ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2015 р.Справа № 922/2626/13

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Інститут Харківпроект", м. Харків
до 1)Публічного АТ "УкрСиббанк", м. Харків 2)ТОВ "Інвестиційна компанія "Бестселлер", м. Харків
про визнання поруки за договором припиненою.
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за дов. б/н від 13.01.2015 року;

від 1-го відповідача: ОСОБА_2 за дов. №НАК281583 від 23.12.14 року;

від 2-го відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія Бестселлер" про визнання поруки за Договором № П2-7-06-мв/840-хркц від 21.03.2007 року між ТОВ "Інститут Харківпроект" та ПАТ "Укрсиббанк" припиненою з 16.04.2007 року.

10 серпня 2015 року через канцелярію суду представником позивача була подана заява в якій уточнено позовні вимоги, а саме викладено їх у такій редакції - визнати поруку за Договором № П2-7-06-мв/840-хркц від 21.03.2007 року між ТОВ "Інститут Харківпроект" та ПАТ "Укрсиббанк" припиненою.

12 серпня 2015 року представником позивача в судовому засіданні подані додаткові письмові пояснення щодо обставин справи.

Ухвалою суду від 12.08.2015 року заяву позивача про зміну предмету позову задоволено, подальший розгляд справи здійснюється з урахуванням викладенного в ній предмету.

14 серпня 2015 року представником 1 відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, в якому він посилається на пропущення позивачем строку позовної давності, відсутність підвищення обсягу відповідальності поручителя додатковими угодами № № 7, 8, 9, та одночасну зміну позивачем предмету та підстави позову.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на положення ст.16, 559, 598 ЦК України та зазначає, що між АКІБ "УкрСиббанк" та ТОВ "ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ БЕСТСЕЛЛЕР" було укладено додаткові угоди №7, №8 та №9 до основного договору про надання мультивалютної кредитної лінії №78-06-мв/840-хркц від 21.09.2006 року, які були укладенні без письмового погодження з позивачем та збільшують обсяг відповідальності позивача як поручителя.

Представник позивача в судовому засіданні 26 серпня 2015 року звернувся до суду з клопотанням про призначення судової економічно експертизи, посилаючись на те, що для повного та всебічного розгляду справи, виконання приписів ухвали Вищого господарського суду по даній справі від 10 червня 2015 року є необхідність встановити чи збільшила додаткова угода № 9 до кредитного договору обсяг зобовязань боржника, що беспосередньо впливає на обсяг відповідальності поручителя.

Ухвалою суду від 26.08.2015 року клопотання позивача про призначення судової економічної експертизи задоволено, проведення експертизи доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_3. На підставі п.1 ч.2 ст. 79 ГПК України провадження у справі було зупинено.

27.08.2015 року від відповідача 1 надійшло клопотання про включення додаткових питань на вирішення судової економічної експертизи.

27.11.2015 року до господарського суду Харківської області від Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. ОСОБА_3 надійшли матеріали справи № 922/2626/13 з висновком експертизи.

Ухвалою суду від 17.12.2015 року провадження у справі було поновлено.

У судовому засіданні 17.12.2015 року представник відповідача 1 підтримав клопотання (вх.№50139) про призначення додаткової судової економічної експертизи, а також клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів в порядку ст. 69 ГПК України.

Ухвалою суду від 17.12.2015 року клопотання (№50139) відповідача 1 задоволено, строку вирішення спору продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 21.12.2015 року. Судом зазначено, що питання щодо призначення додаткової експертизи буде вирішено у наступному засіданні.

21.12.2015 року у судовому засіданні було оголошено перерву до 23.12.2015 року 11:00 год.

Після перерви судове засідання було продовжено.

Представник позивача в судовому засіданні 23.12.2015 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягає на задоволенні позову, з підстав вказаних у позові та додаткових поясненнях.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримав доводи зазначені у відзиві на позов від 14 серпня 2015 року, у яких відповідач 1 просить застосувати строк позовної давності до вимог позивача та не брати до уваги при вирішенні справи додаткові пояснення позивача від 12 серпня 2015 року, адже на його думку має місце одночасна зміна предмету та підстав позову.

