ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2015р. Справа№ 914/3540/15

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О. при секретарі судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Луцьк Волинська область

до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Універсальна Бурова Техніка, м.Дрогобич, Львівська область

про стягнення 18 056,42 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_4 представник (довіреність вих. №14/1082 від 13.11.2015р.).

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позов заявлено Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Універсальна Бурова Техніка про стягнення 14 080,66 грн. заборгованості, з яких 8500,00 грн. основний борг, 3 770,28 грн. пеня, 1 810,38 грн. 23% проценти річних.

Згідно поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог (вх.№521615 від 09.11.2015р.) до стягнення заявлено 26556,42 грн., з яких 8500,00 грн. основний борг, 2 834,86 грн. пеня, 6 133,13 грн. 23% проценти річних, 9 088,43 грн. інфляційні нарахування.

Згідно поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог (вх.№554/15 від 27.11.2015р.) до стягнення заявлено 2 834,86 грн. пеня, 6 133,13 грн. 23% проценти річних, 9 088,43 грн. інфляційні нарахування, всього 18 056,42 грн.

Згідно вимог ст.55 ГПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошей - стягуваною сумою. В ціну позову включаються також вказані в позовній заяві суми неустойки (штрафу, пені), а якщо вони не вказані, - суми їх, визначені суддею.

Позивач при визначенні ціни позову згідно заяви про зменшення позовних вимог крім суми основного боргу та нарахувань, включив до неї суму судових витрат 1 378,00 грн. за подання позовної заяви.

Згідно ч.3 ст.55 ГПК України ціну позову вказує позивач. У випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею.

Відтак, ціна позову становить 18 056,42 грн.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах та протоколах суду.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання повторно не забезпечив.

14.12.2015р. представником позивача на електронну поштову адресу суду надіслано клопотання б/н від 11.12.2015р. (вх.№ 54145/15 від 14.12.2015р.), в якому він зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити та подальший розгляд справи проводити без участі представника в судовому засіданні.

Про відкладення розгляду спору на 23.12.2015р. позивач був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення №43 7 від 16.12.2015р. вручено 22.12.2015р. Станом на день розгляду спору (23.12.2015р.) від позивача на адресу суду заяви, клопотання, в тому числі про відкладення розгляду справи не надходили.

Представником відповідача подано заяву (вх.№55020/15 від 18.12.2015р.), якою він просить застосувати строк позовної давності, щодо нарахування пені.

Також, представником відповідача подано клопотання (вх.№55021/15 від 18.12.2015р.), в якому він просить суд зменшити розмір стягуваних штрафних санкцій, з підстав наведених у клопотанні.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти позовних вимог, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, заперечив, підтримав повністю вищевказані: заяву про застосування строку позовної давності та клопотання щодо зменшення розміру стягуваних штрафних санкцій.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст.75 ГПК України при відсутності представника позивача за наявними у ній матеріалами яких достатньо для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази та заслухавши заперечення представника відповідача, суд,-

встановив:

20.01.2014р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (перевізник) та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Універсальна Бурова Техніка (замовник) було укладено договір № 20/01/14-IT про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом (надалі договір) за умовами якого замовник доручає, а перевізник зобовязується виконати транспортні перевезення вантажів в міжнародному сполученні за заявками, поданими замовником, а замовник зобовязується оплатити перевізнику вартість наданих транспортних послуг на умовах цього договору.

Згідно п.1.1. договору даний договір регулює взаємовідносини, що виникають між перевізником та замовником при організації і здійсненні перевезень вантажів автотранспортними засобами в міжнародному сполученні (перевезення), а також порядок розрахунків за надані транспортні послуги.

Відповідно до п.3.1. та п.3.7. договору перевезення вантажів виконується за умови подання заявки в письмовій формі. Заявки на перевезення вантажів є додатками до даного договору, і складають невідємну частину даного договору.

Відповідно до п.4.1.1. договору замовник зобовязувався своєчасно подавати заявки на виконання перевезень в порядку, визначеному в п.3.1. даного договору.

Відповідно до п.4.1.9. договору замовник зобовязувався підписати перевізнику акт виконаних робіт. Якщо протягом трьох днів із моменту передачі замовнику акта виконаних послуг (робіт) перевізник не одержить підписаний акт виконаних послуг (робіт) або мотивовану відмову, перевезення, зазначене у відповідному акті виконаних послуг (робіт), вважається прийнятим із виконанням перевізником своїх зобовязань з дати передачі замовнику відповідного акта виконаних робіт (наданих послуг).

