КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2015 р. Справа№ 910/12108/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Шаптали Є.Ю.

За участі представників сторін:

Від позивача: Москальова-Поліщук М.В.

Від відповідача: Кохан В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Київпассервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 по справі №910/12108/15 (суддя: Селівон А.М.)

за позовом Державного підприємства "Київпассервіс"

до Підприємства із 100 % іноземним капіталом "ААЗ Трейдінг Ко"

про стягнення 38 718, 22 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 по справі №910/12108/15 у задоволені позову Державного підприємства "Київпассервіс" до Підприємства із 100 % іноземним капіталом "ААЗ Трейдінг Ко" про стягнення 38 718,22 грн. - відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту продажу, періоду його здійснення та кількості квитків, реалізованих ПІК "ААЗ Тейдінг Ко" через агенцію або самостійно, і, відповідно, встановлення належної до сплати позивачеві суми автостанційного збору від вартості реалізованих за період з 01.10.14 - 31.10.14 р. квитків, за умови відсутності обґрунтування можливості стягнення зазначених коштів на інших підставах, ніж визначено Договором та Додатковою угодою до нього, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем факту реалізації квитків на проїзд та перевезення багажу відповідачем за спірний період належними та допустимими доказами.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 по справі №910/12108/15 позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 - скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю та стягнути 38 718,22 грн. заборгованості зі сплати автостанційного збору.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції про те, що оскільки додаткова угода до договору, яка є підставою для розрахунку та стягнення частини авто станційного збору, розірвана з 25.09.2014, а тому зобов'язання відповідача щодо сплати частини авто станційного збору за жовтень 2014 року відсутні - є помилковими з огляду на те, що відповідачем в жовтні 2014 року продовжувалось здійснення продажу квитків на рейси, що відправляються з автостанцій позивача на попередніх умовах, про що свідчить існуюча переписка між сторонами, тобто між сторонами у жовтні 2014 склалися відносини, аналогічні тим, що склалися на підставі договору та додаткової угоди. Крім того, апелянт вказував про те, що 08.08.2014 ним було видано наказ № 61од «Про затвердження розмірів авто станційного збору, які підлягають до сплати підприємствами автомобільними перевізниками у разі продажу ними квитків через агенцію або самостійно при виконанні регулярних пасажирських перевезень з автостанції (автовокзалу «Київ»), на якій пасажир повинен здійснити посадку», і на підставі цього наказу перевізник під час продажу квитків самостійно зобов'язаний стягнути з пасажира автостанційний збір, а частину цього збору повинен перерахувати автостанції на якій пасажир здійснює посадку, у зв'язку з чим зобов'язання перевізника (відповідача) перед автостанцією (позивачем) щодо сплати частини автостанційного збору з'являється у день відправлення пасажира з автостанції за маршрутом відповідно до придбаного квитка.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Державного підприємства "Київпассервіс" по справі № 910/12108/15 розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Тищенко А.І. від 15.10.2015 у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Корсакової Г.В., апеляційну скаргу по справі №910/12108/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 15.10.2015 по справі №910/12108/15 апеляційну скаргу Державного підприємства "Київпассервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 по справі №910/12108/15 було прийнято та призначено до розгляду на 18.11.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 18.11.2015 розгляд апеляційної скарги Державного підприємства "Київпассервіс" відкладено до 02.12.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 на підставі ст.ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду апеляційної скарги підприємства "Київпассервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 по справі №910/12108/15 на 15 (п'ятнадцять) днів, розгляд апеляційної скарги відкладено до 23.12.2015, повторно витребувано копії квитково - касових листів ПІК "ААЗ "Трейдінг Ко" за період з 01.10.-31.10.2014 за рейсами №№ 202, 576, 325, 77, 49, 620, 514, 56, 384, 478, 654, вилучених за ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2015 згідно протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 24.03.2015.

