ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2015 р. Справа № 911/4539/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, м.Бровари

до Публічного акціонерного товариства «Броварський завод будівельних конструкцій», м.Бровари

про зобовязання укласти договір

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області (далі позивач) до Публічного акціонерного товариства «Броварський завод будівельних конструкцій» (далі відповідач) про зобовязання укласти догововір про пайову участь (внесок) замовника будівництва у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Бровари.

Провадження у справі №911/4539/15 порушено відповідно до ухвали суду від 08.10.2015 року та призначено справу до розгляду на 22.10.2015 року.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судове засідання 22.10.2015 року без поважних причин не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Розгляд справи відкладався на 05.11.2015 року.

Представник відповідача у судовому засіданні 05.11.2015 року подав відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Розгляд справи відкладався на 01.12.2015 року.

24.11.2015 року до господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення на відзив відповідача.

У судовому засіданні 01.12.2015 року представником позивача подано клопотання про продовження строків розгляду справи №911/4539/15 у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України, яке задоволено судом та продовжено строк розгляду справи. Розгляд справи відкладався до 17.12.2015 року.

В судовому засіданні 17.12.2015 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач протии позову заперечував.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд Встановив:

Як вбачається з викладених у позові обставин, позивач зазначає, що в травні 2014 року відповідач зареєстрував декларацію про готовність обєкта до експлуатації в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області за № КС 64 (реконструкція двоярусної квартири на дві автономні; Київська обл., м. Бровари, вул. Грушевського, 7, к. 75/329).

У звязку з чим, позивач зазначає, що в порушення ч.ч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та рішення Броварської міської ради від 18.04.2013 року № 928-32-06 «Про затвердження Положення про порядок залучення коштів замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Бровари» відповідач не звертався та не уклав Договір про пайову участь (внесок) замовника будівництва у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Бровари.

Позивач зазначає, що звертався до відповідача з вимогою про укладення Договору про пайову участь листом від 05.06.2015 року № 2-6/2151, яка залишена без задоволення.

У звязку з чим, позивач просить в позові зобовязати відповідача укласти Договір про пайову участь (внесок) замовника будівництва у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Бровари в наведеній позивачем редакції, проект якого надсилався відповідачу, однак не був підписаний.

Відповідач надав відзив на позов, в якому проти позову заперечував, зазначив, що відповідно до ч. 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Однак, обєкт було прийнято в експлуатацію ще в травні 2014 року, а Виконком Броварської міської ради Київської області звернувся з вимогою про укладення Договору про пайову участь лише у червні 2015 року.

Крім того, як наголошує відповідач, відповідно до визначення п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи кількох земельних ділянок) і подала в установленому порядку відповідну заяву.

Однак, відповідач не є замовником в розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки не мав статусу забудовника відповідної території, а лише здійснював реконструкцію вже збудованої квартири, тобто реконструкція не була повязана з забудовою земельної ділянки.

Також, і приписи ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлюють обов'язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту виключно для замовника будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті.

Щодо посилання позивача на ОСОБА_3 регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (наданий у відповідь на лист виконкому від 04.06.2015 року № 2-1/2063), посилання в такому листі на норми Закону України «Про архітектурну діяльність» та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає, що під забудовою земельної ділянки слід розуміти здійснення власниками або користувачами відповідної земельної ділянки нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту обєктів будівництва.

Однак, позивачем не обґрунтовано та не доведено, що відповідач є власником чи користувачем забудованої земельної ділянки, на якій розташований обєкт реконструкції. Крім того, квартира в багатоповерховому житловому будинку безпосередньо не повязана з земельною ділянкою і не підпадає під ознаки обєкта забудови земельної ділянки.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Згідно з приписами частини третьої статті 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 208 Цивільного кодексу України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 Цивільного кодексу України.

Частина перша статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту статей 6, 627 Цивільного кодексу України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з приписами частини першої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містить вказівку на необхідність укладення між сторонами договору пайової участі до прийняття обєкту в експлуатацію. Аналогічне положення містить п. 3.2. рішення Броварської міської ради від 18.04.2013 року № 928-32-06 «Про затвердження Положення про порядок залучення коштів замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Бровари».

Матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами Договору пайової участі до введення обєкту реконструкції в експлуатацію, однак вбачається, що декларація про готовність об'єкта до експлуатації була прийнята Інспекцією без жодних зауважень (зокрема, щодо відсутності Договору пайової участі або необхідності його укладання).

Відсутність будь-яких зауважень з боку Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю при наданні вказаних документів має суттєве значення, оскільки відповідно до положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», саме на цей орган покладається обов'язок здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль.

Так, згідно п. 1, 2 ст. 41 вказаного Закону, державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частина 2 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 р. N 553 (далі - Порядок) встановлює, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за дотриманням, зокрема, вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, будівельних норм, державних стандартів і правил, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт, архітектурних, інженерно-технічних і конструктивних рішень, застосування будівельної продукції, виконавчої документації, інших вимог, установлених законодавством.

Відповідно до ч. 17 Порядку, у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, посадовою особою інспекції складається відповідний акт та протокол разом з приписом усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил або приписом про зупинення підготовчих та будівельних робіт.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази виявлення будь-яких порушень, при планових або позапланових перевірках Інспекції, що також вбачається зі змісту Декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Вищенаведене свідчить про відсутність контролю уповноваженої особи позивача за виконанням відповідачем 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що також є порушенням п. 3.3. рішення Броварської міської ради від 18.04.2013 року № 928-32-06 «Про затвердження Положення про порядок залучення коштів замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Бровари».

Звернення позивача до відповідача з листами, в яких вказувалося на необхідність укласти Договір пайової участі відбулося вже після завершення реконструкції та прийняття об'єкту в експлуатацію, декларація про готовність об'єкту до експлуатації була зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю до звернення позивача.

Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює обов'язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту виключно замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті.

Однак, як встановлено судом, реконструкція квартири не передбачала наміру забудови (будівництва, реконструкції, реставрації, ремонту збудованого на земельній ділянці обєкту) за замовленням користувача чи власника відповідної земельної ділянки. Мала місце реконструкція квартири в багатоповерховому будинку, яка не має безпосереднього звязку з земельною ділянкою, її власником, який не може бути одночасно, але не ототожнюється з власником чи користувачем земельної ділянки, на якій розташований відповідний багатоповерховий будинок.

Разом з цим, частина 9 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

З вищенаведеного вбачається відсутність обов'язку відповідача укладати Договір пайової участі у встановленому Законом порядку, оскільки будівництво об'єкту є завершеним та об'єкт прийнятий в експлуатацію відповідно до вимог законодавства.

Аналогічна позиція викладена в Постановах Вищого господарського суду України під час перегляду в касаційному порядку рішень з аналогічних спорів у справах, зокрема, від 02.12.2014 року №925/1305/14, від 19.11.2012 року № 5010/240/2012-22/9, від 17.07.2013 року № 5010/1650/2012-6/31, від 03.12.2014 року № 909/790/14.

Таким чином, враховуючи, що позивач звернувся до відповідача з вимогою про укладення Договору про пайову участь більш ніж через рік після реєстрації Декларації про готовність обєкта до експлуатації, в той час, коли відповідач вже не був замовником реконструкції, крім того, реконструкція квартири не повязана з забудовою земельної ділянки і позивачем не доведено, що відповідач є власником чи користувачем земельної ділянки, від так і замовником її забудови (реконструкції збудованого на земельній ділянці обєкту) вимога про укладення Договору пайової участі є безпідставною.

Таким чином, прийняття або неприйняття пропозиції позивача щодо укладення договору у даному випадку не є обов'язком відповідача, а відтак відмова останнього від підписання договору пайової участі після завершення відповідного будівництва не суперечить нормам чинного законодавства.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи встановлені в ході розгляду спору обставини, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 32-34, 44, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 30.12.2015 р.