РІШЕННЯ

"16" грудня 2015 р.Справа № 921/1013/15-г/7

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Стадник М.С.

Розглянув справу

за позовом: Приватного підприємства "Продекспорт", вул. Кривоноса, 2Б, м.Тернопіль, 46027

до відповідача 1: Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", вул. Горького, 127, м. Київ, 03150

відповідача 2: Державного нотаріального архіву в Тернопільській області, вул.Промислова, 20, м. Тернопіль, 46002

про визнання кредитного та іпотечних договорів недійсними.

за участю представників сторін:

Позивача: ОСОБА_1, довіреність від 01.10.2015р.

Відповідача 1: ОСОБА_2, довіреність № 010-01/6921 від 04.11.2015р.

Суть справи:

Приватне підприємство "Продекспорт" звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" про визнання кредитної угоди №6605К48 від 13.07.2005р. та іпотечних договорів №6608Z19 від 18.08.2008р., №6608Z25 від 28.11.2015р., №6609Z23 від 01.07.2009р. недійсними; до Державного нотаріального архіву в Тернопільській області з вимогою вилучити з Єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записи про накладення заборони відчуження №8211 від 18.08.2008р., №10814 від 27.11.2008р., №4066 від 01.07.2009р.

Сторони повідомлені про час та місце розгляду справи відповідно до ст. 64 ГПК України.

Учасникам судового процесу розяснено їх права і обовязки, передбачені ст. 22 ГПК України.

Ухвалою суду від 02.10.2015р. порушено провадження у справі та призначено її розгляду на 27.10.2015 року та витребувано у сторін : позивача: оригінал Іпотечного договору №6608Z19 для огляду в судовому засіданні; відповідачів: відзив на позов.

Суд, в порядку ст.77 ГПК України, відкладав розгляд справи на 17.11.2015р., на 27.11.2015р. та на 08.12.2015р., а також в судовому засіданні оголошувались перерви до 11.12.2015р., та до 16.12.2015р. з метою надання можливості сторонам надати додаткові докази у справі та витребувані судом документи.

Представник позивача в судовому засіданні 16.12.2015р. подав клопотання про призначення у справі судової експертизи документів фінансово-кредитних операцій на предмет дослідження чи відповідає метод нарахування банком процентів за кредитною угодою №6605К48 від 13.07.2005р. вимогам Положення про кредитування банку ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України". В своїх обґрунтуваннях даного клопотання зазначив, що при укладенні Кредитної угоди №6605К48 від 13.07.2005р. Приватне підприємство "Продекспорт" Банком було введено в оману, визначивши банківський рік у кількості 360 днів, а не 365 днів, в звязку із чим нарахований розмір процентів є більшим, аніж було розяснено умовами кредитування Банком до укладення Кредитної угоди.

Представник позивача проти клопотання заперечує та просить суд звернути увагу, що дана умова погоджена позичальником шляхом підписання договору без заперечень щодо даного пункту.

Суд, розглянувши клопотання відхиляє його, оскільки питання які ставить позивач є правовими, та відносяться до компетенції суду, і не можуть бути предметом експертного дослідження.

Позивач підтримав позовні вимоги з врахуванням Заяви про уточнення додаткових підстав позовних вимог від 17.11.2015р. (вх.№24200 від 17.11.2015р.), та просить суд врахувати: - Банк, в порушення законодавства, що регулює валютні операції, а саме Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", надав кредит у іноземній валюті для здійснення розрахунків за виконану роботу на території України не перевіривши чи має позичальник індивідуальну ліцензію для здійснення розрахунків у іноземній валюті. Оскільки підприємство не має такої ліцензії, а розрахунки на території України здійснюються відповідно до законодавства України у національній валюті, тому кредитний договір укладений в супереч законодавства, що є підставою для визнання його недійсним; - кредитна угода №6605К48 від 13.07.2005р. укладена під впливом обману, оскільки Банк приховав фактичну ставку відсотків річних, так як, при укладанні кредитної угоди розмір процентної ставки складав 11% річних, проте у зв'язку з тим, що умовами кредитної угоди був визначений банківський рік у кількості 360 днів, а не 365, а тому фактичний розмір процентної ставки за 365 днів становить 11,153% річних, тобто у такий спосіб приховав підвищені відсотки за користування кредитом.

