КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2015 р. Справа№ 910/19623/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Гончарова С.А.

Куксова В.В.

при секретарі судового засідання Д'якова Ю.Ю.

за участю представників:

від апелянта: Петровська-Іваніченко О.С. за дов. № б/н від 23.06.2015.

від відповідача: Гуцул А.Д. за дов. № 10/00-58 від 16.06.2015.

від третьої особи-1: не з'явився.

від третьої особи-2: не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015

у справі № 910/19623/15 (суддя Андреїшина І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія"

до Публічного акціонерне товариства "БАНК ФОРУМ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БАНК ФОРУМ" Ларченко Ірини Миколаївни

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТПК-Профіль-ГП" та ОСОБА_6

про визнання недійсним кредитного договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/19623/15 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" до Публічного акціонерне товариства "БАНК ФОРУМ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БАНК ФОРУМ" Ларченко Ірини Миколаївни треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТПК-Профіль-ГП" та ОСОБА_6 про визнання недійсним кредитного договору відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Шаптали Є.Ю., суддів Скрипки І.М., Самсіна Р.І.

Розпорядженням Заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2015 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Шаптали Є.Ю., суддів Гончарова С.А., Куксова В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2015 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" до розгляду та порушено апеляційне провадження. Розгляд справи призначено на 02.12.2015.

В судовому засідання 02.12.2015 представник апелянта підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/19623/15 скасувати, а апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 02.12.2015 представник відповідача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі та просив рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/19623/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 02.12.015 треті особи своїх представників не направили про день, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності представників третіх осіб за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між Публічним акціонерним товариством "БАНК ФОРУМ" (надалі - кредитор, банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" (надалі - позичальник, ТОВ "ТПК") 16.05.2012 було укладено кредитний договір № 1-0012/12/24-КLR (надалі - кредитний договір, договір).

Згідно з п. 1.1. кредитного договору, кредитор зобов'язується на умовах, визначених договором, відкрити позичальнику відновлювальну кредитну лінію, в рамках якої надавати останньому кредитні кошти (надалі - кредит) окремими частинами ( надалі - вибірки) на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в межах визначених договором (п. 1.2.) граничної суми коштів (надалі - кредитний ліміт), а позичальник зобов'язується вчасно погашати кредитору заборгованість за кредитом, а також сплачувати на користь кредитора проценти та комісії в розмірі, в строки (терміни) на умовах, визначених договором.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору в редакції від 16.05.2012 р., протягом всього періоду дії договору максимальна заборгованість позичальника не може перевищувати кредитний ліміт в сумі 30 840 000,00 грн.

Як визначено п. 1.3. договору кредит надається з метою (на цілі):

- поповнення оборотних коштів позичальника для закупівлі сировини, а саме листового металу в рулонах, сплата митних платежів. При цьому, в будь-який момент дії договору загальна сума заборгованості позичальника за кредитом на вказані цілі не повинна перевищувати 12 000 000,00 грн. (п. 1.3.1.).

- рефінансування заборгованості позичальника перед ПАТ "Укрсиббанк" в сумі не більше 18 840 000,00 грн. за договором про надання кредитних послуг № 0 від 01.09.2011 (п. 1.3.2.).

Використання кредиту на будь-які інші цілі, окрім зазначених в договорі, заборонено.

Пунктом 1.4. кредитного договору визначено, що кінцевий термін, до настання якого (включно) здійснюється надання кредиту та має бути повністю погашена заборгованість за кредитом встановлюється 15.05.2013.

Згідно з п. 3.2. договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти за поточною ринковою ставкою. Протягом дії договору розмір поточної ринкової ставки, що встановлюється для відповідної вибірки, може становити будь-яке числове значення в межах від 0,000001 до 100,00 процентів річних.

В подальшому, сторони неодноразово вносили зміни до кредитного договору № 1- 0012/12/24-КLR від 16.05.2012, про що підписані договір № 1 від 12.09.2012, № 2 від 07.05.2013, та договір № 3 від 03.06.2013.