22.12.2015 від відповідача через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач наголошував на тому, що розрахунок суми автостанційного збору в заявленій до стягнення сумі за жовтень 2014 року здійснено з урахуванням розрахунку у 14,22%, проте наведений відсоток автостанційного збору було узгоджено сторонами лише додатковою угодою 19.12.2014.

В судовому засіданні 23.12.2015 представник апелянта (позивача) доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 по справі №910/12108/15 - скасувати як таке, що прийняте всупереч норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.12.2015 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, посилаючись на його відповідність нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 грудня 2012 р. між Державним підприємством "Київпассервіс" (позивач у справі, підприємство за договором) та Підприємством з 100 % іноземним капіталом "ААЗ ТРЕЙДІНГ КО" (відповідач у справі, автомобільний перевізник за договором) укладено договір № 87-12 про надання послуг автостанціями та автовокзалом "Київ" автомобільному перевізнику (далі - Договір).

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Договору предметом цього договору є надання послуг підприємством автомобільному перевізнику, пов'язаних з відправленням та прибуттям пасажирів. Підприємство надає автомобільному перевізнику на території автостанцій міста Києва та області та автовокзалу "Київ", підпорядкованих ДП "Київпассервіс", комплекс обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією та здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом автомобільного перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформування водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" та Правил під час здійснення регулярних пасажирських перевезень на автобусних маршрутах загального користування.

Розділами 2 - 8 Договору сторони визначили права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність і вирішення спорів за договором, умови зміни та припинення договору тощо.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом 1 року (п. 8.1 договору).

Додатковою угодою від 05.11.2013 р. строк дії договору продовжено до 20.12.2014.

Додатковою угодою від 09.12.2014 р. строк дії договору продовжено до 20.01.2015.

Як свідчать матеріали справи, Договір та Додаткові угоди до нього підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Окрім цього, засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначаються Законом України "Про автомобільний транспорт", який, як зазначено в ст. 3, регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 905 ЦК України).

Стаття 36 Закону України „Про автомобільний транспорт" містить перелік обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями 1) пасажирам: продаж квитків; користування приміщеннями для чекання поїздки, облаштованими місцями для сидіння; можливість користування громадськими вбиральнями; інформування щодо розкладу руху автобусів та вартості поїздки та 2) автомобільному перевізнику: продаж квитків; організація прибуття та відправлення автобуса з облаштованих платформ; інформування водія щодо умов дорожнього руху на маршруті. За надання обов'язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка. Послуги автостанцій, крім послуг кімнати матері і дитини, пасажирам надаються за плату. Власники автостанцій несуть відповідальність за якість та безпеку послуг, що надаються автостанціями пасажирам та автомобільним перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції.

Згідно зі ст. 32 Закону України „Про автомобільний транспорт" відносини автомобільного перевізника, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій, визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів (ч. 2 ст. 32 Закону України „Про автомобільний транспорт").

Власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію (ч. 3 ст. 32 Закону України „Про автомобільний транспорт").

Наказом Міністерства транспорту України від 28 серпня 2001 № 565 "Про затвердження Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів" (далі - наказ № 565) передбачено, що до обов'язкових послуг автостанцій, що надаються перевізнику є послуга кас автостанцій (п.1.2.2).

Як зазначено в п.7.1 наказу № 565 відносини перевізників з власниками автостанцій визначаються договором, який передбачає доручення перевізника укладати від його імені договір з пасажиром про перевезення та отримання послуг.

Аналогічні положення містяться у Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.09.2010 № 700 (далі - Порядок).

В п. 114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 р. № 176 (далі - постанова № 176) зазначено, що Перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Мінінфраструктури. Порядок розрахунку вартості послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначає Мінінфраструктури.

У відповідності до положень п.2 ч.1 пункту 1 постанови № 176 квиток па проїзд - документ установленої форми, який підтверджує факт укладення договору перевезення. До вартості квитка входить і вартість проїзду, ПДВ, страховий платіж та автостанційний збір.

Перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Примірну форму договору про продаж квитків затверджує Мінінфраструктури. Продаж квитків може здійснюватися водієм автобусу в разі відсутності у населеному пункті автостанції або агентства з продажу квитків, а також після закриття квитково-касової відомості на автостанції. Продаж квитків здійснюється за маршрутом прямування та у зворотному напрямку, якщо це передбачено в договорі про продаж квитків. У разі продажу квитків через агентство або перевізником самостійно частину автостанційного збору перевізник перераховує автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку (п. 115 постанови № 176).

За надання обов'язкових послуг, передбачених статтею 36 Закону України "Про автомобільний транспорт", з пасажира справляється автостанційний збір, що входить у вартість квитка. Розмір автостанційного збору визначається власником автостанції за погодженням з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими держадміністраціями, на території яких розташована автостанція. Порядок визначення розміру автостанційного збору затверджує Мінінфраструктури (п. 116 постанови № 176).

Відносини власника та перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, які проходять через автостанцію, згідно з пунктом 114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, визначаються договором про надання послуг автостанціями, примірна форма якого визначається Мінінфраструктури України (п. 5.1 Порядку). У п. 5.2 Порядку передбачено, що на обумовлений сторонами строк договором визначаються: перелік та обсяги обов'язкових та інших послуг, що надаються автостанцією перевізникові; вартість обов'язкових послуг у відсотках від загальної суми вартості проїзду від реалізованих через каси автостанцій квитків та порядок проведення розрахунків; порядок та строки погодження додаткових рейсів; умови для відпочинку водіїв та відстою автобусів на території автостанції; строки перерахування автостанцією коштів від продажу квитків згідно з пунктом 4.4 розділу IV цього Порядку, розмір неустойки за кожний день прострочення перерахунку; умови щоденного (міжзмінного) відпочинку водіїв (у разі надання послуги); умови перевірки технічного стану автобусів (у разі надання послуги); умови зберігання автобусів (у разі надання послуги).

Пунктом 2.1.23 Договору визначено, що у разі продажу квитків через агенцію або самостійно, відповідач зобов'язується перераховувати позивачу частину автостанційного збору при виконанні регулярних пасажирських перевезень з автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку. Розмір частини автостанційного збору та порядок перерахування сплати автостанційного збору визначається додатковою угодою до даного договору.

Автостанційний збір нараховується на тариф перевізника та залежить від класу автостанції, з якої здійснює посадку пасажир в рейсові автобуси. Розмір автостанційного збору встановлюється позивачем відповідно до Наказу Мінтрансзв'язку від 27.09.2010 р. № 700 (п. 2.1.24 Договору).

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, і що перевірено судом апеляційної інстанції, на виконання п. 2.1.23 Договору 21 грудня 2012 р. між сторонами укладено додаткову угоду до Договору, якою сторони визначили кількість місць по 16 рейсам відповідних маршрутів для продажу позивачем (з 11 по 22 включно), розмір частини автостанційного збору та порядок перерахування сплати автостанційного збору тощо.

Так, згідно з п. 2 додаткової угоди до Договору від 21.12.2012 р. сторони погодили, що на решту квитків на проїзд в автобусах на рейси маршрутів, зазначених у п. 1 додаткової угоди та на рейси маршрутів № 299, № 747, № 895, № 903 продаж квитків здійснюється відповідачем. При цьому водій (кондуктор) відповідача видає квитки на проїзд пасажирам та здійснює облік реалізації цих квитків у білетно-обліковому листі, згідно установленої форми.

Як встановлено колегією суддів, форма білетно-облікових листів для обліку роботи водіїв та кондукторів маршрутних автобусів з білетами та готівкою № 11-АП - для міських та приміських маршрутів, № 12-АП - для міжміських маршрутів, затверджена наказом Міністерства транспорту України від 23.04.1996 р. № 133.