Представник Банку в судовому засіданні 16.12.2015р. підтримав доводи викладені у відзиві на позов та додаткових поясненнях, в яких проти позовних вимог заперечує, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним даним. Зокрема, не погоджується із твердженнями позивача щодо порушень Банком вимог Декрету Кабінету Міністрів "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" в частині надання кредитних коштів юридичній особі, у якої немає індивідуальної ліцензії для здійснення платежів на території України за даною кредитною угодою іншій юридичній особі без індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення разової валютної операції. При цьому зазначає, що за Кредитною угодою №6605К48 від 13.07.2005р. Позичальнику надано кредитні кошти в сумі 1100000,00 дол. США з метою погашення заборгованості перед ЗАТ "Аеробуд" за виконані роботи по будівництву торгівельного комплексу "Орнава" у м.Тернополі, по вул. Живова. При цьому, грошове зобовязання Позичальника перед ЗАТ "Аеробуд" було виражено в валюті України гривні, яка згідно ст.192 ЦК України є законним платіжним засобом, а тому Розпорядженням про проведення операції по рахунках, які повязані з кредитною діяльністю від 21.07.2005р. за кредитною угодою №6605К48 від 13.07.2005р. підтверджується, що кредитні кошти видавалися ПП «Продекспорт» в сумі 1 082 856,28 доларів США з подальшою їх конвертацією в валюту платежу гривню. Згідно платіжного доручення №1583 від 21.07.2005р. грошові кошти в сумі 5426192,80 грн. перераховані з поточного рахунку ПП «Продекспорт» на рахунок ЗАТ «Аеробуд» в якості сплати за будівельно-монтажні роботи за договором №29/04-03 від 06.05.2003р. та акту звірки.

Стосовно тверджень Позивача щодо введення його в оману в частині встановлення розміру процентів за користування кредитом надав витяг із Положення про облікову політику ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" на 2005рік згідно п.п.5.3.14-5.3.18 встановлено методи визначення кількості днів у місяці та році, а саме для розрахунку процентних доходів використовується метод факт/360 передбачає, що для розрахунку використовується кількість днів у місяці та умовна кількість днів у році (360 днів) та ці норми знайшли своє відображення в п.3.5.1 умов укладеного між сторонами кредитного договору №6605К48 від 13.07.2005р. згідно якого проценти нараховуються у валюті кредиту на фактичну суму заборгованості за кредитом, основі Банківського року у 360 днів .

Державний нотаріальний архів в Тернопільській області листом від 22.10.2015р. повідомив суд про розгляд справи без його участі, при цьому зазначив, що покладається на думку суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в процесі розгляду справи пояснення представників Позивача та Відповідача 1, встановлено:

- між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України", в особі виконуючого обовязки керуючого філією в м.Тернополі ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності та Приватним підприємством "Продекспорт" в особі директора ОСОБА_4, який діє на підставі Статуту, укладено 13.07.2005р. Кредитну угоду №6605К48, відповідно до умов якого сторони взяли на себе зобовязання:

- Банк надає Позичальнику Кредит у сумі 1100000,00 доларів США строком до 11 липня 2008 р. на умовах забезпеченості, повернення, відкличності, платності та цільового характеру використання (п.3.1 Угоди) ;

- цілі кредиту : погашення заборгованості перед ЗАТ "Аеробуд" за виконані роботи по будівництву торгівельного комплексу "Орнава" у м.Тернополі по вул.Живова (п.3.2.3 Угоди);

- розмір необхідного забезпечення для покриття Кредиту : 153% від суми основного боргу та процентів за один рік використання кредитом (п.3.2.7, 3.2.8 Угоди) ;

- Кредит надається у безготівковій формі з одночасним утворенням заборгованості за Кредитом на позичковому рахунку Позичальника, відкритому згідно з п.3.8 Угоди в межах наданого забезпечення тільки після укладання Гарантійних документів, як це зазначено в п.3.9 Угоди;

- Банк надає Позичальнику Кредит відповідно до Графіка надання та погашення кредиту за Угодою починаючи з дня набрання чинності Угодою від 13.07.2005р. (п.3.3.2 Угоди);

- позичальник щомісячно сплачує Банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту (долари США) у розмірі річної процентної ставки за встановленою п.3.2.4 договору формулою ,які нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі Банківського року у 360 днів (ст.1 "Терміни", п.3.2.4,3.5.1 договору).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаною Кредитною угодою між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (Іпотекодержатель) та ПП «Продекспорт» (Іпотекодавець) укладені іпотечні договори:

- № 6608219 від 18.08.2008 року, згідно якого в іпотеку передано нежиле приміщення, розташоване за адресою: м. Тернопіль, вул. Кривоноса, 2Б, загальною площею 4536,1 кв.м.;

- № 6608225 від 28.11.2008 року, згідно якого в іпотеку передано будівля торгового центру, яка розташована за адресою: м. Тернопіль, вул. Живова, 15-а, загальною площею 15 099,5 кв.м.;

- № 6609223 від 01.07.2009 року, згідно якого в іпотеку передано будівлю магазину, розташовану за адресою: м. Тернопіль, вул. 15 Квітня, 5а, загальною площею 7 094,1кв.м.