Договором № 1 від 12.09.2012 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24- КLR від 16.05.2012 сторонами були внесені зміни до п. 1.3.1. кредитного договору щодо мети (цілей) - поповнення оборотних коштів позичальника для оплати товарів, сировини, транспортних послуг та оплати митних платежів. При цьому, до моменту погашення вибірок, отриманих на рефінансування заборгованості позичальника перед ПАТ "Укрсиббанк" в сумі не більше 18 840 000,00 грн. за договором про надання кредитних послуг № 0 від 01.09.2011 р., загальна сума заборгованості позичальника за кредитом наданим на цілі, визначені в абз. 1 п. 1.3.1. не повинна перевищувати 12 000 000,00 грн. Також пункт 1.3.2. було доповнено абзацом 2, згідно з яким після погашення заборгованості за вибірками, наданими на цілі, вказані в п. 1.3.2. договору, загальна сума позичальника за кредитом (наданих і непогашених вибірок) наданим на цілі, визначені в абзаці 1 п. 1.3.1. договору, може бути збільшена до кредитного ліміту.

У відповідності до договору № 2 від 07.05.2013 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR. від 16.05.2012 р., сторонами було зменшено кредитну лінію, що надавалась на цілі поповнення оборотних коштів позичальника до 11 996 543,86 грн., змінений строк погашення заборгованості за кредитом з 15.05.2013 р. по 06.05.2014 р., а також внесені зміни до порядку надання кредиту та погашення заборгованості за кредитом.

Договором № 3 від 03.06.2013 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 сторонами було збільшено кредитну лінію, що надавалась на цілі поповнення оборотних коштів позичальника до 21 996 543,86 грн., та внесені зміни до порядку надання кредиту і погашення заборгованості за кредитом.

З позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на норми статей 233 та 216 ЦПК України. Так, відповідно до ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу.

Відповідно до підпунктом 3.10. пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 р. № 11, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача.

Також апелянт посилається на те, що на момент укладення кредитного договору №1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, фінансовий стан ТОВ "Торгово-промислова компанія" був тяжким. Підприємство у 2011 - 2014 роках постійно здійснювало свою діяльність із залученням додаткових кредитів в ПАТ "Укрсиббанк", ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", ПАТ "БАНК ФОРУМ". На момент отримання кредиту товариство було неліквідне, не могло покривати свої витрати та забезпечувати виробничий процес, а відтак, потребувало вкладення додаткових коштів у розвиток бізнесу, та забезпечення його безперебійного функціонування, утримуючи робочі місця, здійснюючи сплату податків та зборів до бюджету.

За твердженням апелянта, більша частина кредитних коштів за спірним кредитним договором в сумі 18 400 000,00 грн. була отримана позивачем на рефінансування заборгованості перед ПАТ Укрсиббанк" за договором про надання кредитних послуг № 0 від 01.09.2011.

Отже, на думку апелянта, оспорюваний договір був укладений під впливом тяжких обставин на невигідних умовах у зв'язку із тим, що позивач потребував коштів з метою підтримання виробничого процесу аби уникнути зупинення господарської діяльності та запобігання банкрутства підприємства, чим скористався відповідач, а тому з урахуванням положень ст. ст. 203, 233 та ст. 215 Цивільного кодексу України, зазначені обставини є підставою для визнання кредитного договору № 1- 0012/12/24-КLR від 16.05.2012 недійсним.

Разом з тим, на думку апелянта, спірна угода з додатками до неї не відповідає вимогам закону, оскільки була підписана з боку позивача особою, що не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, з огляду на наступне.

На засіданні загальних зборів учасників ТОВ "ТПК" 07.05.2012, за результатами яких складено протокол № 05-01, вирішено звернутись із клопотанням до ПАТ "БАНК ФОРУМ" про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії з лімітом 30 840 000,00 грн. терміном на 12 місяців з цільовим призначенням на закупівлю листового металу в рулонах, митне очищення та рефінансування заборгованості в ПАТ "Укрсиббанк" у сумі 18 840 000,00 грн. Повноваження на підписання такого договору були надані директору товариства - ОСОБА_6.

Проте, із змісту Статуту ТОВ "ТПК" вбачається, що затвердження сум та порядку залучення коштів для поточної діяльності товариства, прийняття рішень про отримання банківських та інших кредитів і визначення порядку їх забезпечення відносяться до виключної компетенції загальних зборів учасників (пп. 7.1.14.2. п. 7.1. ст. 7 Статуту).

Згідно з пп. 7.2.1.1. п. 7.2. ст. 7 Статуту позивача, директор є виконавчим органом товариства та має повноваження вирішувати всі питання діяльності товариства, окрім питань віднесених до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.

