КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2015 р. Справа№ 911/3290/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Хрипуна О.О.

за участю представників:

від позивача (апелянта): Журавський Є.Б.

від відповідача (апелянта) : Харченко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФГ Вороньков" на рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2015 по справі №911/3290/15 (суддя: Заєць Д.Г. )

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФГ Вороньков"

до Товариства з обмеженою віжповідальністю "Агрофірма "Старе"

про стягнення 133 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.09.2015 по справі №911/3290/15 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ФГ Вороньков" до Товариства з обмеженою віжповідальністю "Агрофірма "Старе" про стягнення 133 000,00 грн. - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір суборенди земельних ділянок від 1 квітня 2014 року укладений між позивачем та відповідачем 1 квітня 2014 року, факт приймання земельних ділянок підтверджується актом приймання-передачі земельних ділянок від 1 квітня 2014 року, а тому заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, виражають недобросовісність дій позивача, спрямовані на безоплатне користування земельними ділянками загальною площею 133 га.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить Товариства з обмеженою віжповідальністю "Агрофірма "Старе" - скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю і стягнути з відповідача 133 000,00 грн. безпідставно набутих коштів.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема, не врахованого того, що грошові кошти у розмірі 133000,00 грн. отримані відповідачем безпідставно, оскільки, укладений між позивачем та відповідачем договір суборенди земельних ділянок від 1 квітня 2014 року є неукладеним, у зв'язку з чим перераховані позивачем кошти в сумі 133 000,00 грн. підлягають стягненню з відповідача як безпідставно набуті згідно ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФГ Вороньков" на рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2015 по справі №911/3290/15 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Станіку С.Р., для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2015, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Корсакової Г.В., справу № 911/3290/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФГ Вороньков" на рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2015 по справі №911/3290/15 прийнято до провадження, порушено апеляційне провадження, розгляд скарги призначено на 04.11.2015.

В судовому засіданні 04.11.2015 оголошено перерву до 10.11.2015.

06.11.2015 від апелянта через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких наголошувалось на тому, що відповідачем було укладено низку договорів на оренду земельних ділянок з фізичними особами із порушенням умов статті 15 Закону України «Про оренду землі», що свідчить про сумнівність підстав набуття відповідачем в оренду земельних ділянок, які ним були передані в суборенду позивачу. Крім того, апелянт вказував на те, що акт про користування земельними ділянками, який складений 21.09.2015 комісією з представників відповідача та Старівської сільської ради - не є доказом користування позивачем земельними ділянками за договором суборенди земельних ділянок від 1 квітня 2014 року.

В судовому засіданні 10.11.2015 представник позивача (апелянта) підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.11.2015 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що його прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

10.11.2015 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечував проти апеляційної скарги з посиланням на відповідність оспорюаваного рішення нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФГ Вороньков" (за договором - орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Старе" (за договором - орендодавець) 1 квітня 2014 року укладено договір суборенди земельних ділянок.

Пунктом 1 договору встановлено, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення. В оренду передаються земельні ділянки загальною площею 133 гектари.

Пунктом 3 договору передбачено, що розмір орендної плати становить 1000,00 грн. за один гектар переданих в оренду сільськогосподарських угідь до 15 вересня 2014 року, що становить 133000,00 грн. за загальну передану в оренду площу земельних ділянок.

Відповідно до пункту 4 договору, строк дії даного договору до 1 жовтня 2014 року.

Згідно пункту 7 договору, вищевказані ділянки загальною площею 133 га передаються згідно акта приймання-передачі і повинні бути повернуті до 15 вересня 2014 року в стані не гіршому ніж до прийняття їх в оренду.

На виконання умов договору 1 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем підписано акт приймання-передачі (том 1, а.с. 38).

В матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії договорів оренди землі, укладених між відповідачем та третіми особами, за якими до відповідача перейшло право оренди земельних ділянок загальною площею 158,49 га., і які містять умови щодо погодження передачі земельних ділянок у суборенду.

Зазначені договори оренди зареєстровані у встановленому чинним законодавством України порядку.

Ч. 1 статті 8 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній станом на момент укладення договору суборенди) визначено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

Частиною 1 ст. 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на момент укладення договору суборенди), право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. 1 статті 14 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній станом на момент укладення договору суборенди) визначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Ч. 1 статті 16 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній станом на момент укладення договору суборенди) визначено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Статтею 17 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній станом на момент укладення договору суборенди) передбачено, що передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, договір суборенди земельних ділянок від 1 квітня 2014 року у встановленому порядку зареєстрований не був, тобто його державна реєстрація у встановленому порядку проведена не була, проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що наведена обставина жодним чином не свідчить про неукладеність договору, оскільки у даному випадку сторони саме уклали договір суборенди, тобто, ними викладено та узгоджено умови договору, скріплено договір підписами представників сторін та посвідчено печатками підприємств, а також вчинено дії по його виконанню, оскільки актом приймання-передачі від 1 квітня 2014 року підтверджується, що відповідач передав, а позивач прийняв у користування земельні ділянки загальною площею 133 га.

