РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2015Справа №910/28747/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Джерело ЛТД»
До Третя особа,Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Всесвіт»
Провизнання недійсними п.п. 3.2.5 та 3.2.11 договору банківського кредиту № 180-к/11 від 25.10.2011 р.
Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Антощук А.О. - дов. № б/н від 29.10.2015 р.;

від відповідача: Мельник М.В. - дов. № 153 від 07.10.2015 р.; Саєнко В.В. - дов. № 151 від 07.10.2015 р.;

від третьої особи: Олійник О.С. - дов. № від 18.02.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Джерело» ЛТД звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» про визнання недійсним п.п. 3.2.5 та 3.2.11 договору банківського кредиту № 180-к/11 від 25.10.2011 р.

Ухвалою суду від 12.11.2015 року було порушено провадження у справі № 910/28747/15 та призначено справу до розгляду на 08.12.2015 року.

Представник позивача в судове засідання 08.12.2015 року не з'явився, проте 07.12.2015 року через канцелярію суду подав письмове підтвердження відсутності аналогічного спору, клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та клопотання про відкладення розгляду справи.

Клопотання представника позивача про долучення доказів до матеріалів справи судом розглянуто та задоволено.

Представник відповідача у судовому засіданні 08.12.2015 року подав відзив на позовну заяву та надав усні пояснення щодо клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача, суд задовольнив його клопотання та відклав розгляд справи до 21.12.2015 р.

21.12.2015 р. через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управляння активами «Всесвіт» надійшло клопотання про залучення його до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Представник позивача через канцелярію суду подала, а в судовому засіданні 21.12.2015 р. підтримала клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управляння активами «Всесвіт».

Суд задовольнив клопотання позивача та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управляння активами «Всесвіт» та залучив останнього до участі у справі № 910/28747/15 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Також представником позивача у даному судовому засіданні було подано клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Зазначене клопотання позивача судом було розглянуто та задоволено, у зв'язку з чим фіксування судового процесу у справі № 910/28747/15 здійснюється за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Представником позивача було подано клопотання про витребування доказів та клопотання про зупинення провадження у справі № 910/28747/15 до вирішення Київським апеляційним господарським судом пов'язаної з нею справи № 910/20537/15 за позовом ПАТ «Укргазбанк» до ТОВ «Джерело» ЛТД, ТОВ «КУА «Всесвіт» про стягнення боргу за договором банківського кредиту № 180-К/11 від 25.10.2015 р.

Представники відповідача надали усні пояснення з приводу поданих позивачем клопотань, в яких заперечили проти їх задоволення у повному обсязі.

Суд розглянув та відхилив клопотання позивача про зупинення провадження по справі № 910/28747/15, оскільки розгляд справи № 910/20537/15 не перешкоджає розгляду даної справи.

Також судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки вказані документи не є необхідними для вирішення справи по суті.

У зв'язку з залученням до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача, суд відклав розгляд зазначеної справи до 28.12.2015 р.

У судовому засіданні 28.12.2015 р. представником третьої особи - Олійником О.С. було подано заяву про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи № 910/28747/15-г.

Ухвалою суду від 28.12.2015 р. відмовлено у задоволенні заяви № б/н від 28.12.2015 року представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управляння активами «Всесвіт» про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи № 910/28747/15.

Представником позивача у судовому засіданні 28.12.2015 р. було подано клопотання про призначення по справі судово-економічної експертизи.

Представники відповідача надали усні пояснення з приводу клопотання представника позивача, відповідно до яких заперечували проти призначення у справі судової економічної експертизи.

Представник третьої особи підтримав подане представником позивача клопотання про призначення по справі судово-економічної експертизи.

Відповідно до статті 1 Закону «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Відповідно до п. 2 постанови Пленум Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про призначення у справі судової економічної експертизи, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Також представником позивача було подано клопотання про зупинення провадження у справі № 910/28747/15 до вирішення Окружним адміністративним судом міста Києва пов'язаної з нею справи № 826/27002/15 за позовом ТОВ «Джерело» ЛТД до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» Ожго Євгена Вікторовича про визнання протиправними дій та рішень, зобов'язання вчинити дії.