Як визначено ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідно до змісту протоколу загальних зборів учасників ТОВ "ТПК" № 05-01 від 07.05.2012, умови і порядок видачі кредиту та погашення, порядок слати процентів за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту загальними зборами учасників затверджені не були.

Проект кредитного договору, як і проекти додаткових договорів до нього, з викладеними у них істотними умовами, визначеними ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України, загальними зборами учасників товариства не погоджувались.

Разом з тим, за твердженнями апелянта, не були затверджені загальними зборами учасників товариства умови договору № 1 від 12.09.2012 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, зокрема, що стосуються змін до п. 1.3.1. кредитного договору щодо мети (цілей) - поповнення оборотних коштів позичальника для оплати товарів, сировини, транспортних послуг та оплати митних платежів, та умов щодо встановлення граничного розміру заборгованості.

При цьому, відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ "ТПК" № 05-04 від 20.05.2013 було вирішено внести в кредитний договір № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 зміни тільки про збільшення ліміту кредитування на 10 000 000,00 грн., інші умови кредитного договору залишити без змін. Повноваження на укладення від імені ТОВ "ТПК" з ПАТ "БАНК ФОРУМ" відповідних змін до кредитного договору № 1-0038/13/11-КLR були надані заступнику директора Товариства ОСОБА_8. Натомість, договір № 3 від 03.06.2013 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 був підписаний директором Товариства ОСОБА_6, та крім зміни ліміту кредитування (збільшення кредитної лінії до 21 996 543,86 грн.) містить також зміни щодо інших умов договору.

Згідно з ч. І ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статі 203 цього кодексу.

Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У відповідності до ст. 92 Цивільного кодексу України, цивільна дієздатність юридичної особи, полягає в тому, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Як встановлено ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно з ч. І ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Тому, беручи до уваги вищевикладене, апелянт звернувся до суду першої інстанції з позовом до Публічного акціонерне товариства "БАНК ФОРУМ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БАНК ФОРУМ" Ларченко Ірини Миколаївни про визнання недійсним кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У відповідності до роз'яснень Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.04.1978 р. № 3, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається з позовної заяви, позивач стверджує, що спірний кредитний договір був укладений особою (позивачем) під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах та може бути визнаний судом недійсним з підстав ст. 233 Цивільного кодексу України, а також позивач стверджує, що під час укладення спірного кредитного договору сторонами не було додержано вимог ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема, на думку позивача, директор ТОВ "Торгово-промислова компанія" ОСОБА_6, який підписував від імені ТОВ "Торгово-промислова компанія" спірний договір, перевищив свої повноваження та не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладання вищевказаного договору.

Місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції встановлено, що 16.05.2012 між Публічним акціонерним товариством "БАНК ФОРУМ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" укладено Кредитний договір № 1-0012/12/24-КLR (надалі - кредитний договір, договір).

12.09.2012 між Публічним акціонерним товариством "БАНК ФОРУМ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" було укладено договір № 1 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., відповідно до умов якого сторони дійшли згоди внести зміни та доповнення до статей кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, а саме, було змінено п. 1.3.1., п. 1.3.2., п.п. 1.5.5.-1.5.7. кредитного договору.

07.05.2013 між Публічним акціонерним товариством "БАНК ФОРУМ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" було укладено договір № 2 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди внести зміни та доповнення до статей кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, зокрема, було змінено п. 1.2., п. 1.3., п. 1.4., викладено в новій редакції п. 2.1. та викладено в новій редакції п. 2.3.

03.06.2013 між Публічним акціонерним товариством "БАНК ФОРУМ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" було укладено договір № 3 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди внести зміни та доповнення до статей кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, зокрема, було змінено п. 1.2., п. 1.5., вилучено п. 1.6.2., змінено перший абзац п. 3.4., викладено підпункт (b) пункту 5.2.3. в новій редакції, змінено підпункти п. 5.2. та 5.3.

17.09.2013 між Публічним акціонерним товариством "БАНК ФОРУМ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" було укладено договір № 4 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, відповідно до умов якого сторони домовились змінити деякі пункти кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, які стосуються забезпечення виконання кредитних зобов'язань та внесли зміни до третейського застереження в договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання 'її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до приписів ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до приписів ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено ст. 345 Господарського кодексу України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при укладенні кредитного договору № 1- 0012/12/24-КLR від 16.05.2012 сторонами були визначені та погоджені всі істотні умови, зобов'язання, додержання яких необхідні для чинності правочину.

