ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2015 р.Справа № 922/6106/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Благодатне", с. Благодатне
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроторгівельний дім "Українська генетична компанія", м. Харків , 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридично-консалтінговая компанія "Стратег груп", м. Київ
про визнання договору уступки вимоги недійсним
за участю представників сторін:

представник позивача - не з'явився;

представник 1-го відповідача - ОСОБА_1, довіреність №7 від 24.11.2015 р.;

представник 2-го відповідача - ОСОБА_2, довіреність №9/Д від 01.12.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Державне підприємство "Благодатне", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроторгівельний дім "Українська генетична компанія", Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридично-консалтінговая компанія "Стратег груп", в якій просить суд:

- визнати недійним договір №1 уступки права вимоги, укладений 11 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроторгівельний дім "Українська генетична компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридично-консалтінговая компанія "Стратег груп";

- стягнути з відповідачів на користь позивача 1 218,00 грн. судового збору.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що даний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, а правовідносини за ним повинні регулюватися нормами ст. 350 Господарського кодексу України та ст. 1077 Цивільного кодексу України. Тому вважає, що договір №1 уступки права вимоги від 11 вересня 2015 року повинен бути визнаний недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 листопада 2015 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 08 грудня 2015 року.

В судове засідання 28.12.2015 року представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить протокол судового засідання від 22.12.2015 року.

Представник 1-го відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні.

Присутній у судовому засіданні представник 2-го відповідача проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволені з підстав, викладених у письмових поясненнях по справі (вх. №48986).

Виходячи зі змісту пункту 3.9.1. Постанови Пленуми Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р. у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Присутні у судовому засіданні представники відповідачів пояснили, що ними надані всі необхідні для розгляду справи письмові докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

За висновками суду, в матеріалах справи № 922/6106/15 достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроторгівельний дім "Українська генетична компанія" (Цедент) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридично-консалтінговая компанія "Стратег груп" (Цесіонарій) був укладений Договір №1 уступки права вимоги від 11 вересня 2015 року (надалі - Договір), в порядку та на умовах якого Цедент передав Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає новим кредитором за Договором купівлі-продажу №348 від 28.09.2009 року укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроторгівельний дім "Українська генетична компанія" і Державним підприємством "Благодатне".

За даним договором Боржник - Державне підприємство "Благодатне" повинно сплатити Товариству з обмеженою відповідальністю "Агроторгівельний дім "Українська генетична компанія" основний борг 245 870,00 грн., 3% річних у розмірі 13842,81 грн., інфляційні у розмірі 33 438,32 грн., суму неустойки у розмірі 19 002,72 грн. Крім цього, Цесіонарій набуває право нарахування та стягнення з боржника в подальшому усіх штрафних та фінансових санкцій за вищезазначеним договором купівлі-продажу №348 від 28.09.2009 року.

Безспірність заборгованості за цим договором підтверджується рішенням господарського суду Харківської області від 16 січня 2012 року у справі №5023/10116/11. Також, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Цедент передає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває права вимоги, належне Цедентові, і стає новим кредитором стосовно стягнення боргу понесених судових витрат у сумі 6243,06 грн., який виник на підставі рішенням господарського суду Харківської області від 16 січня 2012 року у справі №5023/10116/11.

Пунктом 5 Договору сторони погодили, що відступлення права вимоги Цедентом Цесіонарію відбувається на платній основі. Цесіонарій за відступлення права вимоги, яка відбувається за цим договором зобов'язується сплатити Цедентові 159 198,00 грн. до 25 грудня 2016 року. У випадку несплати цієї суми до 25 грудня 2016 року, даний договір припиняє свою дію і сторони повертаються у первинний стан, право вимоги переходить назад до Цедента та Цесіонарій повертає Цедентові по акту приймання-передачі усі копії отриманих документів.

Позивач у позовній заяві дійшов висновку про те, що Договір №1 уступки права вимоги від 11 вересня 2015 року за своєю правовою природою є Договором факторингу з огляду на те, що правова конструкція договору факторингу має двостороннє зобов'язання сторін (з однієї сторони - надання грошових коштів у розпорядження, а з другої - відступлення права грошової вимоги та здійснення оплати). У той же час, правова конструкція заміни кредитора у зобов'язанні (цесії), наявності будь-якого зустрічного зобов'язання, як то надання грошових коштів, сплати винагороди за відступлення права вимоги, не передбає.