Відповідно до п.4.1.10. договору замовник зобовязувався своєчасно та в повному обсязі сплачувати перевізнику погоджену провізну плату, відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п.5.1.3. договору перевізник зобовязувався виконувати перевезення вантажу згідно із заявкою.

Відповідно до п.6.3. договору оплата за цим договором проводиться шляхом безготівкового розрахунку на розрахунковий рахунок перевізника в термін 5 банківських днів (якщо в заявці не передбачено інше) з моменту одержання замовником належно оформлених оригіналів рахунку і CMR.

Відповідно до п.7.2.2. договору за прострочення виконання грошових зобовязань, передбачених цим договором, замовник сплачує на користь перевізника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від суми несплачених грошових коштів за кожен день затримки платежу. Нарахування пені за прострочення виконання грошових зобовязань припиняється через дванадцять місяців з дня, коли зобовязання повинні були б бути виконані. Крім того, в цьому випадку замовник сплачує на користь перевізника проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 23% річних від простроченої суми.

Позивач на виконання умов договору надав відповідачу послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом в міжнародному сполученні згідно заявки на перевезення №01/2013-КС від 20.01.2014р. автомобільним транспортом ДАФ (державний номер НОМЕР_1/АС 2221 ХТ), на загальну суму 29 000,00 грн., за маршрутом перевезення - м.Дрогобич (UA) м.Самара (RUS), розвантаження м.Самара, вул..Товарна, 39, склади «Євразія Логістик» Російська Федерація (RUS), здійснено - 05.02.2014р.

Відповідно до п.1. вищенаведеної заявки будь-які претензії відносно простоїв приймаються при наявності відміток в товарно-транспортних накладних або в акті простою, про час прибуття та вибуття і відраховуються з початку письмового повідомлення про простій.

Між сторонами підписано та скріплено печатками сторін:

- акт №ОУ-0000061 здачі-прийняття робіт (наданих послуг) згідно договору №20/01/14-IT від 20.01.2014р. на загальну суму 29000,00 грн. за здійснення міжнародного транспортного перевезення відповідно до заявки №01/2013-КС від 20.01.2014р.;

- №ОУ-0000062 здачі-прийняття робіт (наданих послуг) згідно договору №20/01/14-IT від 20.01.2014р. на загальну суму 6483,44 грн. штраф за простій автомобіля (державний номер НОМЕР_1/АС 2221 ХТ).

Позивачем відповідно до вищенаведених актів були виставлені рахунки: №СФ-0000033 від 29.01.2014р. на суму 29000,00 грн. та № СФ-0000063 від 05.02.2014р. на суму 6483,44 грн., які були надіслані відповідачу 18.02.2014р. та отримані відповідачем 21.02.2014р., що підтверджується відповідними штемпелями поштового відділення.

Проте, відповідач порушив свої зобов'язання, оплату за послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом в міжнародному сполученні згідно заявки на перевезення №01/2013-КС від 20.01.2014р. своєчасно не провів, відтак, як стверджує позивач у позовній заяві, у відповідача утворилась заборгованість зі сплати основного боргу в розмірі 8500,00 грн.

Позивачем надано суду підписаний та скріплений печатками сторін у справі акт звірки взаєморозрахунків, згідно якого станом на 01.03.2015р. заборгованість на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 становить 8500,00 грн.

Відтак, станом на момент подання позовної заяви у відповідача існувала заборгованість зі сплати основного боргу в сумі 8500,00 грн.

Після порушення провадження у справі позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх.№554/15 від 27.11.2015р.) у звязку із сплатою відповідачем основного боргу в розмірі 8 500,00 грн.

Згідно умов ст.625 ЦК України позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати, які відповідно до заяви про зменшення позовних вимог становлять 9088,43 грн.

Крім того, позивач керуючись умовами п.7.2.2. договору, у звязку із простроченням оплати за надані послуги з перевезення вантажу, нарахував відповідачу пеню, та 23% проценти річних за користування чужими грошовими коштами, які згідно поданої заяви про зменшення позовних вимог становлять 2834,86 грн. пеня та 6133,13 грн. 23% процентів річних.

