КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2015 р. Справа№ 925/2170/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Корсакової Г.В.

за участю представників:

від позивача (апелянта): Журавський Є.Б.

від відповідача (апелянта) : Харченко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на рішення Господарського суду Черкаської області від 23.06.2015

по справі № 925/2170/14 (суддя Єфіменко В.В. )

за позовом Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СК Рестал"

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 23.06.2015 по справі №925/2170/14 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СК Рестал" про стягнення 58 500,00 грн. - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у позові мотивоване тим, що факт отримання 58 000 грн. відповідач не оспорює, а тому, право позивача щодо повернення цих коштів є порушеним. Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Із доводів позивача та матеріалів справи не вбачається об'єктивно непереборних обставин, які перешкодили б позивачу подати позовну заяву у встановлений законом строк - починаючи із 16 квітня 2011, що є підставою для відмови у задоволенні позову у зв'язку з спливом строку позовної давності.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 23.06.2015 по справі №925/2170/14 - скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю і стягнути з відповідача 58 500,00 грн. коштів.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема, не врахованого того, що згідно умов укладеного між сторонами договору № 3527 від 28.07.2010 позивачем було перераховано на користь відповідача 58 500,00 грн. (платіжне доручення № 9817 від 10.10.2012). Відповідач в термін дії договору (до 15.04.2011) не виконав свої зобов'язання з виконання робіт, сторони уклали додаткову угоду № 1 від 15.04.2011, якою передбачили продовження строку дії договору до 30.12.2011. Проте, у наведений строк відповідачем не було виконано своїх зобов'язань по договору, у зв'язку з чим позивач звернувся про стягнення перерахованих грошових коштів. Апелянт вказує на те, що у платіжному дорученні № 9817 від 10.10.2012 ним були вказані належні реквізити щодо перерахованих грошових коштів саме по укладеному між ними договору № 3527 від 28.07.2010. Крім того, апелянт вказував на те, що обов'язок з повернення коштів існує у відповідача також на підставі ст.. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ПАТ "Полтаваобленерго" по справі № 925/2170/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Чорна Л.В. - головуючий суддя, судді - Смірнова Л.Г., Кропивна Л.В.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у зв'язку із перебуванням судді Смірнової Л.Г. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 925/2170/14 колегію суддів у складі: Чорна Л.В. - головуючий суддя, судді - Кропивна Л.В., Пашкіна С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 року апеляційну скаргу ПАТ "Полтаваобленерго" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.09.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у зв'язку із перебуванням судді Пашкіної С.А. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 925/2170/14 колегію суддів у складі: Чорна Л.В. - головуючий суддя, судді - Кропивна Л.В., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 року апеляційну скаргу ПАТ "Полтаваобленерго" прийнято до провадження колегією суддів у складі: Чорна Л.В. - головуючий суддя, судді - Кропивна Л.В., Смірнова Л.Г.

В судовому засіданні 09.09.2015 оголошено перерву до 04.11.2015.

Розпорядженням керівника апарату від 04.11.2015, у зв'язку з перебуванням судді Чорної Л.В. у відпустці, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 925/2170/14.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ПАТ "Полтаваобленерго" по справі № 925/2170/14 розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.11.2015 справу № 925/2170/14 прийнято до провадження колегії суддів у складі: : головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В., розгляд апеляційної скарги призначено на 02.12.2015.

В судове засідання 02.12.2015 апелянт представників не направив, про розгляд справи був повідомлений належним чином за адресою свого місцезнаходження (рекомендоване повідомлення 049).

