КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2015 р. Справа№ 910/14354/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Корсакової Г.В.

за участю представників:

від позивача: Острова В.В., Боката А.В.;

від відповідача: (апелянта) : Савченко Г.М., Білецька М.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "АЛЕКС РАМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 по справі №910/14354/15 (суддя: Мельник В.І.)

за позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва

до Приватного підприємства "АЛЕКС РАМ"

про стягнення 95 304, 56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 у справі № 910/14354/15 за позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва до Приватного підприємства "АЛЕКС РАМ" про стягнення 95 304,56 грн. - позовні вимоги задоволено частково, а саме: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача за послуги з центрального опалення - 49 215 грн. 73 коп.; за послуги з гарячого водопостачання (теплова енергія) - 5711 грн. 84 коп.; за послуги з постачання холодної води на підігрів - 4642 грн. 53 коп., 1200 грн. 84 коп. - судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову мотивовано тим, що відповідачем не сплачується вартість спожитих комунальних послуг у вигляді центрального опалення та гарячого водопостачання, які відповідач зобов'язаний сплачувати як споживач таких послуг у зв'язку з знаходженням у орендованому приміщенні.

Не погодившись з прийнятим рішенням щодо задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 у справі № 910/14354/15 в частині присуджених до стягнення вартості послуг з центрального опалення в сумі 49 215 грн. 73 коп., вартості послуг з гарячого водопостачання (теплова енергія) в сумі 5711 грн. 84 коп. та вартості послуг з постачання холодної води на підігрів в сумі 4642 грн. 53 коп. та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в наведеній частині.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо наявності у відповідача зобов'язання оплачувати вартість послуг з центрального опалення, гарячого водопостачання, холодної води на підігрів, оскільки у апелянта відсутні договірні правовідносини з КП по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, відповідач жодних договорів на забезпечення такими послугами з позивачем не укладав, оскільки потреба у таких послугах у нього відсутня внаслідок того, що він використовує власні бойлери для підігріву води, а централізоване опалення у орендованому відповідачем приміщенні взагалі відсутнє, що підтверджується актами енергопостачальної компанії (ТОВ «Євро-Реконструкція») від 09.10.2002 та від 18.08.2015. До того ж, його без його згоди та будь-якого повідомлення, було включено позивачем до переліку абонентів, який є додатком до договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 420005 від 01.10.2012, укладеним між ТОВ «Євро-Реконструкція», як енергопостачальною організацією, та КП по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва, як покупцем. Внаслідок включення відповідача до вказаного Переліку абонентів, позивачем здійснювалось нарахування послуг за період з 01.11.2012 по 30.09.2014, без урахування того, що відповідач таких не споживав, жодних актів про надання послуг та їх прийняття на заявлену до стягнення - від позивача не отримував і не підписував. Крім того, апелянт вказував на те, що у нього наявний окремий договір з водопостачальною організацією, за яким він отримує і сплачує послуги з водопостачання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 05.11.2015 у справі №910/14354/15 поновлено Приватному підприємству «АЛЕКС РАМ» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 по справі №910/14354/15, апеляційну скаргу Приватного підприємства "АЛЕКС РАМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 по справі №910/14354/15 було прийнято до розгляду, порушено апеляційне провадження та призначено до розгляду на 02.12.2015.

В судовому засіданні 02.12.2015 апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 у справі № 910/14354/15 в частині присуджених до стягнення вартості послуг з центрального опалення в сумі 49 215 грн. 73 коп., вартості послуг з гарячого водопостачання (теплова енергія) в сумі 5711 грн. 84 коп. та вартості послуг з постачання холодної води на підігрів в сумі 4642 грн. 53 коп. та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в наведеній частині.

Представник позивача в судовому засіданні 02.12.2012 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, предметом діяльності Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (далі - позивач), згідно з п.3.2.2. Статуту є, серед іншого, забезпечення на підставі укладених договорів між споживачами, виробниками та виконавцями послуг, з транспортування холодної, гарячої води, стоків та теплової енергії на опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах та збір платежів від споживачів зазначених послуг на користь виконавців послуг згідно з договорами.

Приватне підприємство "АЛЕКС РАМ" (далі - відповідач) займає приміщення за адресою: АДРЕСА_1, на підставі Угоди оренди нежитлового приміщення № 2012/Миру-9/01.07. від 01.07.2012, який був укладений з власником приміщення ФОП ОСОБА_6.

