку з чим за результатами розгляду справи № 910/1085/15-г договір відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005 було змінено шляхом виключення з нього статті 6 та пункту 8.3 статті 8 щодо права Банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за увесь період користування ними.

За результатами перегляду справи № 910/1085/15-г в касаційному порядку, Вищий господарський суд України (постанова від 08.07.2015) залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій в частині виключення з договору відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005 пункту 8.3 статті 8 та наголосив, що неналежне обслуговування рахунків позивача відповідачем не може бути усунуто позивачем як заінтересованою особою самостійно.

З урахуванням приписів ст. 35 ГПК України, встановлені у справі № 910/1085/15-г обставини щодо істотного порушення Банком умов Договору РКО-1 впродовж грудня 2014 носять преюдиціальний характер при вирішенні даної справи та доказуванню не потребують.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що неналежне розрахунково-касове обслуговування позивача Банком не обмежується лише груднем 2014 та стосується не лише Договору РКО-1, але й Договору РКО-2.

А саме, впродовж січня-липня 2015 Банком не виконано ряд платіжних доручень позивача в іноземній валюті, поданих Банку з використанням системи електронних платежів "КЛІЄНТ-БАНК".

Відповідно до пункту 22.7 статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня банку із зазначенням причини повернення.

Натомість, всупереч наведеним вище положенням Банк протягом січня-липня 2015 жодного поданого позивачем платіжного доручення не повернув та причин невиконання не роз'яснив.

Згідно п. 3 розділу III Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 № 281, з наступними змінами та доповненнями, клієнт-резидент зобов'язаний використати іноземну валюту, що куплена у встановленому порядку через суб'єкта ринку, не пізніше ніж за десять робочих днів після дня її зарахування на його поточний рахунок на потреби, зазначені в заяві про купівлю іноземної валюти.

У разі порушення вказаних вище строків використання купленої іноземної валюти, суб'єкт ринку згідно з п. 6 розділу III Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою зобов'язаний таку валюту продати протягом п'яти робочих днів.

Відмовляючись перераховувати придбану впродовж 18-22 грудня 2014 іноземну валюту контрагентам позивача, Банк після спливу встановленого законодавством строку використання іноземної валюти, придбану валюту продав, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з рахунків позивача у Банку за 08, 09 та 12 січня 2015, та стягнув з позивача за її продаж комісію у розмірі 36.747,55 грн. За операціями з купівлі-продажу іноземної валюти позивач втратив на курсовій різниці 384.839,53 грн., про що повідомив Банк листом від 13.01.2015 № 05.6.18/1-009, до якого додав належні розрахунки заподіяних позивачу реальних збитків внаслідок порушення умов Договору РКО-1 та Договору РКО-2.

Згідно з п. 2.15 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, з наступними змінами та доповненнями, порядок повернення банком своїм клієнтам оформлених ними розрахункових документів та супровідних документів визначається в договорах банківського рахунку клієнтів. Банк, повертаючи розрахунковий документ у день його надходження, має зробити на його зворотному боці напис про причину повернення документа без виконання (з обов'язковим посиланням на статтю закону України, відповідно до якої розрахунковий документ не може бути виконано, або/та главу/пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено) та зазначити дату його повернення (це засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа банку).

Відповідачем під час слухання справи не було надано належних та допустимих доказів про повернення Банком розрахункових документів позивача, поданих з використанням системи "Клієнт-Банк" протягом грудня 2014 - липня 2015, із зазначенням причин повернення.

Листи позивача до Банку з вимогами роз'яснити причини систематичного невиконання Банком платіжних доручень позивача від 19.12.2014 № 1.1.19-446 та від 30.12.2014 № 1.1.19-453, про отримання яких Банком свідчать відмітки останнього від 22.12.2014 за вх. номером 15342 та від 30.12.2014 за вх. номером 15810, були проігноровані Банком та залишилися без будь-якої відповіді.

Вищенаведені обставини і стали причиною звернення, позивача до суду з позовом про розірвання договорів банківських рахунків та повернення залишку грошових коштів під час запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Фінанси та Кредит".