Крім того, через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання (телеграма) про відкладення апеляційного розгляду справи № 925/2170/14 у зв'язку з неможливістю представника позивача прибути в судове засідання.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, дослідивши наявні матеріали справи, розглянувши заявлене клопотання, заслухавши думку присутнього представника відповідача щодо заявленого клопотання, дійшла висновку, що воно задоволенню не підлягає з огляду на настпне.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, враховуючи те, що в матеріалах справи наявний обсяг документів, необхідний для апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду, сторони надали свої письмові заперечення та пояснення по суті спору, а тому Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що неявка представників позивача не перешкоджає вирішенню справи в апеляційному порядку, що узгоджується і з приписами п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

В судовому засіданні 02.12.2015 представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що його прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

02.12.2015 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечував проти апеляційної скарги з посиланням на відповідність оспорюваного рішення нормам матеріального та процесуального права. Так, відповідач вказував на те, що трирічний строк позовної давності щодо вимоги позивача про стягнення 58 500,00 грн. сплив, оскільки таке право позивача виникло з 16.04.2011 (тобто з моменту закінчення строку дії договору). Крім того, відповідач наголошував на тому, що додаткова угода № 1 від 15.04.2011 - між сторонами не укладалась і оригіналу такої позивачем не було представлено під час вирішення спору в суді першої інстанції.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Стаття 175 ч.1 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Згідно статті 317 Господарського кодексу України загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень Цивільного кодексу України про договір підряду, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Вимогами статті 846 Цивільного кодексу України визначено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Вимогами статті 854 Цивільного кодексу України визначено, що замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи, за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк, або, за згодою замовника, - достроково.

Статтею 849 Цивільного кодексу України, яка встановлює права замовника під час виконання роботи, визначено, що замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

28.07.2010 між ВАТ «Полтаваобленерго» (яке в подальшому змінило найменування на ПАТ «Полтаваобленерго», що підтверджується відомостями Статуту останнього), як замовником, та відповідачем - ТОВ «СК «Рестал», як підрядником, укладено договір підряду № 3527, згідно із п. 1.1 якого, за цим договором відповідач, за договором підрядник, зобов'язується на власний ризик виконати за плату відповідно до умов цього договору, передбачену ст. 2 цього договору роботу, а замовник зобов'язується прийняти цю роботу та оплатити її.

Згідно із п. 2.3 договору № 3527 склад та обсяги робіт, що доручаються до виконання відповідачу, визначені проектно-кошторисною документацією, що є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п.п. 6.3, 7.1 договору № 3527 ціна роботи за цим договором становить 195 000,00 грн.; позивач здійснює розрахунки за цим договором в два етапи: 30% від ціни договору, що становить 58 500,00 грн. позивач перераховує до виконання робіт; протягом 5 банківських днів з моменту підписання сторонами акта здавання-приймання робіт позивач здійснює наступні розрахунки.

Пунктом 8.2 договору № 3527 сторони погодили, що відповідач зобов'язується виконати роботу протягом 60 робочих днів, з моменту отримання авансу від позивача, з правом дострокового виконання.

Згідно із п. 14.1 договору № 3527 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та його скріплення печатками сторін.

Відповідно до п. 14.2 договору № 3527, строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 14.1 цього договору, але у будь-якому випадку до 15.04.2011.

Згідно з платіжним дорученням № 9817 від 10.12.2010 на суму 58 500,00 грн., позивачем було перераховано на користь відповідача загалом 58 500,00 грн. з призначенням платежу «аванс за рем.покрівельспоруд зг. рах. №40 від 03.12.2010».

Крім того, позивачем до матеріалів справи подано:

- засвідчену позивачем копію додаткової угоди № 1 від 15.04.2011, укладену до договору № 3527, якою викладено в новій редакції пункт 14.2 договору № 3527, а саме: «строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 14.1 цього договору, але у будь-якому випадку до 30.12.2011».