Зокрема, пунктом 4.3 Угоди оренди нежитлового приміщення № 2012/Миру-9/01.07. від 01.07.2012 визначено, що орендар зобов'язується заключити окремі угоди з постачальниками комунальних та інших послуг, та самостійно сплачувати їм за надані комунальні та інші послуги з дати заключення цієї угоди.

Як встановлено місцевим господарським судом, позивач, на підставі договорів з тепло- та водопостачальними організаціями (ПАТ Київенерго", ТОВ "ЄВРОРЕКОНСТРУКЦІЯ", ПАТ АК "Київводоканал") приєднав до своєї мережі відповідача, як субабонента, та надавав відповідачу послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання, а також холодної води на підігрів, а відповідач фактично споживав послуги, але не здійснював оплату за їх споживання. Таким чином, між відповідачем і позивачем фактично склалися поза договірні відносини, які підпадають під ознаки договору про надання комунальних послуг. Позивач не припиняв весь період, за який виникла заборгованість, надавати відповідачу комунальні послуги, а відповідач продовжував ними користуватися, та не направляв на адресу позивача вимоги про припинення надання таких послуг, у зв'язку з чим місцевий господарський суд дійшов висновку, що за період з 01.11.2012 по 30.09.2014 позивачем було надано відповідачеві комунальні послуги вартістю 59 570,10 грн., з них: за послугу з центрального опалення - 49215,73 грн.; з гарячого водопостачання (теплова енергія) - 5711,84 грн.; холодної води на підігрів - 4642,53 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Проте, з вказаними висновками місцевого господарського суду суд апеляційної інстанції не погоджується, вважає їх такими, що зроблені з неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, та невірним застосуванням норм матеріального права, що згідно з п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України є підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду в частині присуджених до стягнення показників з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.ст. 901, 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Ст. 175 ч.1 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦКУ з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст.ст. 1, 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Статтею 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 3.7 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення від 27.06.2008 р. № 190, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України (далі - Правила), встановлено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 3.13 вказаних Правил суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення.

При цьому суд зазначає, що постачання гарячої води регулюється Законом України "Про теплопостачання", за яким теплогенеруюча або теплопостачальна організація укладає окремий договір купівлі-продажу теплової енергії з власником відповідного майна або юридичною особою, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договори на надання житлово- комунальних послуг з кінцевими споживачами, обов'язком яких є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії та оплата отриманих послуг (ст. 24 Закону України «Про теплопостачання»).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване, опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону, обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, закріпленими постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, закріплено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Так, матеріалами справи підтверджується, що у 2002 році між відповідачем та ФОП ОСОБА_6 (власник орендованого приміщення за договором купівлі-продажу) було укладено договір оренди спірного приміщення, згідно якого, зокрема акту від 09.10.2002, зазначено про відсутність центрального опалення та про наявність стояка центрального опалення, що проходить через підсобне приміщення ізольований ізоляційним матеріалом.

В свою чергу, відповідач зазначав про те, що оскільки у орендованому приміщенні відсутні прилади центрального опалення, а між позивачем та відповідачем не укладався договір на надання таких комунальних послуг, як центральне опалення (далі - ЦО), то відповідно у позивача відсутні підстави вимагати від відповідача грошові кошти за такі послуги. Крім того, відповідач зазначав і про те, що звертався до позивача з листами, в яких повідомляв про те, що він не потребує отримання послуг ЦО.

Відповідно до умов договору № 420005 від 01.10.2012 про постачання теплової енергії у гарячій воді з постачальною організацією ПАТ "Єврореконструкція", позивачем було приєднано до своїх внутрішньобудинкових мереж субабонентів, до переліку яких (додаток до договору № 420005 від 01.10.2012) було включено і відповідача.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що перелік абонентів станом на 01.10.2013, який долучено позивачем до матеріалів справи, посвідчений в односторонньому порядку лише позивачем, представник якого в судовому засіданні пояснив про те, що відповідача до такого переліку було включено за результатами щоквартального обходу території, яка обслуговується позивачем, і на підставі чого здійснювалось нарахування заявлених до стягнення показників. Відповідач не погоджував включення його до переліку абонентів, своєї згоди на таке включення в установленому порядку не надавав. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

До того ж, суд апеляційної інстанції враховує і те, що між відповідачем, як кінцевим споживачем, та позивачем, як особою, яка здійснює постачання теплової енергії у гарячій воді внаслідок її придбання у постачальної організації, не було укладено з відповідачем господарський договір,який регулював би відносини між сторонами щодо споживання теплової енергії, зокрема щодо встановлення ціни, строків оплати, і на підставі якого у відповідача виник би обов'язок сплачувати надані отримані послуги.