Пунктом 3 Додаткової угоди від 21.12.12 р. до Договору встановлений обов'язок відповідача проводити розрахунки розмір автостанційного збору згідно з Порядком № 700. Згідно з розрахунком розмір автостанційного збору по автовокзалу "Київ" 1-го класу дорівнює 18% від вартості квитка на проїзд по тарифу.

Автомобільний перевізник (відповідач у справі) згідно п.115 постанови № 176 перед відправленням рейсових автобусів маршрутів з Автовокзалу "Київ" надає контролеру пасажирського атотранспорту АВ "Київ" копію білетно - облікового листа (відомість касового продажу) (п.4 Додаткової угоди від 21.12.12 р.).

Відповідач сплачує частину авто станційного збору у розмірі 8 % від вартості квитка по тарифу шляхом безготівкових розрахунків зі складанням акту виконаних робіт (п. 5 додаткової угоди від 21.12.2012 р. до договору).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За твердженнями позивача, свої зобов'язання в частині сплати Державному підприємству "Київпассервіс" належного автостанційного збору в сумі 38718,22 грн. від вартості реалізованих за період з 01.10.14 р. - 31.10.14 р. квитків на рейси по маршрутах: Київ-Запоріжжя, рейс № 576 Київ-Луганськ, рейс № 514 Київ-Харків, рейс № 56 Київ-Харків, рейс № 202 Київ-Ялта, рейс № 620 Бориспіль а/п - Одеса, рейс № 49 Бориспіль а/п - Одеса, рейс № 77 Бориспіль а/п - Одеса, рейс № 325 Бориспіль а/п - Одеса, рейс № 384 Київ з/в - Харків, рейс № 478, Київ з/в - Харків, рейс № 654 Київ - Полтава всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору та додаткової угоди від 21.12.12 р. відповідач не виконав, в результаті чого у ПІК "ААЗ Трейдінг Ко" утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором та Додатковою угодою у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

При цьому на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надані суду копії таблиць з продажу квитків на АВ "Київ" згідно договорів, підписаних представниками контролера та перевізників без зазначення особистих даних вказаних осіб, та розрахунок заборгованості по кожному маршруту без зазначення номерів проданих квитків та з зазначенням частини автостанційного збору у розмірі 14,22 %.

У відповідності до ст.124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно пункту 10 Додаткової угоди від 21.12.2012 р. до Договору за ініціативою позивача дана додаткова угода може бути розірвана без зазначення причини, за умови попередження про це відповідача за 10 днів до дати її розірвання.

Відповідачем долучено до матеріалів справи лист позивача від 11.09.2014 р. № 1/06-12/1311, отриманий відповідачем 16.09.2014 р. вх. № 9807, в якому ДП "Київпассервіс" на підставі п. 10 Додаткової угоди від 21.12.2012 р. до Договору та у зв'язку з ненаданням копій білетно-облікових листів та несплати частини автостанційного збору повідомляє про розірвання Додаткової угоди від 21.12.2012 р. до договору з 25.09.2014 р.

У зазначеному листі позивач повідомив відповідача, що з 25.09.2014 р. пропонуватиме для продажу пасажирам 100 % квитків на рейси ПІК "ААЗ Трейдінг Ко", та зазначив, що у разі виявлення відповідачем бажання здійснювати продаж квитків через агенцію або самостійно на підставі п. 2.1.23 Договору, останньому необхідно письмово повідомити ДП "Київпассервіс", після чого відповідачу буде направлено відповідну додаткову угоду та встановлено розмір частини автостанційного збору, що підлягає сплаті позивачу.

Будь - яких заперечень або інших доказів, які спростовують факт направлення вказаного листа про розірвання додаткової угоди від 21.12.2014 р. відповідачеві та отримання його останнім сторонами суду не надано.

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 188 Господарського процесуального кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як встановлено частинами 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 907 ЦК України).