Представник другого відповідача в судове засідання 23.12.2015 року не зявився, документів, витребуваних судом та відзиву на позовну заяву, не надав, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази і таким чином з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд установив наступне.

21.09.2006 р. Акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" (Банк, відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ БЕСТСЕЛЛЕР" (позичальник, відповідач 2) уклали кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 7-06-мв/840-хркц (далі - Кредитний договір, т. І а.с. 13-21) з додатковими угодами до нього, які є невід'ємними його частинами.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором, 21.03.2007 р. відповідач 2 та Товариство з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект" (поручитель, позивач) уклали договір поруки № П2-7-06-мв/840-хркц (далі - Договір поруки, т. І а.с. 22-23).

Відповідно до умов пункту 1.1 договору поруки від 21.03.2007 № П2-7-06-мв/840-хркц визначено обсяг відповідальності поручителя за кредитним договором №7-06-мв/840-хркц від 21 вересня 2006 року.

Зокрема, як зазначено в п. 1.1 поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ БЕСТСЕЛЛЕР" усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з кредитного договору про надання мультивалютної кредитної лінії № 7-06-мв/840-хркц від 21.09.2006 в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Крім того, обсяг відповідальності поручителя визначено також п. 1.3 цього ж договору, згідно до якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов"язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

16.04.2007р. Банк та позичальник уклали ОСОБА_4 угоду № 7 до Кредитного договору (т. І а.с. 24-25), відповідно до умов пункту 2.2 якої визначено, що за використання кредитних коштів за Кредитним договором встановлюється процентна ставка в розмірі 12,5% річних за кредитами в доларах США; 16,3% річних за кредитами в українській гривні; 8,99% річних за кредитами в швейцарських франках, якщо не встановлена інша ставка згідно умов договору.

29.11.2007р. Банк та позичальник уклали ОСОБА_4 угоду № 8 до Кредитного договору (т. І а.с. 26-27), відповідно до умов пункту 3 якої визначено, що позичальник сплачує банку комісію за внесення цих змін до кредитного договору у розмірі 7.575 (сім тисяч пятсот сімдесят пять) грн. Комісія нараховується в день підписання цієї додаткової угоди до кредитного договору в національній валюті і сплачується в день нарахування на рахунок № 265 в банку.

05.01.2009 року Банк та позичальник уклали ОСОБА_4 угоду № 9 до Кредитного договору (т.1 а.с. 77), відповідно до п.1 ОСОБА_4 угоди № 9, Сторони домовились викласти Графік встановлення ліміту кредитування (Додаток № 1 до Кредитного договору) в редакції Додатку №1 до цієї ОСОБА_4 угоди. Відповідно до Додатку № 1 Кредитного договору в редакції ОСОБА_4 угоди № 9 Банк та Позичальник домовились на період з січня по квітень 2009 р. включно, зменшити розмір щомісячного платежу по тілу кредиту з 44 643,00 доларів США до 10 000,00 доларів США, а починаючи із травня 2009 р. встановити щомісячний платіж з погашення тіла кредиту в розмірі 46 199,81 доларів США.

Підставою звернення із позовом у даній справі до суду позивач вказує те, що відповідач 1 не визнає його права на припинення поруки, яка припинилась внаслідок укладання без згоди позивача ОСОБА_4 угоди № 7 від 16.04.2007р., ОСОБА_4 угоди № 8 від 29.11.2007р. та ОСОБА_4 угоди № 9 від 05.09.2009 р. до Кредитного договору. На думку позивача додатковими угодами збільшено розмір процентів в грошовому виразі, що підлягали нарахуванню та сплаті боржником на користь банку у разі одержання боржником траншу кредиту у гривнях; банк та позичальник передбачили нову суму комісій, яка раніше не була передбачена основним договором кредиту; банк надавши позичальнику відстрочення виконання зобовязання по сплаті тіла кредиту, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами. Крім того, позивач вказує, що збільшення обсягу відповідальності доводиться тим, що банк у 2012 році звернувся до нього із позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором і сума стягнення включає в себе збільшену ОСОБА_4 угодою № 9 суму відсотків.