Крім того, позивачем до матеріалів справи до матеріалів позову було надано копію претензії-вимоги від 02.03.2015 № 47-876, в якій заявив вимогу про оплату відповідачем заборгованості по наданим послугам в сумі 59 570,10 грн. (наявний станом на 01.03.2015), і до якої додав платіжну вимогу- доручення № 33/416 від 25.02.2015 на суму 28 054,40 грн., рахунок - фактуру № 8-15/02 на суму 31 515,70 грн. , а також підписаний в односторонньому порядку позивачем акт узгодження вартості комунальних послуг.

У відповідь на лист-претензію від 02.03.2015 № 47-876, відповідач надіслав позивачу заяву № 10 твід 12.03.2015 (вх.. № 463 від 20.03.2015) про те, що ним не отримуються від позивача послуги з постачання гарячої води, водовідведення та опалення, договірні відносини між підприємствами відсутні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідача без його згоди та будь-якого повідомлення, було включено позивачем до переліку абонентів, який є додатком до договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води № 420005 від 01.10.2012, укладеним між ТОВ «Євро-Реконструкція», як енергопостачальною організацією, та КП по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва, як покупцем. Внаслідок включення відповідача до вказаного Переліку абонентів, позивачем здійснювалось нарахування послуг за період з 01.11.2012 по 30.09.2014, проте, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що відповідач здійснював споживання комунальних послуг у спірний період, оскільки жодних актів про надання послуг та їх прийняття на заявлену до стягнення суму - відповідачем не підписувалось, позивачем не від позивача не отримував і не підписував.

При цьому, пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, закріпленими постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, обумовлено обов'язок споживача оплатити в узгоджені або законом, або договором строки вартість саме спожитих послуг, тобто тих, які фактично спожито особою і надання яких підтверджено належними та допустимими доказами.

Крім того, позивачем до матеріалів справи було надано копії платіжних вимог - доручень за період з 01.11.2012 по 30.09.2014 (т. 1 а.с. 63-85), в яких здійснено щомісячну розбивку по показникам. Проте, позивачем не подано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України надсилання/направлення/вручення відповідачу платіжних вимог - доручень за період з 01.11.2012 по 30.09.2014 загалом на суму 59 570,10 грн.

Отже, висновок суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про те, що відповідач, як субабонент таких послуг, був приєднаний до внутрішньо будинкових мереж позивача, які перебували у нього на балансі та були невід'ємною частиною будинку, та отримував теплову енергію на опалення приміщення, а також послуги з гарячого водопостачання та холодної води на підігрів - є необґрунтованим та спростовується наявними матеріалами справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів споживання відповідачем комунальних послуги вартістю 59 570,10 грн., з них: за послугу з центрального опалення - 49215,73 грн.; з гарячого водопостачання (теплова енергія) - 5711,84 грн.; холодної води на підігрів - 4642,53 грн., у зв'язку з чим у відповідача відсутній обов'язок їх оплати як в силу приписів Закону України "Про теплопостачання", Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. 526 Цивільного кодексу України.

Також, позивач в обгрунтування позовних вимог посилався на ст. 1212 Цивільного кодексу України, яка регулює положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Проте, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що відповідач здійснював споживання комунальних послуг у спірний період, а тому підстави для застосування приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що власником приміщення по АДРЕСА_2 є ОСОБА_6, що підтверджується наявним в матеріалах справи договором купівлі - продажу нежилого приміщення від 05.12.2001, з реєстраційним написом на право встановлювальному документі. При цьому, згідно Акту технічного стану приміщення № 001/2001 від 06.12.2011, ОСОБА_6 приміщення АДРЕСА_2 придбано у власність з технічними характеристиками відсутності централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення.

При цьому, згідно Акту обстеження від 09.10.2002, складеного комісією у складі представника обслуговуючої на той час організації, а також за участю інших представників, зафіксовано, що в підсобному приміщенні по АДРЕСА_2 відсутні радіатори ЦО., а згідно Акту обстеження від 18.08.2015, складеного комісією за участю представників ТОВ «Євро-Реконструкція» та відповідача, при обстеженні приміщення по АДРЕСА_2 встановлено відсутність гарячого водопостачання та централізованого опалення.

