РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015 Справа №910/21570/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НАТАЛІЯ-АЛЬЯНС"

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області

про спонукання до укладення додаткового договору

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Іжевський Л.В. (дов.№08/15 від 22.04.2015),

від відповідача: Кирпичова Т.Б. (дов.№42 від 04.09.2015),

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НАТАЛІЯ-АЛЬЯНС" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області про спонукання до укладення додаткового договору.

Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням з боку Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області укласти додатковий договір, яким продовжити строк дії договору оренди №1015 від 30.04.2010 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2015 порушено провадження у справі № 910/21570/15 та призначено її до розгляду на 08.09.2015 року.

У судовому засіданні 08.09.2015 оголошено перерву до 24.09.2015 року.

23.09.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові письмові пояснення та документи для долучення до матеріалів справи.

За наслідками судового засідання 24.09.2015 судом постановлено ухвалу, якою продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів, у задоволення клопотання сторін, та оголошено перерву у судовому засіданні до 03.11.2015 року.

Під час судового засідання 03.11.2015 представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві та письмових поясненнях.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надавши усні пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Магнат-М", яке у подальшому перейменовано у ТОВ «Наталія-Альянс», (орендар) та Регіональним відділенням Фонду державного майна по Київській області (орендодавець) укладено договір № 1015 оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності (далі - договір).

На підставі договору оренди, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Магнат-М", останньому передане у строкове платне користування державне майно - будівля конюшні, загальною площею 1243,44 кв.м., розташоване за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Чубинське, вул. Липнева, 1.

За умовами пункту 2.1. договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 30.04.2010 сторонами складено, підписано та скріплено печатками Акт№1 приймання-передачі державного майна.

Відповідно до п.10.1 договору, договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 1 травня 2010 до 31 березня 2013 включно.

Пунктом 10.4 Договору, визначено, що у разі відсутності заяви однієї із Сторін про припинення цього Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором. Зазначені дії оформлюються додатковим Договором, який є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 10.6 Договору чинність цього Договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/6574/13 від 25.06.2013, яке набрало законної сили, встановлено, що строк дії договору № 1015 оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності від 30.04.2010 закінчився 31.03.2013 року.

Частиною 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач листами від 17.09.2013 за №11-14-4914 та від 31.01.2014 за №11-14-824 звертався до орендаря щодо припинення терміну дії договору оренди та повернення об'єкта оренди.

Надалі, 20.05.2015 відповідач листом №10-14-1959 за наслідками розгляду листа ТОВ «Наталія-Альянс» щодо внесення змін до договору оренди повідомив позивача, що відсутні правові підстави для внесення змін до договору оренди державного майна №1015 від 30.04.2010, який припинив чинність 31 березня 2013 року.

Звертаючись із даним позовом до суду про зобов'язання укласти додатковий договір до договору оренди №1015 від 30.04.2010, позивач посилається на те, що протягом 1 місяця з моменту збігу строку дії договору відповідачем не надано заперечення щодо пролонгації договору на новий строк та на підставі п. 10.4. даного договору, який передбачає, що пролонгація договору оформлюється додатковою угодою та у відповідності до ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна» просив позов задовольнити. Під час судового засідання, представник позивача в усному порядку зазначив, що ТОВ "Наталія-Альянс" продовжує користуватися орендованим майном та здійснює оплату за користування ним.

Відповідач, у свою чергу заперечує проти задоволення позовних вимог, з підстав того, що внаслідок порушення умов договору оренди з боку позивача щодо внесення орендної плати, останній втратив переважне право на укладення договору на новий термін.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

За приписами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Як передбачено нормами ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно ст. 764 ЦК України у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 Господарського кодексу України орендар має переважне право перед іншими суб'єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду №12 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" регламентовано, що зі змісту статей 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно із ч. 1-5 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Матеріали справи містять заяву позивача про внесення змін до договору оренди, однак підписаного додаткового договору про продовження дії договору оренди, як то передбачено п. 10.4. договору, позивачем до суду не надано, як і не надано доказів скерування такого проекту додаткового договору на адресу відповідача.

Відповідно до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Проте, враховуючи те, що вчинення стороною дій, направлених на укладення і, відповідно, підписання будь-якого правочину - є правом сторони, яке реалізується у встановленому законом порядку, а не її обов'язком, що узгоджується зокрема з приписами ст. ст. 6, 203, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України та ст. ст. 180, 181 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку, що виходячи з обумовлених законом прав та охоронюваних інтересів сторін договору, зокрема свободи укладення договору, відповідно, підписання будь-якого цивільно-правового договору, зокрема, додаткового договору - є саме правом, а не обов'язком сторони.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд враховує ті обставини, що позивачем, після припинення дії договору оренди 30.03.2013, у відповідності до вимог п.10.4. договору, не отримано нового дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди на пролонгацію договору оренди на новий строк, та не надано до суду доказів направлення сторонам підписаного додаткового договору.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Наталія-Альянс» про зобов'язання укласти додатковий договір, яким продовжити строк дії договору оренди №1015 від 30.04.2010 відсутні, а тому відмовляє у задоволенні позову.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "НАТАЛІЯ-АЛЬЯНС" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області про спонукання до укладення додаткового договору - відмовити.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 03.11.2015 року. Повне рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 09.11.2015 року

Суддя К.В. Полякова