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсною Кредитної угоди, якою передбачено основне зобовязання та як наслідок просить визнати недійними договори іпотеки, які згідно ст.3 ЗУ «Про іпотеку», ч. 2 ст. 548 ЦК України мають похідний характер від основного зобов'язання та зобовязати вилучити договори іпотеки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, які зареєстровані в реєстрі за номерами : №8211 від 18.08.2008 року; №10814 від 27.11.2008 року; №4066 від 01.07.2009 року.

Суд, керуючись ст.43 ГПК України, давши оцінку поданим доказам та наведеним учасниками судового процесу доводам, прийшов до висновку, що в позові слід відмовити. При цьому, суд виходив із наступного:

- порядок укладення, зміни, розірвання та виконання договору регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Господарського кодексу України (далі ГК України).

В силу ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, згідно якої: - зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним.

Підставою недійсності правочину згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності(п.2.9 постанови Пленуму вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Так, порядок укладення, зміни, розірвання та виконання кредитного договору регулюється нормами ЦК України, ГК України, Закону України "Про банки і банківську діяльність" (далі Закон про банки) та нормативними актами прийнятими Національним банком України, який є особливим центральним органом державного управління (ст.2 Закону України "Про Національний банк України") та видає нормативно правові акти з питань віднесених до його повноважень, які є обовязковими для органів державної влади, місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Відповідно до ст.ст. 47, 49, ч.1ст. 55 Закону про банки, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно ст. 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, при цьому сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі, у якому передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (ст. 345 ГК України, ст. 1055 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, при цьому зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. При цьому, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст.ст.533, 1054 ЦК України).

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Відповідно до п.3ч.1, ч.3 ст. 47, ч.1 ст. 49 Закону про банки (в редакції Закону від 02.06.2005р.) банківські послуги щодо розміщення залучених коштів, в тому числі в іноземній валюті, від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, належать до виключно банківських кредитних операцій, здійснювати які дозволяється тільки банкам, які мають банківську ліцензію.

Генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання видає банкам Національний банк України відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993р.№15-93 (в редакції від 16.01.2003р.). Відповідно до п.2.1, 2.3 "Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій" затверджене Постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001р. N275 (в редакції Постанови від 16 травня 2005 року N 167, чинної на момент видачі кредиту, постанова втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 08.09.2011р. №306), на підставі банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати банківські операції з валютними цінностями, в тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Відповідно до п.5.3 зазначеного Положення, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

В силу зазначених норм, банк може надавати послуги по здійсненню кредитування в іноземній валюті, які за своєю правовою природою є валютними операціями, при наявності ліцензії та письмового дозволу Національного банку.

Позивач стверджує, що зміст кредитної угоди суперечить Цивільному кодексу України, актам цивільного законодавства, оскільки укладений у іноземній валюті для розрахунків на території України. Однак, зазначена підстава спростована матеріалами справи.

Так, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 якого валютні операції - операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.

Позивач, на підтвердження права ВАТ "Державний експортно імпортний банк України" здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик на момент укладення кредитної угоди надав видані Національним банком України: Банківська ліцензія №2 від 25.12.2001р. на право здійснювати банківські операції визначені ч.1 та п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Дозвіл №2-1 від 25.12.2001р., додаток до дозволу №2-1 від 25.12.2001р. на право здійснення операцій визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону.

Матеріалами справи підтверджено, що право власності на іноземну валюту згідно Кредитної угоди не переходило до позивача, а розрахунки проведені у національній валюті гривні, про що свідчать наступні докази:

- кредитна угода укладена на підставі заяви ПП «Продекспорт» від 25.06.2005р. про надання кредиту в сумі 1 100 000,00 доларів США для погашення заборгованості Позичальника перед ЗАТ «Аеробуд» в сумі 5 426 192,80 грн. за виконані роботи по будівництву торгівельного комплексу «Орнава» в м. Тернополі згідно акту звірки взаєморозрахунків між ПП «Продекспорт» та ЗАТ «Аеробуд» за період 2003-2005рр., який доданий до заяви. Тобто, грошове зобов'язання Позичальника перед ЗАТ «Аеробуд» виражено в валюті України - гривні, яка згідно ст. 192 ЦК України є законним платіжним засобом.