Такі обставини, за твердженням позивача, свідчать про невизнання відповідачем 1 його прав та охоронюваних законом інтересів, що і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Натомість відповідач 1 вважає, що після укладення додаткових угод№7 від 16.04.2007р., № 8 від 29.11.2007р. та№ 9 від 05.09.2009 р. до Кредитного договору обсяг відповідальності позивача не збільшився, а навіть зменшився, на підтвердження чого відповідач 1 надає власні розрахунки, а тому підстав для задоволення даного позову немає. Також Відповідач 1 посилається на те, що Верховним судом України 24.06.2015 р. винесено постанову у цивільній справі № 646/5937/13-ц (провадження № 6-701цс15) за позовом іншого поручителя за цим же Кредитним договором, якою встановив, що укладення додаткових угод №7 від 16.04.2007р., № 8 від 29.11.2007р. до Кредитного договору не збільшило обсяг відповідальності поручителя. Крім того, відповідач 1 вважає, що позовні вимоги заявлені поза межами строку позовної давності та просить суд його застосувати.

Справа розглядалась судами неодноразово. Постановою Вищого господарського суду України від 10.06.2015 р. касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, рішення господарського суду Харківської області від 18.09.2014 р. по справі № 922/2626/13 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 р. по справі № 922/2626/13 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Вищий господарський суд України скасовуючи зазначені рішення по даній справі у своїй постанові зазначив, що дійшовши висновку про те, що права позивача є порушеними і підлягають захисту, ні господарський суд першої, ні господарський суд апеляційної інстанції, не звернули увагу на те, що відповідач неодноразово заявляв про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності (а.с. 52-53 т. 1, а.с. 142-143 т. 1, а.с. 53-55 т. 2, а.с. 99-102 т. 3). Також у своїй постанові Вищий господарський суд України вказав, що при новому розгляді справи суду необхідно вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, дати їм належну юридичну оцінку

На виконання Постанови Вищого господарського суду України від 10.06.2015р. судом під час нового розгляду справи була призначена судова екномічна експертиза для з"ясуваня того, збільшено чи зменшено відповідною додатковою угодою відсотки за користування кредитом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 546 та ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 559 Цивільного кодексу України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судом призначено у даній справі судову економічну експертизу за результатами проведення яких були надані відповідні висновки (т. 4 а.с. 161-166).

Як вбачається з матеріалів справи, судовим експертом, у висновку № 8789 від 23.11.2015р., було надано однозначні висновоки, що розмір зобовязань боржника перед кредитором по сплаті процентів за користування кредитними коштами в доларах США, у зв"язку з укладенням додаткової угоди №9 від 05.01.2009 року до кредитного договору про надання мультивалютної кредитної лінії № 7-06-мв/840-хркц від 21.09.2006 за період 01.02.2009 р. по 28.02.2010 р., збільшився на 16 351,30 доларів США; збільшена в такий спосіб сума процентів за користування кредитними коштами в доларах США входить до суми стягнення, яка є предметом позову банку до поручителя по справі № 5023/4717/12; загальний розмір зобовязань боржника перед кредитором по сплаті процентів за користування кредитними коштами в доларах США, у зв"язку з укладенням додаткової угоди №9 від 05.01.2009 року до кредитного договору про надання мультивалютної кредитної лінії № 7-06-мв/840-хркц від 21.09.2006 за період 01.07.2007 р. по 20.09.2016 р., збільшився на 68 085,14 доларів США.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд приймає вищевказані висновки судової економічної експертизи, виконані за судовою ухвалою від 26.08.2015р. (т. 4 а.с. 152-156) Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_3, оскільки підстав ставити під сумнів вказані висновки або компетентність судового експерта немає.