Заслухавши думку інших учасників судового процесу, суд розглянув та відхилив клопотання позивача про зупинення провадження по справі № 910/28747/15, оскільки розгляд справи № 826/27002/15 не перешкоджає розгляду даної справи.

Представник позивача та третьої особи у судовому засіданні 28.12.2015 р. надали усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримали позов у повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Представник відповідача надали усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечили та просили суд відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 28.12.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.11.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Джерело ЛТД» та Публічним акціонерним товариством «УКРГАЗПРОМБАНК» було укладено договір банківського кредиту №180-К/11, з додатковими угодами до нього (далі - Кредитний договір), у відповідності з яким позивачем було надано відповідачу кредит на загальну суму 36 000 000,00 грн. з обов'язком відповідача щомісячно частинами повернути кредит в термін до 24 січня 2020 року включно, зі сплатою щомісячно відсотків за користування кредитом, а також неустойки (пені, штрафу) в розмірі та в терміни, що передбачені умовами Кредитного договору.

Згідно з умовами кредитного договору відповідач зобов'язаний погашати кредит щомісяця згідно графіку Додаток №1 до Кредитного договору. Остаточне погашення залишку кредиту згідно графіку погашення має бути здійснене не пізніше 24.01.2020 року включно.

Згідно з п.п. 3.2.2.-3.2.3 кредитного договору позивач зобов'язався повернути отриманий кредит у повному обсязі у строк вказаний у договорі і платити щомісячно відсотки за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі, строки та в порядку, що встановлені цим договором.

Умовами п. 3.2.5 договору встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути достроково кредитодавцю кредит у повному обсязі та сплатити нараховані проценти від настання строку виконання зобов'язання у разі настання випадків, зазначених у п. 3.2.11 цього договору.

Згідно з п. 3.2.11 кредитного договору відповідач зобов'язався повністю повернути кредит та сплатити нараховані відсотки за користування кредитом та комісії за договором, незалежно від настання строку виконання зобов'язання у випадку невиконання позичальником будь-якого зобов'язання за цим договором або за будь-яким іншим договором, укладеним з кредитодавцем.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання пунктів 3.2.5 та 3.2.11 договору банківського кредиту № 180-к/11 від 25.10.2011 р. недійсними на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, посилаючись на те, що умова щодо права відповідача пред'явити до позичальника дострокову вимогу про погашення кредиту в повному обсязі є вкрай невигідною для позивача, оскільки він не має можливості в такий короткий строк мобілізувати в повному обсязі грошові кошти для її погашення. Підставою для укладання зазначеного кредитного договору слугувало те, що показники фінансової діяльності позивача за наслідками третього кварталу 2011 року свідчили про його поганий фінансовий стан та можливість банкрутства, у зв'язку з чим тільки загроза банкрутства змусила позивача укласти договір на невигідних для себе умовах.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має насідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи вищезазначене, позивач просить господарський суд визнати недійсними п.п. 3.2.5 та 3.2.11 договору банківського кредиту № 180-к/11 від 25.10.2011 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Джерело ЛТД» та Публічним акціонерним товариством «УКРГАЗПРОМБАНК».

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі посилаючись на те, що для отримання кредитних коштів позичальником були надані всі необхідні документи, зокрема, протокол загальних зборів учасників з проханням про залучення кредиту, заяви про перерахування кредитних коштів. Підписанням кредитного договору позичальник підтвердив свою здатність виконувати умови цього договору (в тому числі із всіма змінами і доповненнями, що до нього вносяться), що йому відомі та зрозумілі всі його умови, з якими він погоджується. В свою чергу, посилання позивача на той факт, що укладення кредитного договору та додатків до нього, є тією тяжкою обставиною, яка понесла загрозу банкрутства, свідчить про явний намір свідомого ухилення від належного виконання зобов'язань та нанесенню збитків неплатоспроможному банку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має насідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Для кваліфікації правочину за ст. 233 необхідна обов'язкова наявність обох зазначених умов.