Отже, загальна сума заборгованості, з врахуванням поданого розрахунку до заяви про зменшення розміру позовних вимог яку просить стягнути позивач, становить 18056,42 грн., з яких 2834,86 грн. пеня, 6133,13 грн. 23% проценти річних, 9088,43 грн. інфляційні нарахування.

При прийнятті рішення суд виходить із наступного:

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Положеннями ст.ст.627, 628, 629 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За умовами ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Спір між позивачем та відповідачем виник з договору перевезення вантажу у міжнародному сполученні. Відтак, до вказаних правовідносин слід також застосовувати Конвенцію про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (далі - Конвенція), що підписана в м. Женеві 19 травня 1956р., до якої Україна приєдналася згідно Закону України Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 01.08.2006р.

Статтями 4, 5 Конвенції встановлено, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, в трьох примірниках, підписаних відправником і перевізником, при цьому ці підписи можуть бути надруковані типографським способом або замінені штампами відправника і перевізника, якщо таке допускається законодавством країни, в якій складена накладна. Перший примірник накладної передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Статтею 6 Конвенції передбачено реквізити, які повинна містити міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR).

Факт виконання позивачем своїх зобовязань по договору підтверджується наявною в матеріалах справи міжнародною товарно-транспортною накладною:

- СМR № 341407 від 23.01.2014р., за заявкою на перевезення №01/2013-КС від 20.01.2014р. автомобільним транспортом ДАФ (державний номер НОМЕР_1/АС 2221 ХТ),б/н від 16.10.2013р.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами до п.6.3. договору оплата за цим договором проводиться шляхом безготівкового розрахунку на розрахунковий рахунок перевізника в термін 5 банківських днів (якщо в заявці не передбачено інше) з моменту одержання замовником належно оформлених оригіналів рахунку і CMR.

Між сторонами підписано та скріплено печатками сторін:

- акт №ОУ-0000061 здачі-прийняття робіт (наданих послуг) згідно договору №20/01/14-IT від 20.01.2014р. на загальну суму 29000,00 грн. за здійснення міжнародного транспортного перевезення відповідно до заявки №01/2013-КС від 20.01.2014р.;

- №ОУ-0000062 здачі-прийняття робіт (наданих послуг) згідно договору №20/01/14-IT від 20.01.2014р. на загальну суму 6483,44 грн. штраф за простій автомобіля (державний номер НОМЕР_1/АС 2221 ХТ).

Позивачем відповідно до вищенаведених актів були виставлені рахунки: №СФ-0000033 від 29.01.2014р. на суму 29000,00 грн. та № СФ-0000063 від 05.02.2014р. на суму 6483,44 грн., які були надіслані відповідачу 18.02.2014р. та отримані відповідачем 21.02.2014р., що підтверджується відповідними штемпелями поштового відділення.

Проте, відповідач порушив свої зобов'язання, оплату за послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом в міжнародному сполученні згідно заявки на перевезення №01/2013-КС від 20.01.2014р. своєчасно не провів, відтак, станом на дату подання позову до суду у відповідача існував основний борг в розмірі 8 500,00 грн.

На підтвердження факту оплати на суму 26 983,44 грн. позивач долучив до матеріалів справи банківські виписки за рахунками за 26.09.2014р., за 21.07.2014р., за 11.07.2014р., за 29.05.2014р., за 02.07.2014р. по рахунку позивача ФОП ОСОБА_2, в якому відображено усі оплати, що надходили від відповідача.

Відтак, станом на момент подання позовної заяви до суду (08.10.2015р.) у відповідача існувала заборгованість зі сплати основного боргу в сумі 8 500,00 грн.

Після порушення провадження у справі, відповідачем повністю сплачено основний борг на загальну суму 8 500,00 грн., що підтверджується банківською випискою від 18.11.2015р. по рахунку позивача ФОП ОСОБА_2, з призначенням платежу оплата заборгованості за виконані транспортні послуги за договором № 20/01/14-IT від 20.01.2014р. У зв"язку з чим позивач зменшив позовні вимоги в цій сумі.