Судом не приймаються заперечення відповідача 1, викладені ним усно та в поясненнях щодо зменшення обсягу зобовязань боржника, а отже і обсягу відповідальності поручителя у звязку із укладанням ОСОБА_4 угоди № 9 від 05.01.2015 р. до Кредитного договору та не приймаються власні висновки відповідача 1 по питанням поставленим на вирішення судових експертів. Суд зауважує, що підставою для призначення судової економічної експертизи стала визнанна судом необхідінсть застсоування спеціальних знань у бухгалтерсько економічній галуз для з"ясування питань, що виникають під час вирішення спору. Між тим, відповідач, наводячи своє власне трактування відповідних питань, не довів того, що воно грунтуєтьсчя на висновках осіб, котрі володіють необхідними спеціальними знаннями у цій галузі.

Так, всупереч вимог ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) відповідач не надав висновків інших експертів та/або спеціалістів в економічній галузі знань, які б спростовували чи ставили під сумнів висновки судовх експертів у даній справі. Такі обставини свідчать про те, що наведені відповідачем 1 доводи носять надуманий характер і є довільним трактуванням обставин справи на свою користь.

Таким чином відповідачем 1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень.

Клопотання відповідача 1 про необхідність призначення додаткової експертизи не підлягає задоволенню та відхиляється судом виходячи із наступного.

Зокрема відповідач 1 наголошував на необхідності поставити на розгляд експертів питання про порівняння обсягу зобовязань боржника по сплаті процентів, що були встановлені ОСОБА_4 угодою № 5 від 21.03.2007 р. та обсягу зобовязань боржника по сплаті процентів, що були встановлені ОСОБА_4 угодою № 9 від 05.01.2009 р.

Вказане клопотання ґрунтується на позиції відповідача 1 про те, що обсяг відповідальності поручителя остаточно встановлений в редакції ОСОБА_4 угоди № 5 від 21.03.2007 р. до Кредитного договору та саме із цією редакцією слід порівнювати умови всіх інших додаткових угод до Кредитного договору.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.3., 1.4. Договору поруки вбачається що поручитель відповідає перед кредитором в обсязі всіх зобовязань боржника, що встановлені Кредитним договором із змінами та доповненнями, відповідальність боржника та поручителя є солідарною за всіма зобовязаннями.

В той же час, Договір поруки не містить конкретних умов та положень основного зобовязання та відповідно в частині визначення конкретного обсягу зобовязань посилається виключно на Кредитний договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Таким чином, обґрунтованим вбачається висновок, що змінюючи обсяг зобовязань боржника шляхом укладання додаткових угод до Кредитного договору кредитор та боржник відповідно одночасно кожен раз змінюють обсяг відповідальності поручителя.

Зважаючи на приписи ч. 2 ст. 553, ч. 2 ст. 554 та ч. 1 ст. 559 ЦК України та наявні у справі докази кредитором і боржником, шляхом підписання ОСОБА_4 угоди № 6 до Кредитного договору встановлено новий обсяг відповідальності поручителя, збільшення якого без згоди поручителя призводить до припинення поруки.

Отже відповідач 1 не обґрунтував необхідності поставити експертам інші питання, крім тих, що були визначені судом, а доводи відповідача 1 спростовуються наявними у справі доказами та нормами чинного законодавства.

Суд при вирішенні справи враховує висновки викладені Верховним судом України у постанові від 24.06.2015 р. по цивільній справі № 646/5937/13-ц (провадження № 6-701цс15) та вважає встановленими та такими, що не підлягають доказуванню обставини викладені у даній постанові та встановлені щодо відповідача 1.

Натомість позивачем доведено той факт, що обсяг його відповідальності, визначений п.1.3. спірного договору, яким установлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов"язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору, - збільшився у зв"язку з укладенням додаткової угоди №9 від 05.01.2009 року до кредитного договору про надання мультивалютної кредитної лінії № 7-06-мв/840-хркц від 21.09.2006 року.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя.

При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим (Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 № 5).

Заяву відповідача 1 про застосування строку позовної давності суд відхиляє з огляду на наступне.

Відповідач 1 обґрунтовуючи необхідність застосування строку позовної давності посилається на те, що 27.10.2009 р. позивачем було укладено з банком Договір № 5 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 06.04.2007 року, із змісту якого вбачається обізнаність позивача про факт укладання додаткових угод №№ 7, 8, 9 до Кредитного договору та про їх умови.

