У Х В А Л А

23.11.2015 Справа № 910/12257/13
За заявою ОСОБА_1

до: 1) ОСОБА_2

2) ОСОБА_3

3) ОСОБА_4

4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербудінвест"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.12.2010

в межах справи №910/12257/13

За заявою ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест"

про банкрутство

Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

від заявника-Подольський В.О. від боржника -не з'явилися ліквідатор-Загородній С.В. від ліквідатора-Хрипко І.І. від ТОВ "Будівельний стандарт" -Чаплян С.Є. від Служби безпеки України-Лобанцова Л.М. від Служби безпеки України проектиний інститут-Владимирова С.В. від ОСОБА_7-ОСОБА_7 від ОСОБА_8-ОСОБА_9 від ОСОБА_10-ОСОБА_11 від ОСОБА_12-ОСОБА_11 від Служби зовнішньої розвідки -Мельник А.Р. Володіна І.В.

Обставини справи :

На розгляд Господарського суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербудінвест" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.12.2010 нежитлового будинку, загальною площею 1368,90 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, за ціною 1 300 125,00 грн., укладеного між ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" () та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Відповідно до п. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

На підставі вказаної норми закону ухвалою від 23.03.2015 р. судом було прийнято заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербудінвест" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.12.2010 р. до розгляду та призначено її на 22.04.2015 р.

Ухвалою від 22.04.2015 р. розгляд заяви було відкладено на 27.05.2015 р.

Станом на 27.05.2015 р. до матеріалів справи надійшли заява ОСОБА_15 про визнання позову, пояснення Служби безпеки України, письмові пояснення та відзив на позовну заяву від ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно - інвестиційна компанія "Інтербудінвест" арбітр жданого керуючого Лінкевича О.М.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 27.05.2015 відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 28.07.2015.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 № 04-23/1065, відповідно до п. 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв'язку з припиненням повноважень щодо здійснення правосуддя у судді Яковенко А.В.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.09.2015 справу №910/12257/13 прийнято до свого провадження суддею Яковенко А.В.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.09.2015 призначено розгляд заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербудінвест" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.12.2010 р. на 12.10.15.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.10.2015 розгляд заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербудінвест" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.12.2010 р. відкладено на 23.11.2015.

У судовому засіданні, що відбулось 23.11.2015, присутні представники учансиків провадження у справі надали додактові пояснення по суті заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербудінвест" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.12.2010 р.

Заявник вимоги, вказані у заяві підтримав та просив їх задовольнити.

Крім того, предствник заявника підтримав клопотання про вжиття заходів забезпечення позову.

Суд відзначає, що наявне у матеріалах справи клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, не підлягає задоволенню з огляду на нижчезазначене.

Нормами статті 66 ГПК України передбачено право господарського суду за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї власної ініціативи вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи забезпечення позову, якими безпосередньо є: накладання арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороно відповідачеві вчиняти певні дії; забороно іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З огляду на вищезазначене, враховуючи, що заявником належними та допустимими доказами не доведено обставини, наведені у заяві про забезпечення позову, суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а тому клопотання є таким, що не підлягає задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду м. Києва № 910/12257/13 від 16.10.2013 затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ "Будівельно - інвестиційна компанія "Інтербудінвест".

Постановою Господарського суду м. Києва № 911/12257/13 від 16.04.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія 'Інтербудінвест" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" - арбітражного керуючого Лінкевича О.М.

Ліквідатором ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" встановлено, що 22.12.2010 ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" укладений договір купівлі-продажу.

Згідно договору купівлі-продажу від 22 грудня 2010 року ТОВ "Будівельно- інвестиційна компанія "Інтербудінвест" продало, а ОСОБА_17, ОСОБА_3, ОСОБА_4, придбали у рівних частках кожному, нежитловий будинок, загальною площею 1368,90 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, за ціною 1 300 125 (один мільйон триста тисяч сто двадцять п'ять) грн. 00 коп.

Розрахунки за договором купівлі-продажу повинні бути проведені до 31.12.2020 року.

Ліквідатором TOB "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" за участю суб'єкта оціночної діяльності встановлена ринкова вартість нежитлового будинку, загальною площею 1368,90 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, станом на 22 грудня 2010 року.

Ринкова вартість нежитлового будинку, загальною площею 1368,90 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, згідно висновку про вартість нежитлового будинку становить 12 926 525 (Дванадцять мільйонів дев'ятсот двадцять п'ять) грн. 00 коп. з урахуванням ПДВ.

За договором купівлі-продажу від 22 грудня 2010 року вартість нежитлового будинку, загальною площею 1368,90 кв.м. значно менше ніж ринкова вартість на момент укладення договору купівлі-продажу.

Так, посилаючись на те, що боржник здійснив відчуження майна за цінами відповідно нижчими від ринкових, а також на положення ст. 215, 216, 232, 236 Цивільного кодексу України, ст. 10, 37 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, заявник просить визнати укладений 22.12.2010 договір купівлі-продажу недійсним.

У межах судового розгляду до суду надано заяви про визнання позовних вимог від ОСОБА_2 та Ліквідатора - Лінкевича Олега Миколайовича.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір від 22.12.2010 є договором купівлі-продажу.

У відповідності до ст.ст. 655, 656 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Положеннями п. 2.1.договору сторони погодили, що загальна вартість об'єкту становить1 300 125,00 грн.