Отже, основний борг станом на дату прийняття рішення (23.12.2015р.) відсутній.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

У відповідності до п.7.2.2. договору за прострочення виконання грошових зобовязань, передбачених цим договором, замовник сплачує на користь перевізника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від суми несплачених грошових коштів за кожен день затримки платежу. Нарахування пені за прострочення виконання грошових зобовязань припиняється через дванадцять місяців з дня, коли зобовязання повинні були б бути виконані. Крім того, в цьому випадку замовник сплачує на користь перевізника проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 23% річних від простроченої суми.

Вищий господарський суд України у п.2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розяснив, що до пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Відтак, сторони у п.7.2.2. договору передбачили більш тривалий строк нарахування пені, замість шести місяців передбачених ч.6 ст.232 ГПК України, визначили дванадцять місяців.

Відповідно до п.6.3. договору сторони погодили, що оплата за цим договором проводиться шляхом безготівкового розрахунку на розрахунковий рахунок перевізника в термін 5 банківських днів (якщо в заявці не передбачено інше) з моменту одержання замовником належно оформлених оригіналів рахунку і CMR.

Позивачем відповідно до вищенаведених актів були виставлені рахунки: №СФ-0000033 від 29.01.2014р. на суму 29 000,00 грн. та № СФ-0000063 від 05.02.2014р. на суму 6 483,44 грн., які були надіслані відповідачу 18.02.2014р. та отримані останнім 21.02.2014р., що підтверджується відповідними штемпелями поштового відділення зв"язку та не заперечується ним.

Представник відповідача подав заяву (вх.№55020/15 від 18.12.2015р.) про застосування строків позовної давності до вимог ФОП ОСОБА_2, щодо стягнення пені.

Щодо посилання відповідача на сплив строку позовної давності слід зазначити наступне.

За приписами статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До вимог про стягнення пені застосовується строк позовної давності в один рік, встановлений п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вбачається з умов договору № 20/01/14-IT про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом від 20.01.2014р., укладеного між позивачем та відповідачем, сторонами не передбачено умов щодо збільшення строку позовної давності.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку до поданої заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача 2 834,86 грн. пені нарахованої за період з 01.03.2014р. по 01.09.2014р.

Як вказано у п.п.4.3. п.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Згідно ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Враховуючи умови договору щодо порядку розрахунків, зокрема п. 6.3., відповідач повинен був сплатити за надані послуги з перевезення, відповідно до виставлених рахунків, які він отримав 21.02.2014р. до 28.02.2014р. включно, відтак право на нарахування пені за порушення строків оплати за надані послуги з перевезення вантажу виникло з 01.03.2014р. Отже, з 01.03.2014р. по 01.03.2015р. (в межах річного строку позовної давності визначеного п.1 ч.2 ст.258 ЦК України) позивач мав право пред"явити позов про стягнення пені.

Позовна заява подана на поштове відділення зв"язку для її надсилання до суду 06.10.2015р. відтак, позивачем пропущено спеціальний строк позовної давності по пред"явленню позовної вимоги про стягнення пені за порушення строків оплати за надані послуги з перевезення вантажу.

За умовами ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення.

Представник відповідача подав заяву (вх.№55020/15 від 18.12.2015р.) про застосування строків позовної давності до вимог ФОП ОСОБА_2, щодо стягнення пені.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 5 ст.267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивачем не наведено поважності причин пропуску строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені за порушення строків оплати за надані послуги з перевезення вантажу.

Оскільки представником позивача не було наведено поважних причин пропуску позовної давності, відповідачем заявлено про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про необхідність застосування наслідків пропуску позовної давності щодо вимоги про стягнення пені за порушення строків оплати за надані послуги з перевезення вантажу.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас умовами п.7.2.2. договору сторони погодили, що за прострочення виконання грошових зобовязань, передбачених цим договором, замовник сплачує на користь перевізника проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 23% річних від простроченої суми.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та 23 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання, не звільняє його від відповідальності.

Як вбачається із поданого розрахунку до заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 23% проценти річних (за період з 01.03.2014р. по 05.11.2015р.) на загальну суму 6133,13 грн. та інфляційні нарахування (за період з 01.03.2014р. по 05.11.2015р.) на загальну суму 9 088,43 грн.

Перевіривши розрахунок 23% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що позивач при їх нарахуванні неправомірно включив до основного боргу (суми наданих транспортних послуг) суму штрафу за простій автомобіля 6 483,44 грн.