Також, апеляційний суд зазначає, що апелянт безпідставно посилається на ст. 233 Цивільного кодексу України, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно з частиною другою статті 4 3 ГПК України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 Господарського процесуального кодексу України). Якщо документи, які мають значення для правильного вирішення спору, і підписи на них виготовлені стороною за допомогою будь-яких технічних засобів, то такі документи повинні прийматись господарським судом як письмові докази, досліджуватись та оцінюватись за загальними правилами ГПК України..

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про наявність у позивача тяжких обставин і їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони щодо вчинення правочину на вкрай невигідних умовах для неї. Крім того, не містять і доказів які б свідчили про те, в чому саме полягають вкрай невигідні умови для позивача в оскаржуваному договір, порівняно з можливістю укладення правочину з іншими фінансовими установами на більш привабливих умовах, ніж було запропоновано ПАТ "БАНК ФОРУМ" (в розумінні ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин. має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Апеляційний господарський суд зауважує, що Публічним акціонерним товариством "БАНК ФОРУМ" було належним чином виконано всі істотні умови кредитного договору № 1 -0012/12/24-КLR від 16.05.2012, надало кредитні кошти позивачу в строки і в розмірах, зазначених в кредитному договорі та відповідно до наданих заявок позичальника.

Проте, ТОВ "Торгово-промислова компанія" (позичальник), всупереч умовам кредитного договору, постійно допускало порушення виконання своїх зобов'язань щодо сплати кредиту та процентів, що призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором та необхідності банку звернутися з позовом про стягнення заборгованості з позичальника до Господарського суду Львівської області.

18.08.2015 Господарським судом Львівської області у справі № 914/3317/14 було винесено рішення про задоволення позовних вимог ПАТ "БАНК ФОРУМ" у повному обсязі, а саме: стягнуто з боржників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК-ПРОФІЛЬ-ГП" на користь Публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ" 20 929 769,30 грн. простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів; 2 094 123,76 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами; 1 529 521,24 грн. суми пені за простроченим кредитом та процентами.

Як визначено п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2011 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ТОВ "Торгово-промислова компанія" щодо застосування ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України є необгрунтованими, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, суперечать як обставинам справи так і нормам чинного законодавства України, які регулюють правовідносини, що склалися між сторонами кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012.

Щодо застосування ст. 215 та ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

У відповідності до приписів ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З апеляційної скарги та позовної заяви вбачається, що позивач посилається на те, що директор ТОВ "Торгово-промислова компанія" ОСОБА_6, який підписував від імені ТОВ "Торгово-промислова компанія" спірний договір, перевищив свої повноваження та не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладання вищевказаного договору.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції встановлено, що укладаючи 16.05.2012 кредитний договір № 1-0012/12/24-КLR та надалі всі додаткові угоди до нього, директор ТОВ "Торгово-промислова компанія" ОСОБА_6 діяв на підставі Статуту юридичної особи, інтереси якої він представляв, а також як один із учасників ТОВ "Торгово-промислова компанія", який, в свою чергу, володіє часткою в статутному капіталі товариства в розмірі 5 332,80 грн, що становить 33,33 % від Статутного капіталу.

Також, перед укладенням кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 зборами учасників ТОВ "Торгово-промислова компанія" було затверджено протокол № 05-01 від 07.05.2012, згідно з яким: по другому питанню було прийнято рішення клопотати перед ПАТ "БАНК ФОРУМ" про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії з загальним максимальним лімітом 30 840 000,00 грн., процентною ставкою не більше 100 % річних, з цільовим призначенням на поповнення оборотних коштів, в тому числі для закупівлі листового металу в рулонах, оплати супутніх витрат, тощо, а також для рефінансування заборгованості в ПАТ "Укрсиббанк" у сумі 18 840 000,00 грн.; по шостому питанню було прийнято рішення надати повноваження на підписання усіх необхідних для реалізації прийнятих рішень документів та договорів, а також право самостійно визначати інші умови договорів, прямо не передбачених цим рішенням директору Товариства ОСОБА_6, а в разі його відсутності заступнику директора - начальнику планово- економічного відділу ОСОБА_8.

Відповідно до Статутом ТОВ "Торгово-промислова компанія", затвердженого загальними зборами учасників ТОВ "Торгово-промислова компанія" протоколом № 07-02 від 30.07.2009 (далі Статут) в п. 7.1.1. визначено, що вищим органом управління товариством є Загальні збори учасників товариства.