- засвідчену копію вимоги від 17.04.2013 № 01-11/4532, в якій зокрема позивач наголошував на тому, що згідно із п. 7.1 договору № 3527 ним здійснено передоплату в сумі 58 500,00 грн., однак, станом на 25.03.2013 відповідач не розпочав виконання робіт за даним договором, тим самим відмовившись від виконання робіт за даним договором на суму 195 000,00 грн.; позивач здійснив передоплату у розмірі 30% 10.12.2010, таким чином, строк, протягом якого відповідач повинен був виконати роботи за даним договором, закінчився 09.03.2011. Також у зазначеній вимозі позивач, керуючись ч. 2 ст. 530, ч. 2 ст. 849 ЦК України, повідомив відповідача про відмову, зокрема, від договору підряду № 3527, в частині виконання робіт, та вимагав в семиденний строк повернути кошти, сплачені за вказаним договором.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 10.02.2015 призначено судову технічну експертизу, проведення якої було доручено Київському науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення якої були поставлені питання:

- чи виготовлено додаткову угоду №1 до договору підряду № 3527 від 28.07.2010 року шляхом монтажу за допомогою комп'ютерної або копіювально-розмножувальної техніки?

- чи використані для створення додаткової угоду №1 до договору підряду № 3527 від 28.07.2010 реквізити додаткової угоди №1 до договору підряду №3365 від 27.07.2010?

Судовий експерт надіслав суду повідомлення № 3386/15-33 про неможливість дачі висновку через невиконання клопотання експерта, а матеріали справи були повернуті до господарського суду.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що місцевим господарським судом ухвалою від 17.03.2015 витребовувався у позивача оригінали доказів, на яких ґрунтується його позовні вимоги, в т.ч. оригінал додаткової угоди № 1 від 15.04.2011, проте, як зазначено в оскаржуваному рішенні позивачем не було надано суду оригіналу додаткової угоди № 1 від 15.04.2011, яка також не була представлена і на час вирішення спору судом апеляційної інстанції.

Щодо вимоги від 17.04.2013 № 01-11/4532, суд апеляційної інстанції встановив, що вона адресована відповідачу, проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні вимог ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України її направлення позивачем на адресу відповідача.

Позивач вважає, що відповідач незаконно утримує перерахований позивачем аванс на виконання договору № 3527, оскільки правова підстава отриманих коштів відпала згідно ст. 1212 Цивільного кодексу України. Крім того, позивач наголошує на тому, що 10.12.2010 ПАТ "Полтаваобленерго" сплатило на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 58 500,00 грн. в якості авансу за ремонт споруд згідно рахунку 40 від 03.12.2010 по Договору № 3527 від 10.12.2010. При цьому, в призначенні платежу було зазначено: "аванс за ремонт покрівель і згідно рахунку 40 від 03.12.2010 року" (а.с.8). Проте, вказаний рахунок позивач надати не може внаслідок закінчення строку зберігання документу та його знищення, що зафіксовано відповідним Актом про виділення для знищення справ (документів), не внесених до Національного архівного фонду 24 березня 2014 року № 1 (а.с.68).

Суд апеляційної інстанції, врахувавши те, що між сторонами було укладено договір № 3527, пунктом 7.1 якого визначено грошову суму авансу - 58 500,00 грн., яка збігається з сумою платіжного доручення, в якому вказано, що кошти перераховано на ремонт покрівель споруд, про що міститься і посилання у п. 2.1 наведеного договору, дійшов висновку, що спірні кошти в розмірі 58 500,00 грн. були перераховані позивачем відповідачу саме по договору № 3527.

Згідно з статтею 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, аналіз наведеної норми свідчить, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду України № 3-11гс15 від 25.02.2015).

З урахуванням наведеного, судом апеляційної інстанції не приймаються посилання позивача на приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України, як на підставу обгрунтування позовних вимог.

Відповідач в обгрунтування заперечень на позов вказував про те, що в платіжному дорученні № 9817 від 10 грудня 2010 року немає посилань про те, що кошти перераховані по договору № 3527, а також додаткова угода № 1 від 15.04.2011 - не існує. Крім того, 09.12.2014 відповідачем через канцелярію Господарського суду Черкаської області подано заяву про застосування до вимог позивача трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 Цивільного кодексу України, що є підставою для відмови у задоволенні позову згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 ч. 2 статті 258 Цивільного кодексу України, позовна давність у один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення пені.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з п. 5 ч. 1 статті 268 Цивільного кодексу України, позовна давність не поширюється на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування).

