У Х В А Л А

23.11.2015 Справа № 910/12257/13
За заявою: ОСОБА_1

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ"

3. Дочірнього підприємства "Фінансова компанія "Інтербудінвест"

4. Служби безпеки України

5. Служби зовнішньої розвідки України

про: визнання договорів (правочинів) недійсними в межах справи № 910/12257/13 за заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно - інвестиційна компанія "Інтербудінвест" про визнання банкрутом

Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

від заявника-Подольський В.О. від боржника -не з'явилися ліквідатор-Загородній С.В. від ліквідатора-Хрипко І.І. від ТОВ "Будівельний стандарт" -Чаплян С.Є. від Служби безпеки України-Лобанцова Л.М. від Служби безпеки України проектиний інститут-Владимирова С.В. від ОСОБА_4-ОСОБА_4 від ОСОБА_5-ОСОБА_6 від ОСОБА_7-ОСОБА_8 від ОСОБА_9-ОСОБА_8 від Служби зовнішньої розвідки -Мельник А.Р. Володіна І.В.

Обставини справи :

На розгляд Господарського суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест", Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ", Дочірнього підприємства "Фінансова компанія "Інтербудінвест", Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України про визнання договорів (правочинів) недійсними.

Відповідно до п. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від30.06.2015 прийнято заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест", Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ", Дочірнього підприємства "Фінансова компанія "Інтербудінвест", Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України про визнання договорів (правочинів) недійсними до розгляду, призначено на 28.07.2015.

24.07.2015 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив Служби зовнішньої розвідки України.

27.07.2015 до Господарського суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_12 про зміну підстав та предмету позову.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 № 04-23/1065, відповідно до п. 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв'язку з припиненням повноважень щодо здійснення правосуддя у судді Яковенко А.В.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.09.2015 справу №910/12257/13 прийнято до свого провадження суддею Яковенко А.В.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.09.2015 призначено розгляд заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест", Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ", Дочірнього підприємства "Фінансова компанія "Інтербудінвест", Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України про визнання договорів (правочинів) недійсними на 12.10.15.

08.10.2015 до Господарського суду м. Києва надійщли письмові пояснення Служби зовнішньої розвідки України стосовно заяви позивача про зміну предмету та підстав позову.

09.10.2015 до Господарського суду м. Києва надійшли пояснення Служби безпеки України.

12.10.2015 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання позивача про накладення арешту на об'єкти незавершеного будівництва, розташованих за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (житловий будинок -секція №1, підземний паркінг, офісний центр-секція "Г") до вирішення справи по суті.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.10.2015 розгляд заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест", Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ", Дочірнього підприємства "Фінансова компанія "Інтербудінвест", Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України про визнання договорів (правочинів) недійсними відкладено на 23.11.2015.

У судовому засіданні, що відбулось 23.11.2015, присутні представники учансиків провадження у справі надали додактові пояснення по суті заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест", Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ", Дочірнього підприємства "Фінансова компанія "Інтербудінвест", Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України про визнання договорів (правочинів) недійсними.

Заявник вимоги, вказані у заяві підтримав та просив їх задовольнити.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду м. Києва № 910/12257/13 від 16.10.2013 затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ "Будівельно - інвестиційна компанія "Інтербудінвест".

Постановою Господарського суду м. Києва № 911/12257/13 від 16.04.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія 'Інтербудінвест" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" - арбітражного керуючого Лінкевича О.М.

Відповідно до протоколу розподілу (передачі) часток площі об'єкту Офісного центру по АДРЕСА_1 у Святошинському районі м. Києва від 12 червня 2013 року, Боржник передав, а ТОВ "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" отримало - Приміщення в офісному центрі - АДРЕСА_1, м. Києва, загальною площею 5 037, 38 кв.м. .

Як стверджує заявник, все вищезазначене майно передане ТОВ "Інвестиційно-будівельній фірмі "АВМ" на підставі Договору передоручення від 25 квітня 2012 року, Договору №2-3/12 Управителя із Забудовником житлового комплексу на АДРЕСА_1 в м. Києві Фонду фінансування будівництва виду «А» від 25 квітня 2012 року, укладених між Дочірнім підприємством «Фінансовою компанією «Інтербудінвест» та ТОВ "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" та Договору поруки від 20 вересня 2012 року, укладеного між ТОВ "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ", Боржником, Службою безпеки України та Службою зовнішньої розвідки України.

Посилаючись на те, що боржник фактично безоплатно здійснив відчуження приміщення в офісному центрі - загальною площею 5 037, 38 кв.м., житловий будинок - секція № 1, підземний паркінг, офісний центр (секція Г), а тому на підставі ст. 20 Закону правочини з безоплатної передачі (відчуження) цього майна заявник просить визнати недійсними та це майно повернути до ліквідаційної маси.

