ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015 року Справа № 904/754/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання: Фьокліна Д.І.

від відповідача: ОСОБА_1 паспорт серія НОМЕР_1 виданий Центр-Міським РВ Криворізьким МУ УМВС України в Дніпропетровській області від 14.04.2006 р.;

від відповідача: ОСОБА_2, представник,довіреність № 1156 від 24.09.2015 р.;

від відповідача : Шафранова О.В., адвокат , свідоцтво № 2485 від 16.04.2012 р.;

від позивача: Касьян І.В., представник, довіреність № 5 від 30.12.2014 р.;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 07.07.2015 року у справі №904/754/15

за позовом Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення 24 068,99 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07.07.2015 року у справі №904/754/15 (у складі колегії суддів: головуючий колегії - суддя Бєлік В.Г.,судді Колісник І.І., Мілєва І.В.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА" 19 437,41 грн. вартість безпідставно набутого майна, 1 827,00 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що в період з 01.02.2012 року по 31.12.2014 року позивач поставляв, а відповідач приймав теплову енергію для опалення нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, що належить відповідачу на праві приватної власності, проте в повному обсязі не сплачував вартість отриманого майна за тарифом, передбаченим для категорії "інші споживачі".

За період з 30.06.2005 року по 31.12.2014 року позивач поставив теплову енергію на суму 37 756,08 грн., з яких відповідачем сплачено 18 318,67 грн., внаслідок чого утворилась заборгованість 19 437,41 грн.

Правовою підставою задоволення позову суд зазначив положення ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України та умови договору № 4626 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання та пари від 30.06.2005 року.

Відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних у розмірі 3 793,73 грн., та 3% річних у розмірі 837,85 грн. суд не мотивував, між тим зазначив положення ст.625 Цивільного кодексу України.

21.07.2015 року на виконання рішення видано наказ господарського суду.

Не погодившись з рішенням, відповідач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 07.07.2015 року, прийняти нове рішення про відмову в позові.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 43, 49 Господарського процесуального кодексу України, ст.1212 Цивільного кодексу України.

Скаржник зазначає на відсутність підстав для застосування судом ст.1212 Цивільного кодексу України та отримання ним теплової енергії безпідставно. Виставлені позивачем рахунки на оплату, як зазначає апелянт, містять посилання на неіснуючий договір №4626 від 30.06.2005 року. В порушення вимог чинного законодавства позивач не встановив відповідачу засіб обліку теплової енергії, тому неможливо встановити її кількість, та відповідно, і вартість.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу спростовує її доводи, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається, що відповідач по даній справі є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу на а.с.11.

Позивач по даній справі відповідно до приписів Закону України "Про природні монополії" відноситься до суб'єктів природної монополії.

Згідно ст.19 Закону України "Про теплопостачання" теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Наявні у справі докази свідчать, що 30.06.2005 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № 4626 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання та пари (а.с.8-10).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2014 року по справі № 904/8416/13 вказаний договір визнано недійсним (а.с.64-74) .

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 03.07.2014 року рішення суду першої інстанції в частині визнання договору недійсним залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.10.2014 року постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 03.07.2014 року у справі №904/8416/13 залишена без змін (а.с.39-41).

Зазначеними вище судовими актами встановлено, що установки споживача (відповідача у даній справі) приєднані до внутрішньобудинкових мереж. Належне відповідачу нежитлове приміщення є частиною житлового будинку та використовується як офісне, що підтвердив відповідач у поясненнях апеляційному суду.

Докази, які б підтверджували наявність у відповідача іншого джерела опалення належного йому приміщення, докази його відмови від послуг позивача матеріали справи не містять.

На підставі вищевикладеного посилання позивача на те, що відповідач фактично отримує теплову енергію в належному йому приміщенні колегія суддів вважає обгрунтованим.

Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що договірні відносини між позивачем та відповідачем відсутні.

Проте, послуги з опалення нежитлового приміщення Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 отримував, оскільки житловий будинок та належне відповідачу нежитлове приміщення обєднано єдиною системою внутрішньо будинкових мереж, у даному випадку - мереж теплопостачання.

Встановлено, що на будинок по АДРЕСА_1 у період з 30.06.2005 року по 31.12.2014 року, позивач поставляв теплову енергію, що частково підтверджується наявними у справі Актами (а.с.32-38).

Всього відповідачу поставлено теплової енергії на суму 37 756,08 грн., з яких сплачено 18 318,67 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком суми боргу. Таким чином не сплаченою є сума 19 437,41 грн. за період з 01.02.2012 року по 31.12.2014 року.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-582цс15, положення статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України не можуть застосовуватися до правовідносин, які врегульовуються договором.