З наведеного відповідач робить висновок, що початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з 27.10.2009 року і зважаючи на те, що позивач звернувся із позовом до суду 25.06.2013 р. відповідач 1 вважає позовні вимоги предявленими за межами строку позовної давності.

Проте, такі висновки суд вважає безпідставними.

Предметом позову ТОВ «Інститут Харківпроект» до ПАТ «УкрСиббанк» є визнання поруки, яка виникла на підставі договору № П2-7-06-мв/840-хркц від 21.03.2007 р. припиненою.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а за п. 7 ч. 2 цієї статті - припинення правовідношення.

За положеннями ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін "порука", застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Отже, за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобовязання за договором поруки, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України (про визнання договору поруки припиненим, про визнання поруки такою, що припинена).

Відповідач 1 звернувся до позивача із вимогою про погашення заборгованості ТОВ «ІК «Бестселлер» 24.04.2012 р.

27.04.2012 р. позивач отримав вказану вимогу, що ним не заперечується.

Суд вважає обґрунтованим твердження позивача, що факт не визнання ПАТ «УкрСиббанк» права ТОВ «Інститут Харківпроект» на припинення поруки за договором № П2-7-06-мв/840-хркц від 21.03.2007 р. став відомий ТОВ «Інститут Харківпроект» лише в 27.04.2012 р., а отже позовна давність відповідно до ст. 261 ЦК України має обліковуватись з 27.04.2012 р.

ТОВ «Інститут Харківпроект» звернувся із позовом до суду, щодо захисту/визнання свого права на припинення поруки 25.06.2013 р. тобто в межах строку позовної давності.

Суд критично оцінює посилання відповідача 1 на те, що позивач під час нового розгляду справи у першій інстанції змінив одночасно предмет та підстави позову. Такі твердження є безпідставними.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою даної статті встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ГПК України Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до висновків викладених у п. 3.12. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Таким чином, предмет позову кореспондується зі способами захисту права, які визначені у ст. 16 ЦК України.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, шляхом зміни способу захисту порушеного права або його доповнення новими вимогами до відповідачів.

В той же час, заява позивача від 10.08.2015 р. за своєю суттю не змінює предмету позову, полягає у вимозі про захист права позивача на припинення поруки за тим самим договором поруки без зміни способу захисту та доповнення його новими вимогами.

Суд під час розгляду справи виходить не з формальної назви заяви, а із її правової природи та змісту, які в свою чергу свідчать, що заява від 10.08.2015 р. не змінює матеріально-правової вимоги позивача до відповідачів.

Крім того, Позивач під час розгляду справи, у своїх усних та письмових поясненнях наголошував, що припинення поруки відбулось внаслідок неодноразової зміни основного зобовязання без згоди поручителя, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Такі зміни до Кредитного договору вносились відповідачем 1 та відповідачем 2 шляхом укладання додаткових угод до кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 22 ГПК України сторони мають право давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд здійснює всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до висновків викладених у п. 3.12 Постанови Пленуму ВГСУ №18 не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Таким чином, Позивач не змінював підстав позову, а лише доповнив його додатковими обставинами, які суд зобовязаний врахувати для вирішення справи по суті.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, те, що умовами спірного договору не узгоджені умови щодо можливості зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, суд цілком погоджується з доводами позивача та дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання поруки за Договором № П2-7-06-мв/840-хркц від 21.03.2007 року між ТОВ "Інститут Харківпроект" та Публічним акціонерним товариством "Укрсиббанк" припиненою, є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України, покладається на Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк".

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 42, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати поруку, що виникла на підставі Договору №П2-7-06-мв/840-хркц від 21.03.2007 р. між ТОВ "Інститут Харківпроект" та Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" припиненою.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (61001, м. Харків, проспект Московський, 60, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект" (61166, м. Харків, проспект Леніна, 38, ) 1147 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 28.12.2015 р.

Суддя ОСОБА_5