При цьому, ч. 2 ст. 907 ЦК України передбачено, що порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що визначивши у п. 10 Додаткової угоди від 21.12.12 до Договору можливість розірвання договору в односторонньому порядку без зазначення наслідків такого розірвання, сторони за взаємною домовленістю погодили застосування до даних правовідносин наслідків розірвання договору, визначених законом, зокрема, ст. 653 ЦК України.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 вказаної статті, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються; сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги зміст п. 10 Додаткової угоди до Договору, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Додаткова угода від 21.12.2012 р. до договору вважається розірваною з 25.09.2014, тобто саме з цього часу правова підстава для здійснення відповідачем продажу квитків через агенцію або самостійно на підставі п. 2.1.23 Договору відсутня.

Окрім того, як свідчать матеріали справи, 19 грудня 2014 між сторонами укладено відповідну додаткову угоду до Договору, якою сторони визначили кількість місць по 19 рейсам відповідних маршрутів для продажу позивачем (з 11 по 22 включно), розмір частини автостанційного збору (14,22 %) та порядок перерахування сплати автостанційного збору тощо.

Вказана Додаткова угода набирає чинності з 21 грудня 2014 і діє на протязі строку дії Договору (п.9 Додаткової угоди від 18.12.14 р. до Договору).

Статтею 174 Господарського кодексу (ГК) України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати, у тому числі, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в період з 25.09.2014, тобто з дати розірвання додаткової угоди від 21.12.2012 до Договору по 19.12.2014 - дати укладення відповідної Додаткової угоди до Договору, відповідно до якої відповідачу надана можливість здійснювати продаж квитків через агенцію або самостійно на підставі п. 2.1.23 Договору та встановлено кількість місць для продажу, розмір частини автостанційного збору (14,22 %) та порядок перерахування сплати автостанційного збору, договірні відносини щодо здійснення відповідачем продажу квитків через агенцію або самостійно на підставі п. 2.1.23 Договору між сторонами припинені та, як наслідок, відсутні зобов'язання відповідача щодо сплати частини автостанційного збору за жовтень 2014.

Крім того, довод апелянта про те, що 08.08.2014 ним було видано наказ № 61од «Про затвердження розмірів авто станційного збору, які підлягають до сплати підприємствами автомобільними перевізниками у разі продажу ними квитків через агенцію або самостійно при виконанні регулярних пасажирських перевезень з автостанції (автовокзалу «Київ»), на якій пасажир повинен здійснити посадку», і на підставі цього наказу перевізник під час продажу квитків самостійно зобов'язаний стягнути з пасажира автостанційний збір, а частину цього збору повинен перерахувати автостанції на якій пасажир здійснює посадку, у зв'язку з чим зобов'язання перевізника (відповідача) перед автостанцією (позивачем) щодо сплати частини автостанційного збору з'являється у день відправлення пасажира з автостанції за маршрутом відповідно до придбаного квитка - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований, оскільки наведений наказ не є підставою для виникнення у відповідача обов'язку по сплаті авто станційного збору у розмірі, визначеному позивачем, оскільки такий обов'язок виникає саме внаслідок укладення між сторонами певної цивільно - правової угоди, яка і є підставою для виникнення обов'язку (зокрема щодо перерахування суми), що узгоджується і з п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Додаткова угода від 21.12.2012 до Договору, яка з 25.09.2014 була розірвана самим позивачем, не може бути підставою для стягнення автостанційного збору з відповідача за період з 01.10.2014 по 31.10.2014, коли вона вже не регулювала правовідносини сторін у вказаний період. При цьому, суд апеляційної інстанції також наголошує і на тому, що розрахунок суми автостанційного збору в заявленій до стягнення сумі за жовтень 2014 року здійснено з урахуванням розрахунку у 14,22%, проте наведений відсоток автостанційного збору було узгоджено сторонами лише додатковою угодою 19.12.2014, яка також не може бути підставою для виникнення у відповідача обов'язку по сплаті авто станційного збору у вищенаведений спірний період.