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності (ст. 261 ЦК України) має важливе значення, оскільки від цього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (постанова Верховного Суду України від 27 травня 2014 р. у справі № 3-23гс14).

З урахуванням вищенаведеного, колегією суддів Київського апеляційного господарського суду встановлено, що 10.12.2010 ПАТ "Полтаваобленерго" сплатило на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 58 500,00 грн. в якості авансу за ремонт споруд згідно рахунку 40 від 03.12.2010 по Договору № 3527, факт отримання відповідачем коштів в сумі 58 500,00 грн. останнім не заперечується. Таким чином, враховуючи п. 8.2 договору № 3257 відповідач зобов'язаний був виконати роботу протягом 60 робочих днів з моменту отримання авансу, тобто у строк до 09.03.2011 включно. Доказів виконання робіт відповідачем - матеріали справи не містять. Таким чином, відповідачем порушено свої зобов'язання за договором № 3257 щодо завершення робіт у наведений строк, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме з 10.03.2011 у позивача виникло право вимоги щодо повернення сплачених відповідачу по договору коштів. При цьому, обумовлений сторонами строк дії договору до 15.04.2011 жодним чином не впливав на право позивача щодо звернення до суду за захистом своїх порушених прав у зв'язку з невиконанням відповідачем робіт у обумовлений договором строк. Доказів протилежного суду на момент вирішення спору надано не було.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Статтею 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що в контексті спірних правовідносин сторін у даній справі строк дії договору (ст. 631 Цивільного кодексу України) та строк виконання зобов'язань (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України) - не є ідентичними поняттями у розумінні вищенаведених приписів цивільного законодавства, оскільки сторонами у договорі № 3257 було передбачено як строк дії договору (п. 14.1, п. 14.2), так і обумовлено строк виконання відповідачем зобов'язання з завершення робіт з ремонту (п. 8.2).

Таким чином, право позивача за договором є порушеним саме з 10.03.2011, оскільки відповідачем всупереч п. 8.2 договору №3257 роботи не були завершені до 09.03.2011 (у строк 60 робочих днів з моменту отримання авансу), і відповідно, саме з 10.03.2011 у позивача виникло право вимагати повернення відповідачем сплачених коштів в сумі 58 500,00 грн., про що позивач був обізнаний, а отже, згідно з п. 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг трирічного строку позовної давності почався від дня, коли позивач довідався про порушення свого права, тобто з 10.03.2011 і закінчився 10.03.2014.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач звернувся з позовом до Господарського суду Черкаської області 24.11.2014, що підтверджується відбитком штампу канцелярії суду, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що згідно п. 4 статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові у зв'язку з пропуском позивачем трирічного строку позовної давності. Поважних причин пропуску такого строку позивачем не наведено і доказів в підтвердження - не надано.

Наведена позиція також узгоджується і з висновками Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України, за І півріччя 2014 року, в яких зокрема Верховний Суд України вказує на те, що коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить , порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, та буде встановлено, що цей строк пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що Господарський суд Черкаської області дійшов вірного висновку про відмову у позові у зв'язку із спливом трирічного строку позовної давності на підставі ст. 267 Цивільного кодексу України, проте, під час апеляційного провадження у справі, суд апеляційної інстанції керуючись статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, дійшов висновку, що право позивача є порушеним саме з 10.03.2011, у зв'язку з чим рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, з врахуванням зміни його мотивувальної частини судом апеляційної інстанції щодо початку трирічного строку позовної давності.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на рішення Господарського суду Черкаської області від 23.06.2015 по справі № 925/2170/14 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 23.06.2015 по справі № 925/2170/14 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/2170/14 повернути до господарського суду Черкаської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Г.В. Корсакова