Згідно приписів ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правові наслідки розірвання договору визначені в чч. 2, 3 ст. 653 ЦК України, згідно яких у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються; у разі розірвання договору зобов'язання припиняється з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором.

Положеннями ч. 1 ст. 1075 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13, у статті 651 Цивільного кодексу України мова йде про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Укладаючи з Банком договори на розрахунково-касове обслуговування, позивач правомірно розраховував на належне виконання Банком їх умов, зокрема, в частині доступу до розміщених на рахунках у Банку коштах та своєчасності виконання розрахункових документів позивача.

Натомість, позивач був безпідставно обмежений Банком у праві розпоряджатися власними коштами, платіжні доручення позивача Банком не виконувалися, а придбані на підставі заявок позивача кошти в іноземній валюті використовувалися Банком не за призначенням, а з метою власного збагачення - після спливу встановленого законодавством строку відповідні кошти контрагентам позивача не переказувалися, а продавалися зі стягненням з позивача комісії Банку за відповідні послуги.

Крім того, відповідно до п. 3 гл. 1 розділу II Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 № 281, з наступними змінами та доповненнями, клієнти-резиденти (юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності) мають право купувати, обмінювати іноземну валюту через одного суб'єкта ринку за кожним зовнішньоекономічним договором з нерезидентом для розрахунків за торговельними операціями. Резидент має право перевести відповідний зовнішньоекономічний договір на обслуговування до іншого суб'єкта ринку. Суб'єкт ринку, через який здійснювалися розрахунки за зовнішньоекономічним договором, надає у довільній формі всю наявну в нього інформацію про незавершені розрахунки резидента та обсяги купленої, обміняної та перерахованої іноземної валюти за цим договором. Зазначена інформація надається на письмовий запит клієнта-резидента або іншого суб'єкта ринку (з письмового дозволу клієнта-резидента), до якого резидент переводить на обслуговування відповідний зовнішньоекономічний договір.

Відповідно до підпункту 3.3.10 пункту 3.3 Договору РКО-1, підпункту 3.3.10 пункту 3.3 Договору РКО-2 Банк зобов'язаний надавати позивачу інформаційно-консультативну допомогу з питань розрахунково-касового обслуговування рахунків.

Наведені вище положення закону та договорів на розрахунково-касове обслуговування зобов'язують Банк не чинити перешкод позивачу у разі виявлення ним бажання перевести зовнішньоекономічні договори, що обслуговуються у Банку, до інших фінансових установ України.

Листом від 06.01.2015 № 11.7-1 позивач звернувся до Банку з повідомленням про переведення усіх зовнішньоекономічних договорів на обслуговування до інших банків та запросив інформацію про незавершені розрахунки позивача та обсяги купленої, обміняної та перерахованої іноземної валюти за цими договорами.

Запитуваної інформації Банк не надав та листом від 14.01.2015 № 22-071400/421 запропонував МАУ повідомити найменування банків, до яких планується переведення на обслуговування зовнішньоекономічних договорів. Відповідна вимога Банку була задоволена листом МАУ від 26.01.2015 № 05.6.18/1-039.

Листом від 30.01.2015 № 22-071400/1167 Банк повідомив позивача, що пошук запитуваної МАУ інформації потребує значного часу та самовільно продовжив строк розгляду запиту позивача на 20 робочих днів.

Однак, Банк так і не виконав встановленого Положенням про порядок та умови торгівлі іноземною валютою обов'язку з надання позивачу інформації про незавершені розрахунки за зовнішньоекономічними договорами та обсяги купленої, обміняної та перерахованої за ними іноземної валюти, що унеможливлює переведення таких договорів до інших банків та є свідченням неможливості використання позивачем результатів укладених з Банком договорів на розрахунково-касове обслуговування.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13), що має враховуватися судами загальної юрисдикції відповідно до положень статті 11128 Господарського процесуального кодексу України, одним з критеріїв істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Відтак, істотність порушення Банком умов договорі полягає не лише у невиконанні ініційованих позивачем платежів та заподіянні цим збитків, а й стосується позбавлення позивача можливості скористатися результатами таких договорів в частині продовження обслуговування зовнішньоекономічних контрактів в інших банках України.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимоги позивача щодо розірвання договорів банківських рахунків № 0213/FA-05 від 02.06.2005 та 021-10/АНВ від 19.11.2010 (з відповідними додатковими угодами) у зв`язку з невиконанням банком зобов`язань за вказаними договорами, враховуючи положення ч.1 ст.1075 ЦК України, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У зв'язку з вказаним обґрунтованою та такою, що відповідає передбаченим статтею 22 Цивільного кодексу України способам захисту прав та інтересів особи, є і вимога позивача про зобов'язання Банку надати всю наявну інформацію про незавершені розрахунки та обсяги купленої, обміняної та перерахованої іноземної валюти за зовнішньоекономічними договорами МАУ.