Крім того, в матеріалах справи наявна надана відповідачем копія ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 19.03.2015 р. у справі № 761/7505/15-к, згідно якої в ході проведення позапланової перевірки аудиту діяльності ДП "Киівпассервіс" за період з 01.01.2013 р. по 01.04.2014 р. виявлені факти укладення договорів з компаніями-перевізниками з порушенням чинного законодавства України, що призвело до несплати автостанційного збору та потягло ненадходження грошових коштів до державного бюджету. За даним фактом 28.11.2014 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000529 внесено кримінальне провадження та розпочато розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України (Зловживання повноваженнями, тобто умисне, з метою одержання неправо мірної вигоди для себе чи інших осіб використання всупереч інтересам юридич ної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми служ бовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, якщо це завдало істот ної шкоди охоронюваним законом правам або інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, що спричинило тяжкі наслідки).

Даною ухвалою суду від 19.03.15 р. зобов'язано посадових осіб ПІК "ААЗ Трейдінг Ко" надати старшому прокурору прокуратури Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві тимчасовий доступ до документів, а саме належним чином завірені копії відповідних документів з можливістю їх вилучення - первинних фінансово - господарських та бухгалтерських документів з питань взаємовідносин із ДП "Київпассервіс" та суб'єктами господарської діяльності, які здійснюють реалізацію квитків на пасажирські рейси ПАК "ААЗ Трейдінг Ко".

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 24.03.2015 р., складеного старшим прокурором прокуратури Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві, зазначено, зокрема, про вилучення квитково-касових листів на 630 аркушах.

Оскільки сторонами не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції (який двічі ухвалами витребовував вказані докази) копій або оригіналів жодного білетно-облікового листа установленої форми відповідно до вимог наказу Міністерства транспорту України від 23.04.1996 р. № 133, зі змісту яких можливо встановити період та кількість квитків, реалізованих відповідачем через агенцію або самостійно, а саме: копій квитково-касових листів ПІК "ААЗ "Трейдінг Ко" за період з 01.10.14 -31.10.14 за рейсами №№ 202, 576, 325, 77, 49, 620, 514, 56, 384, 478, 654, вилучених за ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2015 у справі № 761/7505/15-к згідно протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 24.03.2015.

Таким чином, зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту продажу, періоду його здійснення та кількості квитків, реалізованих ПІК "ААЗ Тейдінг Ко" через агенцію або самостійно, і, відповідно, встановлення належної до сплати позивачеві суми автостанційного збору від вартості реалізованих за період з 01.10.14 - 31.10.14 квитків, за умови відсутності обґрунтування можливості стягнення зазначених коштів на інших підставах, ніж визначено Договором та Додатковою угодою до нього, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України факту реалізації квитків на проїзд та перевезення багажу відповідачем за спірний період на заявлену до стягнення суму, як не було доведено і узгодження сторонами у встановленому порядку суми відсотку автостанційного збору.

Також, розглянувши в судовому засіданні 23.12.2015 клопотання відповідача про відкладення розгляду апеляційної скарги з метою наданні витребуваних ухвалами суду апеляційної інстанції від 18.11.2015 та від 02.12.2015 доказів - колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вирішила його відхилити, враховуючи обмеженість строків розгляду справи судом апеляційної інстанції, а також те, що судом апеляційної інстанції встановлено ту обставину, що в спірний період (жовтень 2014 року) між сторонами не було узгоджено розміру австостанційного збору шляхом укладення певної цивільно - правової угоди, а тому сам факт продажу квитків жодним чином не спростовує факту неузгодженості між сторонами розміру автостанційного збору.

Крім того, рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

За таких обставин, враховуючи те, що позивач за не довів в розумінні ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача автостанційного збору за період з 01.10.2014 по 31.10.2014 в заявленій до стягнення сумі, а тому позов задоволенню не підлягає з огляду на його необґрунтованість та недоведеність, у зв'язку з чим місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенін позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 по справі №910/12108/15 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Київпассервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 по справі №910/12108/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 по справі №910/12108/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12108/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Є.Ю. Шаптала