Так, в основу позовних вимог позивача покладено те, що фактично вчинено безоплатне відчуження майна боржника внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Нормативно оскарження дійсності угод, укладених боржником до порушення справи про банкротство, регулюється ч. 4 ст. 10, ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», та ст. 215 ЦПК України.

У силу ч. 1 ст. 20 Закону про банкрутство правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені після порушення провадження у справі про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство, якщо, зокрема, боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов'язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Слід зазначити, що метою визнання недійсним правочину (договору) зі спеціальних підстав, визначених ст. 20 Закону про банкрутство, є встановлення факту відчуження майна боржника у підозрілий період (після порушення провадження у справі про банкрутство або протягом одного року, що передував її порушенню) та наявність обставин, прямо визначених положеннями ст. 20 Закону про банкрутство.

При цьому за наявності також невідповідності правочину вимогам Цивільного та (або) Господарського кодексів України, такий правочин може бути визнаний недійсним на підставі норм загального цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підстава для визнання правочину недійсним, яка передбачена статтею 232 ЦК України, стосується лише тих правочинів, які вчиняються особою (фізичною або юридичною) не самостійно, а через представника.

Представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю - його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє, оскільки відповідно до ст. 237 ЦК представник зобов'язаний або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку він представляє. Але в силу зловмисної домовленості представника й контрагента воля довірителя не знаходить свого вираження, а підмінюється волею представника, який фактично вступає у змову з контрагентом з метою одержати власну чи обопільну вигоду або створити негативну ситуацію для довірителя, що і є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Аналіз змісту ст. 232 дає підстави вважати, що її дія поширюється на договірне представництво, яке виникає на підставі договору доручення, адже ч. 2 ст. 232 надає право застосовувати відповідні правові наслідки лише "довірителю".

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено того факту, що оспорюваний договір вчинено представником юридичної особи із умислом завдати майнової шкоди боржнику, що унеможливлює застосування положень статті 232 ЦК України.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Згідно ч. 2 ст. 4-1 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Згідно ч. 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Вимоги з якими заявник звернувся до суду обґрунтовані тим, що вчинення банкрутом правочину з відчуження майна спрямоване на виведення майна ОСОБА_18 по заниженій вартості у зв'язку з можливим зверненням стягнення на нього за кредиторськими вимогами. За спірним договором купівлі-продажу ОСОБА_18 не отримав жодних грошових коштів в рахунок оплати придбаного ним майна.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У заяві про визнання недійсним договору вказано, що ринкова вартість відчужуваного майна становить станом на 22.12.2010 - 12 926 525,00 грн., у той час як реалізоване майно за ціною значно нижчою, а саме 1 300 125,00 грн.

На підтвердження вказаних доводів Заявником надано: висновок про вартість нежитлового будинку виконаний ФОП ОСОБА_19 (сертифікат СОД № 13065/12 від 01.03.2012), відповідно до якого ринкова вартість майнового комплексу станом на момент продажу складає 12 926 525,00 грн. з ПДВ.

Відповідно до п.п. 14.1.219. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

У матеріалах справи відсутні докази які б підтверджували те, що ціна, за якою було відчужено ОСОБА_18 спірне майно відповідала ринковій; також відсутні докази, які б підтверджували розумність та об'єктивність визначеної сторонами правочинів вартості майнового комплексу.

Разом з тим, Заявник у заяві про визнання недійсним договору вказує, що ОСОБА_18 не отримав грошових коштів в рахунок оплати відчуженого на користь Відповідача майна згідно спірного договору.

З системного аналізу вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що метою вчинення правочину з продажу Відповідачам майна було не отримання прибутку, а мало на меті виведення активів товариства, що спричинило збитків кредиторам ОСОБА_18, та в свою чергу зумовило необхідність звернення до господарського суду з заявою про порушення справи про банкрутство.

Згідно ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство, cуд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Згідно із ст. 78 Господарського процесуального кодексу України відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами.

У разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб (ч. 5 ст. 78 ГПК України).

За приписами п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно з частиною четвертою статті 78 ГПК господарський суд виносить ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, а відповідно до частини п'ятої цієї ж статті приймає рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем. Проте суд, який вирішує спір, не зв'язаний заявами позивача про відмову від позову, зменшення розміру позовних вимог та відповідача - про визнання позову. На підставі частини шостої статті 22 ГПК у разі, якщо відповідні дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси (у тому числі юридичної чи фізичної особи, яка не є учасником даного судового процесу), спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства.

Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів. Поєднання створених норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільних прав, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моральних засад суспільства тощо.

На підставі вищевикладеного, враховуючи факт визнання позову ОСОБА_2 та Ліквідатором, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність за допомогою належних та допустимих доказів вимог Заявника, викладених у заяві про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.12.2010, а тому вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Зиходячи з вищевикладеного, керуючись ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також ст. 215,216 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Договір купівлі-продажу від 22 грудня 2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" (ідентифікаційний код 32799609) та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 визнати недійсним.

Повернути сторони у первинний стан, який існував до укладення договору купівлі-продажу від 22 грудня 2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" (ідентифікаційний код 32799609) та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та визнати право власності на цей нежитловий будинок, загальною площею 1368,90 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест".

Суддя А.В.Яковенко