Однак, слід зазначити, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат проводиться лише на суму основного боргу.

Відтак, згідно проведеного судом перерахунку, до стягнення з відповідача підлягає 5913,17 грн. 23% річних за період з 01.03.2014р. по 05.11.2015р. (за період з 01.03.2014р. по 01.07.2014р. сума основного боргу 29 000,00 грн., кількість днів прострочки 123, отже 23% становлять 2 247,869 грн.; за період з 02.07.2014р. по 10.07.2014р. сума основного боргу 27000,00 грн., кількість днів прострочки 9, отже 23% річних становлять 153,12 грн.; за період з 11.07.2014р. по 20.07.2014р. сума боргу 25000,00 грн., кількість днів прострочки 10, отже 23% річних становлять 157,53 грн.; за період з 21.07.2014р. по 21.08.2014р. сума основного боргу 23000,00 грн., кількість днів прострочки 32, отже 23% річних становлять 463,78 грн.; за період з 22.08.2014р. по 04.09.2015р. сума боргу 20500,00 грн., отже 23% річних становлять 180,84 грн.; за період з 05.09.2015р. по 25.09.2014р. сума боргу 18000,00 грн., кількість днів прострочки 21, отже 23% річних становлять 238,19 грн.; за період з 26.09.2014р. по 26.10.2014р., сума боргу 15500,00 грн., кількість днів прострочки 31, отже 23% річних за цей період становлять 302,78 грн. та за період з 27.09.2014р. по 05.11.2015р. сума боргу 8500,00 грн., кількість днів прострочки 405, отже 23% річних за цей період становлять 2169,24 грн.).

Крім того, згідно проведеного судом розрахунку інфляційних втрат за ті ж періоди, що для 23% річних та від тих же сум заборгованості, які існували у вказані періоди, до стягнення з відповідача підлягає 8 527,62 грн. інфляційних втрат.

Як вже було вказано вище, беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у виді інфляційних нарахувань та 23 % річних не є штрафними санкціями, відтак вони не підлягають зменшенню.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши заперечення представника відповідача, суд дійшов висновку підставності позову, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, до задоволення частково.

З відповідача підлягає стягненню 14440,79 грн. з яких 8527,62 грн. інфляційні нарахування, 5913,17 грн. 23% проценти річних. У задоволенні решти позову слід відмовити.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Сплата позивачем судового збору підтверджується платіжним дорученням №1553 від 02.10.2015р. на суму 1 378,00 грн.

Частиною другою ст. 4 Закону України Про судовий збір встановлено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

При поданні позову позивачем до стягнення заявлено до стягнення 14 080,66 грн. та сплачено судовий збір в сумі 1 378,00 грн., в той час як розмір судового збору повинен становити 1 218,00 грн.

Згідно п.1.ч.1.ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України Про судовий збір у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Відтак позивачу, на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України Про судовий збір, слід повернути 160,00 грн. зайво сплаченого судового збору.

Оскільки сума сплаченого позивачем судового збору становить мінімальний розмір встановлений Законом України «Про судовий збір», то наслідки передбачені п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону не застосовуються, сума судового збору в частині зменшених позовних вимог позивачу не повертається.

Згідно ст.49 ГПК України судові витрати пропорційно до задоволеної суми позову слід покласти на обидві сторони.

Керуючись ст.ст.3 - 6 Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, ст.7 Закону України "Про судовий збір", ст.ст. 11, 253, 256, 258, 260, 261, 267, 530, 610-612, 625, 627-629, 908, 909 ЦК України, ст.ст. 174, 230-232 ГК України, ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85, 87, 115, 116 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов, згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог, задоволити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Універсальна Бурова Техніка (82100, Львівська область, м.Дрогобич, вул.Тураша, буд.20; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (43000, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 8 527,62 грн. інфляційних нарахувань, 5 913,17 грн. 23% проценти річних та 974,10 грн. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. За клопотанням позивача, ухвалою суду повернути Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 (43000, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір в сумі 160,00 грн. у звязку із надмірно сплаченою сумою.

5. Наказ видати згідно вимог ст.116 ГПК України, після набрання рішенням суду законної сили.

6. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Згідно ст.87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повний текст рішення

виготовлено 28.12.2015р.

Суддя Сухович Ю.О.