Під впливом тяжкої обставини вважається вчиненим правочин, який особа вчинила вимушено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, чим інша сторона скористалася.

Такий правочин має ваду волі і вчиняється особою добровільно (без помилки та обману) за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки:

- особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини;

- особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах;

- особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину;

- особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.

- друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

Вищевказана постанова Пленуму ВСУ роз'яснює, що тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому, вкрай невигідними умовами є не просто невигідний правочин, а щоб невигідність була явною та матеріальна втрата була неспіврозмірною з набутим правочином або разюче різнилась з нормальними умовами такого роду договорів (оціночне поняття).

Перевіряючи доводи позивача щодо його тяжкого матеріального становища та загрози банкрутства, суд зазначає наступне.

Відповідно до Розділу 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (на час укладення договору) неплатоспроможністю є неспроможність суб'єктів підприємницької діяльності виконати після настання встановленого строку їх сплати грошові зобов'язання перед кредиторами, в тому числі по заробітній платі, а також виконати зобов'язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) не інакше, як через відновлення платоспроможності.

Згідно Методичних рекомендацій щодо вивчення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затверджених наказом Мінекономіки України від 19.01.2006 р., поточною неплатоспроможністю характеризується фінансовий стан будь-якого підприємства, якщо на конкретний момент у зв'язку з випадковим збігом обставин тимчасово суми наявних у нього коштів і високоліквідних активів недостатньо для погашення поточного боргу, що відповідно до законодавчого визначення розглядається неспроможність суб'єкта підприємницької діяльності виконати після настання встановленого строку їх сплати сплатити грошові зобов'язання перед кредиторами, у тому числі із заробітної плати, а також виконати зобов'язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) не інакше як через відновлення платоспроможності.

Як вбачається з фінансових звітів ТОВ «Джерело» ЛТД за період з 2009 р. по 3 квартал 2011 року, наданих позивачем до матеріалів справи, підприємство здійснювало свої поточні зобов'язання, хоч і не в повному обсязі, за розрахунками з бюджетом, з оплати праці, зі страхування.

Крім того, для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином.

Разом з тим, з умов кредитного договору вбачається, що він укладався з метою поповнення обігових коштів та іншої статутної діяльності позичальника, що не доводить факту укладання кредитного договору внаслідок існування вкрай тяжкого фінансового становища. Саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище не може бути підставою для визнання його недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України.

Крім того, оцінюючи умови пунктів 3.2.5 та 3.2.11 договору банківського кредиту № 180-к/11 від 25.10.2011 р. про їх крайню невигідність для позивача, суд приймає до уваги той факт, що оскаржувані умови пунктів якось особливо не різняться з типовими умовами такого роду договорів. При цьому позивач не був обмежений у праві вибору контрагента для укладення такого кредитного договору.

Отже, оцінивши всі вищезазначені докази у справі, які суд приймає до уваги в якості належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 32-34 ГПК України в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи документи спростовують твердження позивача про наявність тяжкого фінансового становища підприємства, в т.ч. загрози його банкрутства, та наявність вкрай невигідних умов надання кредиту позивачу під час укладення спірного договору.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин, не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

У судовому засіданні не встановлено, а позивачем не доведено, що за відсутності тяжкої обставини кредитний договір ним би не укладався взагалі або укладався на не таких умовах, так само як і не доведено того факту, що банк скористався впливом якихось тяжких обставин на позивача, а тому уклав кредитний договір з ТОВ «Джерело» ЛТД.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів суду того факту, що в момент вчинення ним оскаржуваного правочину були наявні обставини, передбачені ст. 233 Цивільного кодексу України, тобто не довів наявність підстав, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

При цьому суд враховує, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 203, 215, 233 Цивільного кодексу України, ст. ст. 32, 33, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

04.01.2016 р.

Суддя Спичак О.М.