До того ж, у відповідача наявний окремий договір № 12644/5-04 від 13.11.2014 з водопостачальною організацією - ПАТ АК «Київводоканал», за яким він отримує і сплачує послуги з водопостачання.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять, а позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що саме відповідач здійснив процедуру відключення орендованого приміщення від центрального опалення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, станом на момент вирішення спору в суді першої інстанції, як і на час апеляційного провадження, власником приміщення по АДРЕСА_2 є ОСОБА_6, що не заперечувалось і відповідачем, який зазначав, що наведене приміщення перебуває у нього в оренді на підставі укладеного з власником договору оренди. При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що жодних доказів документального оформлення правовідносин між відповідачем та позивачем щодо прав та обов'язків стосовно надання комунальних послуг - станом на момент вирішення спору судом першої інстанції та на момент апеляційного провадження - матеріали справи не містять. Наведені обставини в сукупності підтверджують ту обставину, що фактично заявлений позивачем у справі відповідач жодних прав та охоронюваних інтересів позивача, як особи, яка надає певний обсяг комунальних послуг населенню та підприємствам, - не порушено, і матеріали справи не містять належних та допустимих доказів протилежного.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного перегляду справи, дійшов висновку про відсутність у відповідача обов'язку з оплати позивачу комунальних послуг за період з 01.11.2012 по 30.09.2014 в сумі 59 570,10 грн., з них: за послугу з центрального опалення - 49215,73 грн.; з гарячого водопостачання (теплова енергія) - 5711,84 грн.; холодної води на підігрів - 4642,53 грн., у зв'язку з чим у позовних вимогах в цій частині слід відмовити з покладенням судового збору в цій частині на позивача, у зв'язку з чим рішення місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача вартості послуг з центрального опалення в сумі 49 215 грн. 73 коп., вартості послуг з гарячого водопостачання (теплова енергія) в сумі 5711 грн. 84 коп. та вартості послуг з постачання холодної води на підігрів в сумі 4642 грн. 53 коп., 1200 грн. 84 коп. судового збору, підлягає скасуванню згідно з п. 1, 2, 4 ч. 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 32 570,57 грн. інфляційних втрат за період з 01.11.2012 та 3 163,89 грн. 3% річних за період з 01.11.2012 по 31.05.2015 з посиланням на ст. 625 Цивільного кодексу України, у задоволенні яких місцевим господарським судом було відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що під час апеляційного провадження було встановлено відсутність у відповідача простроченого грошового зобов'язання перед позивачем за період з 01.11.2012 по 30.09.2014 в сумі 59 570,10 грн., дійшов висновку, що підстави для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання згідно статті 625 Цивільного кодексу України - відсутні, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають і у задоволенні яких обгрунтовано відмовлено місцевим господарським судом, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 в цій частині підлягає залишенню без змін.

Згідно зі ст.ст.32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 по справі №910/14354/15 в силу п. 1, п. 2, п. 4 ч. 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України в частині присуджених до стягнення вартості послуг з центрального опалення в сумі 49 215 грн. 73 коп., вартості послуг з гарячого водопостачання (теплова енергія) в сумі 5711 грн. 84 коп. та вартості послуг з постачання холодної води на підігрів в сумі 4642 грн. 53 коп., 1200 грн. 84 коп. судового збору, підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 по справі №910/14354/15 - залишити без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за звернення з позовом до Господарського суду міста Києва покладається на позивача, а сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається судом на Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "АЛЕКС РАМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 по справі №910/14354/15 - задовольнити.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 по справі №910/14354/15 в частині присуджених до стягнення вартості послуг з центрального опалення в сумі 49 215 грн. 73 коп., вартості послуг з гарячого водопостачання (теплова енергія) в сумі 5711 грн. 84 коп. та вартості послуг з постачання холодної води на підігрів в сумі 4642 грн. 53 коп., 1200 грн. 84 коп. - судового збору - скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

3. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2015 по справі №910/14354/15 - залишити без змін.

4.Стягнути з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (02002, м.Київ, вул. Челябінська 9-Г, ) на користь Приватного підприємства "Алекс Рам" (02154, м.Київ, вул. Ентузіастів 25, ) 2009 (дві тисячі дев'ять) грн. 70 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи № 910/14354/15 повернути до господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Г.В. Корсакова