Щодо позовних вимог про стягнення з Банку залишків коштів на рахунках та їх закриття, слід зазначити наступне.

В силу ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1075 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Відповідно до п. 20.5 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 за №492 закриття поточного рахунку за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття поточного рахунку, складеної в довільній формі із зазначенням таких обов'язкових реквізитів: найменування банку; найменування (прізвища, ім'я, по батькові), коду за ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки) власника рахунку; номера рахунку, який закривається; дати складання заяви.

В силу приписів ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Статтею 17 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, зокрема, що юридична особа набуває статусу банку і право на здійснення банківської діяльності виключно після отримання банківської ліцензії та внесення відомостей про неї до Державного реєстру банків. Забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у п. 16 ст. 2 визначено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Обмеження, встановлене вказаною вище нормою, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Однак зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України (п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Порядок ліквідації банків врегульований розділом VIII Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", згідно з ч. 4 ст. 45 якого протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку; вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Відповідно до ст. 39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації виконавча дирекція Фонду затверджує план врегулювання з обов'язковим дотриманням принципу найменших витрат для Фонду. За рішенням виконавчої дирекції Фонду цей строк може бути продовжений до 30 днів. План врегулювання складається відповідно до вимог, встановлених актами Фонду із визначенням заходів щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Згідно з ч.2 ст. 40 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" фонд складає реєстр активів і зобов'язань, що підлягають відчуженню. Зобов'язання залишаються при їх передачі у валюті зобов'язання на дату укладення договору, визначеного цією статтею. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково.

Уповноважена особа Фонду з дня свого призначення, зокрема, складає не пізніше ніж через три дні з дня свого призначення перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; здійснює відчуження активів і зобов'язань банку в разі, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках за рішенням виконавчої дирекції Фонду (ч. 1 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Частиною 6 статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури.

Відповідно до ч. 4. ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від реалізації майна, недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належать кожному кредиторові однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги уповноважена особа Фонду не враховує суму грошових вимог цього кредитора.

Поняття кредитор банку визначено у ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси .

Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості, визначеній у ч. 1 ст. 52 цього Закону.

Врахував приписи вищезазначених законодавчих та нормативних актів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач є кредитором відповідача за договорами, а вимоги позивача про перерахування залишків коштів, які знаходяться на його рахунках у відповідача, є майновими вимогами кредитора, які не могли бути виконані відповідачем у силу положень п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у зв'язку з введенням тимчасової адміністрації. З огляду на вищезазначене та відсутність правових підстав для зобов'язання відповідача здійснити закриття рахунків та здійснити переведення грошових коштів, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі №910/9232/14.

В подальшому вимоги позивача включені до переліку (реєстру) акцептованих уповноваженою особою Фонду вимог і задоволення цих вимог поза межами процедури ліквідації банку не узгоджується з положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

З огляду на викладене судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні заявлених позивачем взаємопов'язаних вимог про зобов'язання перерахувати залишки кошти та зобов'язання закрити його поточні банківські рахунки.