Тами чином, на думку позивача, спірний Договір №1 уступки права вимоги від 11 вересня 2015 року суперечить положенням статей 1077-1079 Цивільного кодексу України, є недійсним з моменту його вчинення, а, отже, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Також, з письмових пояснень відповідача судом встановлено, що Ухвалою Господарського суду Харківської області від 31 серпня 2015 року справі №922/4832/15 було прийнято заяву ТОВ "АТД "Українська генетична компанія" та сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Петровського" про порушення справи про банкрутство ДП «Благодатне» до розгляду.

Вже після прийняття до розгляду заяви про порушення справи про банкрутство ДП Благодатне» між ТОВ "Агроторговельний дім "Українська генетична компанія" та ТОВ ЮРИДИЧНО-КОНСАЛТІНГОВА КОМПАНІЯ «СТРАТЕГ ГРУП» 11 вересня 2015 року було укладено договори уступки права вимоги №1, № 2, № 3.

Боржник ДП «Благодатне» був повідомлений новим кредитором про укладання цих договорів належним чином, цінним листом з описом вкладення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до вимог статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши зміст спірного договору №1 уступки права вимоги від 11 вересня 2015 року, суд встановив, що сторони чітко зазначили, що укладають його керуючись нормами статей 512-519 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Уступка права вимоги - це двосторонній оплатний/безоплатний абстрактний розпорядчий правочин, який носить самостійний характер, укладається між первісним та новим кредитором і передбачає перехід до останнього зобов'язальних прав вимоги.

Законодавством не передбачено принципових обмежень щодо можливості відступлення права вимоги після винесення судового рішення про стягнення боргу на користь первісного кредитора. Винесення судового рішення не впливає на зміст зобов'язання і не змінює його природи. В даному випадку уступка права вимоги була підставою процесуального правонаступництва.

Крім того, договір, за яким виник борг Державного підприємства "Благодатне" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроторгівельний дім "Українська генетична компанія" не містить заборони на відступлення права вимоги.

Також, боржник - Державне підприємство "Благодатне" був повідомлений новим кредитором про укладання цих договорів належним чином.

Стосовно посилань позивача щодо того, що насправді спірний договір відступлення права вимоги (цесії) є договором факторингу, а тому має бути визнаний недійсним, суд зазначає наступне.

Так, поняття договору факторингу визначено у частині першій статті 1077 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Слід зазначити, що визначення місця договору факторингу в системі цивільно-правових договорів, що опосередковують передачу права вимоги, має суттєве значення, оскільки, поміж іншого, таке розмежування визначає необхідність дотримання спеціальних вимог щодо особи, яка виступає фактором. За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Тому оскаржуваний договір не є договором факторингу, а є договором уступки права вимоги.

Слід також зазначити, що питання наявність ознак договору факторингу може поставати лише тоді, коли йдеться про професійну діяльність (наприклад, банку) по викупу боргових зобов'язань за суму, значно нижчу номіналу, крім того, така послуга може бути платною. В даному випадку дані правовідносини не підпадають під визначення факторингу.

З огляду на вищевикладені приписи закону і умови спірного договору, суд дійшов висновку про те, що у даному випадку, між сторонами договору не було домовленості про надання фінансових послуг. Спірний договір носить ознаки договору купівлі-продажу права вимоги.

Отже, позовні вимоги позивача спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього ж Кодексу.

В той же час, статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) обов'язок по доведенню цього факту (відсутності в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки) покладений на позивача.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про порушення першим та другим відповідачами законодавства при укладанні оспорюваного договору №1 уступки права вимоги від 11 вересня 2015 року.

Таким чином, суд зазначає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, які суперечать приписам діючого законодавства, а тому у суду відсутні правові підстави для їх задоволення.

Витрати по сплаті судового бору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 6, 11, 203, 205, 215, 218, 509, 512-519, 628, 1077, 1079 Цивільного кодексу України, статями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.01.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

справа №922/6106/15