Разом з тим, установивши, що особа в певний період отримувала надані позивачем послуги з постачання теплової енергії, то в такому випадку між особою та позивачем склалися фактичні договірні відносини, у зв'язку з чим позов про стягнення вартості спожитої теплової енергії підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.8 ст.181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 року № 1875- IV житлово-комунальними послугами є результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальними послугами є результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Згідно п. 4 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 03.10.2007 року №1198 користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до п. З ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв. Відповідно до п. З ст. 20 цього ж Закону споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, зобов'язання відповідача в умовах неукладеного договору на теплопостачання виникає на підставі дії законів, що перелічені вище.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" та п. З ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов'язок укладання договору покладено на споживача. Відсутність договору не звільняє відповідача від сплати заборгованості за спожиту теплову енергію.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про теплопостачання" у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, безпідставно послався на договір № 4626 від 30.06.2005 року, який був укладений між позивачем та відповідачем та який на час розгляду справи був розірваний у судовому порядку. В цій частині апеляційної скарги доводи скаржника обґрунтовані.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено положення ст.ст.1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Як визначено у статті 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Отже, з огляду на правову позицію Верховного Суду України, про яку згадано вище, позовні вимоги щодо стягнення вартості теплової енергії, отриманої відповідачем без договору, підлягають задоволенню саме з посиланням на приписи ст.ст.1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Тому застосувати до правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, положення ст.625 Цивільного кодексу України, якою передбачено обов'язок боржника за прострочку виконання ним грошового зобов'язання сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та сплатити 3% річних від простроченої суми, неможливо.

Таким чином, колегія суддів вважає мотиви, з яких суд прийняв рішення, помилковими.

Однак, по суті рішення є правильним. Відповідач належними та допустимими доказами не спростував посилання позивача щодо його обов'язку оплатити отриману теплову енергію.

Розрахунок суми заборгованості проведено позивачем відповідно до тарифів на теплову енергію КПТМ "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА", що діяли у спірний період згідно постанови Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг Україші №119 від 30.09.2011 року "Про встановлення тарифів на теплову енергію КПТМ "Криворіжтепломережа", постанови №383 від 31.12.2013 року "Про встановлення тарифів на теплову енергію для потреб бюджетних установ там інших споживачів (крім населення) КПТМ "Криворіжтепломережа" та постанови №683 від 13.06.2014 року "Про встановлення тарифів на теплову енергію для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) КПТМ "Криворіжтепломережа".

Згідно постанови Кабінету Міністрів України №955 від 10.07.2006 року "Про затвердження Порядку формування тарифів на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії та послуги централізованого опалення і постачання гарячої води" встановлено, що ці тарифи формуються для трьох категорій споживачів - населення, бюджетні установи та інші споживачі.

Відповідно до Порядку тариф для категорії "інші споживачі" застосовується до юридичних осіб (окрім бюджетних установ), фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб, що не є суб'єктами підприємницької діяльності за нежитловими приміщеннями.

Оскільки власник приміщення не має можливості бути віднесеним до категорії 1 та 2 груп, він автоматично відноситься до 3-ї групи "інші споживачі".

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності щодо вимог оплати за 2012 рік, то вона є безпідставною, оскільки позивач зазначив початок періоду заборгованості - 01.02.2015 рік, а з позовом до суду звернувся 31.01.2015 року, про що свідчить календарний штемпель на поштовому описі вкладення у цінний лист, яким направлено позов до суду.

Отже, позивач строк позовної давності не пропустив, що свідчить про неправомірність заперечень відповідача.

Не надав належних пояснень відповідач і щодо часткової сплати отриманої ним теплової енергії, щодо причин припинення оплати наданих послуг позивача.

Посилання апелянта на неналежне виконання позивачем обов'язку з встановлення приладу обліку теплової енергії колегія суддів не вважає підставою для звільнення відповідача від обов'язку оплати.

Також є не доведеним належними та допустимими доказами посилання апелянта на отримання послуг неналежної якості, меншого температурного значення, ніж передбачено чинним законодавством.

Щодо доводів скаржника на помилку суду при визначенні належного до стягнення судового збору при частковому задоволенні позову слід зазначити наступне:

Зі змісту ст.49 Господарського процесуального кодексу України слідує, що судовий збір покладається:

- у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог розмір судового збору, належний до стягнення з відповідача, становить 1 476,21 грн.

Однак враховуючи, що спір доведено до суду з вини відповідача, норми ст.49 Господарського процесуального кодексу України, на яку послався суд, не перешкоджають стягнути сплачений позивачем судовий збір у повному обсязі.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, оскільки по суті воно є правильним, однак підстави для задоволення позову зазначити інші, ніж вказані судом першої інстанції. Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 07.07.2015 року у справі №904/754/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков

Підписано в повному обсязі 18.01.2016 року.