Зазначені вище висновки місцевого господарського суду, з якими погоджується колегія суддів апеляційної інстанції стороною відповідача не оскаржуються, натомість відповідач просить змінити рішення місцевого господарського суду в частині: «При цьому суд приймає до уваги і той факт, що листом від 17.09.2015 № 2, що був надісланий Банку 17.09.2015, позивач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог до Банку про повернення залишків коштів на рахунках у розмірі 194 млн. грн., що на дату зарахування за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 8.889.866,88 дол. США, в рахунок погашення тіла кредиту за договором відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005 у розмірі 8.889.866,88 дол. США. Таким чином, відповідно до положень статті 601 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 203 Господарського кодексу України, зобов'язання Банку з повернення МАУ 194 млн. грн. залишків коштів на рахунках у Банку та зобов'язання МАУ з повернення Банку основного боргу (тіла кредиту) за договором відновлювальної кредитної лінії від 23.12.2005 № 598v-01-05 у розмірі 8.889.866,88 доларів США є припиненими» - шляхом виключення її з тексту рішення, з чим у свою чергу суд не погоджується, огляду на наступне.

Щодо доводів апелянта з приводу суперечливості висновку місцевого господарського суду про зарахування зустрічних вимог положенням статті 601 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України щодо умов, за яким може бути здійснено зарахування, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України та статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

За ст.601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Позивач у відповідності до положень ст. 601 ЦК України направив на адресу Банку заяву від 17.09.2015 №2 про зарахування зустрічних однорідних вимог до Банку про повернення залишків коштів на рахунках у розмірі 194 млн. грн.., що на дату зарахування за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 8 889 866,88 дол. США, в рахунок погашення тіла кредиту за договором відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005 у розмірі 8889 866, 88 дол. США.

Проте відповідач заперечує проти зарахування зустрічних однорідних вимог, посилаючись на ненастання строків виконання зобов'язань за вимогами Банку до позивача.

Як було зазначено вище умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є ясність (прозорість) вимог, коли між сторонами немає спірних питань щодо характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Частиною 3 статті 203 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

З урахуванням тої обставини, що строк виконання Банком зобов'язання з повернення позивачу залишків коштів на рахунках настав в силу приписів ч. 3 ст. 1075 ЦК України, позивач 17.09.2015 року здійснив правомірне зарахування вимоги до Банку про повернення залишків коштів на рахунках, строк виконання якої настав, в рахунок погашення зобов'язання перед Банком по сплаті рівнозначної суми кредитних коштів, таким чином у відповідності до положень ст. 601 ЦК України зобов'язання позивача з повернення банку кредиту в сумі 8889 866,88 грн. є припиненими.

При цьому слід зазначити, що в момент здійснення відповідного зарахування спірних питань між сторонами не було, а рішення у справі № 910/19609/15, на яке посилається апелянт прийнято не було, отже здійснене позивачем зарахування в частині припинення кредитних зобов'язань позивача перед Банком є правомірним та таким, що відповідає положенням законодавства.

Щодо тверджень апелянта з приводу суперечливості висновку місцевого господарського суду про зарахування зустрічних вимог підпункту 4 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо заборони зарахування під час тимчасової адміністрації Банку, слід зазначити наступне.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не допускається зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.

Згідно п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднання боржника і кредитора в одній особі.

Як вбачається з матеріалів справи 17.09.2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних».

На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.09.2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

У відповідності до змісту вказаного рішення у Банку запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора Банку, визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні строком на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно.

Отже з урахуванням тої обставини, що тимчасова адміністрації запроваджена в Банку починаючи з 18.09.2015 року, заява про зарахування зустрічних однорідних вимог здійснена позивачем 17.09.2015 року не підпадає під обмеження п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України та п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому слід зазначити, що чинне законодавство не пов'язує дату здійснення зарахування із моментом отримання заяви про зарахування іншою стороною, адже для зарахування достатньо лише самої заяви сторони.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Таким чином колегія суддів констатує, що здійснений місцевий господарським судом висновок у судовому рішенні про зарахування зустрічних однорідних вимог позивача до Банку про повернення залишків коштів на рахунках у розмірі 8 889 866,88 дол. США, в рахунок погашення тіла кредиту за договором відновлювальної кредитної лінії № 598v-01-05 від 23.12.2005 у розмірі 8889 866, 88 дол. США. цілком відповідає вимогам чинного законодавства, а отже є правомірним.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БАНК «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2015 року у справі № 910/216/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/216/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Л.П. Зубець

І.А. Іоннікова