- відповідно до п.п. 3.2.1, 3.2.3 кредитної угоди № 6605К48 від 13.07.2005р. Позичальнику надано кредитні кошти в сумі 1 100 000,00 доларів США з метою погашення заборгованості перед ЗАТ «Аеробуд» за виконані роботи по будівництву торгівельного комплексу «Орнава» у м. Тернополі, по вул. Живова;

- згідно Розпорядження про проведення операції по рахунках, які пов'язані з кредитною діяльністю від 21.07.2005р. за кредитною угодою №6605К48 від 13.07.2005р., операції з видачі кредиту ПП «Продекспорт» в сумі 1 082 856,28 доларів США провести з подальшою їх конвертацією в валюту платежу гривню;

- виписками про операції здійснені Банком за 21.07.2005р. підтверджується здійснення продажу валютного кредиту в сумі 1082856,28 доларів США з подальшою конвертацією у валюту платежу гривню по курсу 5,011000 та з подальшим зарахуванням грошових коштів в сумі 5426192,82 грн. на рахунок Позичальника №247;

- платіжним дорученням №1583 від 21.07.2005р. кошти в сумі 5426192,80 грн. перераховані з поточного рахунку ПП "Продекспорт" на рахунок ЗАТ "Аеробуд" в якості сплати за будівельно-монтажні роботи за договором №29/04-03 від 06.05.2003р. та акту звірки розрахунків.

Отже, валютою платежу на користь ЗАТ «Аеробуд» була національна валюта України - гривня, у зв'язку з чим твердження позивача про порушення під час укладення кредитної угоди № 6605К48 від 13.07.2005р. Банком Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» є такими, що не відповідають дійсності.

Також, не підтверджена позивачем підстава визнання угоди недійсною, а саме вчинення правочину під впливом обману.

Відповідно до ч.1ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (правова позиція викладена у п 3.10 постанови Пленуму ВГС України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Суд, надавши оцінку поданим сторонами доказам, вважає безпідставним посилання Позивача на введення його в оману під час укладення Кредитної угоди №6605К48 від 13.07.2005р., оскільки за умовами кредитного договору: стаття 1 «Терміни» Банківський рік - означає рік у 360 днів, що застосовується для нарахування процентів за користування кредитом та пені; -п.3.5.1 договору чітко визначено порядок сплати процентів, а саме: Позичальник сплачуватиме Банку проценти за користування кредитом у розмірі, зазначеному в п. 3.2 кредитної угоди, у валюті кредиту. Такі проценти нараховуються у валюті кредиту на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі Банківського року ...».

Дані умови договору відповідають нормам Положення про облікову політику ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" на 2005рік, затвердженого рішенням правління ВАТ"Укрексімбанку" від 23.12.2004р. та введеного в дію Наказом голови правління банку від 30.12.2004р. №729, згідно п.п.5.3.14-5.3.18 якого встановлено методи визначення кількості днів у місяці та році, а саме для розрахунку процентних доходів використовується метод факт/360 для розрахунку використовується кількість днів у місяці та умовна кількість днів у році (360 днів). Згідно п.2 зазначеного Наказу усі структурні підрозділи Головного банку, філії та відділення при здійсненні операцій та їх відображення у бухгалтерському обліку повинні неухильно дотримуватися затвердженого Положення про облікову політику.

Відповідно до ст.ст.1,4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність це послідовність - постійне (із року в рік) застосування підприємством обраної облікової політики (сукупність принципів, методів і процедур, що використовуються підприємством для складання та подання фінансової звітності). Зміна облікової політики можлива лише у випадках, передбачених національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, і повинна бути обґрунтована та розкрита у фінансовій звітності.

Порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності (п.ст.6 Закону).

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність" Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Такі правила встановлені Положенням про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджені Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 року N 566, пунктом 3 якої зобов'язано установи комерційних банків розробити положення про облікову політику банку, а також методологію та процедури з бухгалтерського обліку, що цю політику регламентують.

Оскільки Положення про облікову політику Банку розроблено на підставі Положення Національного банку України, а отже є нормативно правовим актом та є складовою національного законодавства, а тому визначення умовами кредитної угоди Банківського року відповідають законодавству України.

У відповідності до ст.ст. 32, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, при цьому обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України).

В процесі розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання кредитної угоди № 6605К48 від 13.07.2005р. недійсною та, як наслідок, і визнання недійсними іпотечних договорів №6608Z19 від 18.08.2008р., №6608Z25 від 28.11.2008р., №6609Z23 від 01.07.2009р.та зобов'язання вилучити з Єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записи про накладення заборони відчуження №8211 від 18.08.2008р.; №10814 від 27.11.2008р.; №4066 від 01.07.2009р.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 82, 84 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

На рішення суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня підписання рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено " 11 " січня 2016р.

Суддя М.С. Стадник