Служба безпеки України та Служба зовнішньої розвідки України у своїх письмових поясненнях та відзивах на заяву ОСОБА_1 проти визнання договорів недійснимим заперечували з підстав того, що спірні договори не мають на меті сам факт відчуження майна.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, в основу позовних вимог позивача про визнання недійсним договору передоручення від 25.04.2012, договору №2-3/12 від 25.04.2012 та договір поруки від 20.09.2012 покладено те, що фактично вчинено безоплатне відчуження майна боржника внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Нормативно оскарження дійсності угод, укладених боржником до порушення справи про банкротство, регулюється ч. 4 ст. 10, ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», та ст. 215 ЦПК України.

Важливою є норма про визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство (стаття 20 Закону).

Під майновими діями боржника слід розуміти виконання боржником зобов'язань за вже укладеним до початку відповідного року правочином (договором) на шкоду власним інтересам або інтересам інших кредиторів. Наведене стосується, зокрема виконання зобов'язання раніше встановленого строку (терміну), відмови від власних майнових вимог, сплати коштів кредитору або прийняття майна в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна тощо.

Що ж до визнання недійсними правочинів (договорів), то воно може мати місце у випадках відчуження боржником безоплатно майна, прийняття боржником на себе зобов'язань без необхідних дій майнового характеру іншої сторони, прийняття на себе заставних зобов'язань на забезпечення виконання грошових вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підстава для визнання правочину недійсним, яка передбачена статтею 232 ЦК України, стосується лише тих правочинів, які вчиняються особою (фізичною або юридичною) не самостійно, а через представника.

Представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю - його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє, оскільки відповідно до ст. 237 ЦК представник зобов'язаний або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку він представляє. Але в силу зловмисної домовленості представника й контрагента воля довірителя не знаходить свого вираження, а підмінюється волею представника, який фактично вступає у змову з контрагентом з метою одержати власну чи обопільну вигоду або створити негативну ситуацію для довірителя, що і є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Аналіз змісту ст. 232 дає підстави вважати, що її дія поширюється на договірне представництво, яке виникає на підставі договору доручення, адже ч. 2 ст. 232 надає право застосовувати відповідні правові наслідки лише "довірителю".

Слід враховувати, що орган юридичної особи, який діє одноособово, не підпадає під поняття представника, як воно випливає зі змісту ст. 237 ЦК України. У зв'язку з цим приписи статті 232 ЦК України не можуть застосовуватися у випадках, коли правочин вчиняється органом юридичної особи навіть всупереч інтересам юридичної особи. За такими правочинами мають наступати інші правові наслідки, наприклад, передбачені ч. 4 ст. 92 ЦК.

Словосполучення "зловмисна домовленість", що використовується в статті, свідчить, що маються на увазі саме навмисні дії представника, тобто він усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для довірителя наслідків та бажає (або свідомо допускає) їх настання. За відсутності умислу у представника на відносини, що виникли, поширюються правила про договір доручення, а в разі перевищення представником повноважень - правила ст. 241 ЦК України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено того факту, що оспорювані договори вчинено представником юридичної особи із умислом завдати майнової шкоди боржнику, що унеможливлює застосування положень статті 232 ЦК України.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Позивачем до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів того, що договір передоручення від 25.04.2012, договір №2-3/12 від 25.04.2012 та договір поруки від 20.09.2012 укладені, на умовах, що погіршують майновий стан боржника.

Крім того, суд відзначає, що твердження позивача про безоплатне відчуження майна є хибними, оскільки спірні договори, враховуючи їх правову природу, не мають наслідком відчуження майна взагалі.

Також суд не приймає доводи позивача, щодо визнання недійсними спірних договорів з підстав строку їх укладання - після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство (ст. 20 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»), оскільки договір передоручення від 25.04.2012 та договір №2-3/12 від 25.04.2012 укладені більш ніж за рік до порушення справи про банкрутство.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про визнання договір недійсними не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 не доведено тих обставин, з якими законодавець пов'язує визнання у даному випадку договорів недійсними.

Суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про повернення сторони у первинний стан, оскільки вказана вимога обґрунтована застосуванням наслідків недійсності правочинів (216 ЦК України), обставин для визнання недійсними яких заявником не доведено, про що суд зазначив вище.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Виходячи з вищевикладеного, керуючись Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест", Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ", Дочірнього підприємства "Фінансова компанія "Інтербудінвест", Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України про визнання договорів (правочинів) недійсними.

Суддя А.В.Яковенко