Згідно з п. 7.1.5. Статуту, збори учасників товариства вирішують будь-які питання, що відносяться до предмету діяльності товариства, а також будь-які організаційні питання.

Відповідно до п. п. 7.1.14.2. Статуту, до виключної компетенції зборів відноситься затвердження сум та порядку залучення коштів для поточної діяльності товариства, прийняття рішень про отримання банківських чи інших кредитів та визначення порядку їх забезпечення.

Згідно з п. 7.1.15. Статуту, загальні збори учасників мають право винести рішення про передачу частини належних їм прав до компетенції директора.

Відповідно до п. 7.2.1. Статуту, директор є виконавчим органом товариства, який обирається та звільняється загальними зборами учасників товариства з дотриманням вимог чинного законодавства України про працю. Директор одноосібно здійснює поточне керівництво діяльністю товариства.

Згідно з п.п. 7.2.1.2. Статуту, директор забезпечує реалізацію рішень загальних зборів в рамках своїх повноважень.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що в Статуті не зазначено необхідності надання дозволу загальними зборами учасників товариства директору товариства на укладення додаткових угод до погоджених раніше правочинів; не передбачено необхідності обов'язкового погодження загальними зборами учасників товариства умов та порядку видачі кредиту, умов погашення кредиту, умов та порядку сплати процентів за кредитом та погодження прав і обов'язків сторін кредитного договору, так як це зазначає позивач у своїй позовній заяві. Положеннями Статуту передбачено лише прийняття рішень про отримання банківських чи інших кредитів (п.п. 7.1.14.2. Статуту).

Таким чином, беручи до уваги викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що протоколом зборів учасників ТОВ "Торгово-промислова компанія" № 05-01 від 07.05.2012 було прийнято рішення та уповноважено виконавчий орган товариства, яким є директор товариства, на отримання кредиту, підписання всіх необхідних документів та договорів від імені товариства з банком, а також надано право самостійно визначати інші умови договорів, прямо не передбачених цим рішенням. З тексту протоколу № 05-01 від 07.05.2012 вбачається, що директору надано право на укладення кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, у зв'язку з чим відсутні правові підстави вважати, що директор товариства перевищив свої повноваження, уклавши 16.05.2012 кредитний договір № 1-0012/12/24-КLR, а також відсутні підстави для визнання його недійсним згідно положень ч. 1 ст. 215 та ст. 203 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на п. 7.1.15. Статуту, де зазначено, що загальні збори учасників мають право винести рішення про передачу частини належних їм прав до компетенції директора.

Згідно з протоколом зборів учасників № 05-01 від 07.05.2012 ТОВ "Торгово- промислова компанія" визначила в шостому пункті - надати повноваження на підписання усіх необхідних для реалізації прийнятих рішень документів та договорів, а також право самостійно визначати інші умови договорів, прямо не передбачених цим рішенням директору Товариства ОСОБА_6, що фактично є передачею частини належних прав, що належать до компетенції загальних зборів учасників директору товариства в розумінні п. 7.1.15. Статуту.

Беручи до уваги викладене, повноваження директора на укладення кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, передбачені як протоколом зборів учасників № 05-01 від 07.05.2012 так і самим Статутом товариства після прийняття рішення про передання частини належних загальним зборам учасників прав до компетенції директора товариства на підставі п. 7.1.15. Статуту.

Отже, відсутні підстави вважати, що настали наслідки для застосування норми ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, як підстави для визнання кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 недійсним.

Згідно з п. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

У відповідності до приписів абз. 1 ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

Беручи до уваги наведене, господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 Цивільного кодексу України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що після укладення оскаржуваного кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012, у відповідності до умов правочину з боку позичальника ТОВ "Торгово-промислова компанія" виконувалися зобов'язання по поверненню кредитних коштів, зокрема, вчинялися дії щодо сплати суми тіла кредиту та відсотків по кредиту, що підтверджується виписками по кредитних рахунках та копією розрахунку заборгованості (копії яких додано до матеріалів справи).

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 12.01.2011 у справі № 44/328 та у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12/3-59гс14.

Таким чином, беручи до уваги все вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/19623/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/19623/15 - залишити без задоволення.

2 Рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/19623/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19623/15 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді С.А. Гончаров

В.В. Куксов