Таким чином, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що непроведення державної реєстрації договору суборенди земельних ділянок від 1 квітня 2014 року у встановленому порядку - не є підставою для визнання такого договору неукладеним, і ні норми Закону України «Про оренду землі», ні норми Земельного кодексу України не пов'язують дію щодо державної реєстрації договору оренди землі з обставиною його укладеності, оскільки державна реєстрація - це посвідчення державою певного права особи для його документального доведення/підтвердження перед іншими особами, а укладення договору - це узгодження лише між сторонами його умов.

Крім того, відповідно до ст. 25 Закону України "Про оренду землі", орендар земельної ділянки зобов'язаний:

- приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку;

- виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення;

- у п'ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.

До того ж, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду Київської області про те, що до 25 березня 2015 року чинним законодавством України не було врегульовано особливості державної реєстрації похідних речових прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, право власності на які виникло та оформлено в установленому порядку до 1 січня 2013 року.

Дане питання регламентується Законом №247-VIII від 5 березня 2015 року (набув чинності 25 березня 2015 року), яким Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" доповнено статтею 42. Згідно зазначеної статті, державна реєстрація похідного речового права на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, право власності на яку виникло та оформлено в установленому порядку до 1 січня 2013 року, здійснюється одночасно з державною реєстрацією права власності на таку земельну ділянку (крім випадків, коли право власності на таку земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав) на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поданої власником чи набувачем відповідного похідного права, або уповноваженою ними особою, з урахуванням положень статті 16 цього Закону.

З огляду на викладене, позивач, як особа, до якої перейшло тимчасове право користування земельними ділянками загальною площею 133 га на підставі договору суборенди від 1 квітня 2014 року, був наділений правами на звернення з відповідною заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до відповідного компетентного органу, оскільки саме ним набуто відповідне речове право суборенди земельної ділянки.

В свою чергу, як вірно встановлено господарським судом Київської області та підтверджується матеріалами справи, платіжними дорученнями №15 від 11 вересня 2014 року, №22 від 19 вересня 2014 року, №10 від 10 вересня 2014 року, №70 від 28 серпня 2014 року, №1 від 28 серпня 2014 року та №26 від 25 вересня 2014 року позивач перерахував на рахунок відповідача 143490,00 грн. Як вбачається з графи "призначення платежу", в зазначених вище платіжних дорученнях грошові кошти у розмірі 143490,00 грн. позивачем було перераховано як оплата за договором суборенди від 1 квітня 2014 року.

6 жовтня 2014 року позивач звернувся до відповідача з листом №06/10-14/1 від 6 жовтня 2014 року, у якому просив відповідача повернути йому залишок коштів, попередньо сплачених згідно договору суборенди земельних ділянок б/н від 1 квітня 2014 року, у розмірі 10490,00 грн.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що відповідач 6 жовтня 2014 року платіжним дорученням №366 від 6 жовтня 2014 року повернув на рахунок позивача 10490,00 грн. з призначенням платежу: «помилково перераховані кошти», що спростовує довод апелянта про те, що відповідач вчинив дію на повернення орендного платежу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив, що матеріалами справи підтверджується, що позивач на виконання умов договору суборенди від 1 квітня 2014 року перерахував відповідачу 133000,00 грн. орендної плати за укладеним між ними договором суборенди від 1 квітня 2014 року.

Однак, у зв'язку з тим, що зазначений договір не було зареєстровано у встановленому законодавством порядку, позивач вважає, що договір суборенди земельних ділянок від 1 квітня 2014 року є неукладеним, а грошові кошти у розмірі 133000,00 грн. отримані відповідачем безпідставно.

Сторонами не подано ні суду першої інстанції під час вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження, доказів існування між ними інших договірних зобов'язань щодо суборенди земельних ділянок, крім договору суборенди земельних ділянок від 1 квітня 2014 року.

Крім того, як вірно зазначено господарським судом Київської області, та з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, ні станом на день прийняття рішення у справі, ні станом на день розгляду справи в апеляційній інстанції, позивач не повернув відповідачу земельні ділянки загальною площею 133 га, які були передані йому 1 квітня 2014 року згідно акту приймання-передачі земельних ділянок, тобто позивач фактично продовжує використовувати земельні ділянки загальною площею 133 га.

Згідно з статтею 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, аналіз наведеної норми свідчить, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду України № 3-11гс15 від 25.02.2015).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення з відповідача грошові кошти загалом в сумі 133 000,00 грн. - не є безпідставно отриманими відповідачем, оскільки останнім їх отримано від позивача на підставі укладеного договору суборенди земельних ділянок від 1 квітня 2014 року, тобто правовідносини сторін щодо їх отримання носять договірний характер, і хоча державна реєстрація відповідного договору і не була проведена, проте, наведена обставина не спростовує факту укладеності наведеного правочину, а також вчинення сторонами дій по його виконанню, зокрема: зі сторони позивача - перерахування коштів і приймання в суборенду земельних ділянок по відповідному акту, а зі сторони відповідача - передача у користування відповідачу на умовах суборенди земельних ділянок.

Таким чином посилання апелянта на припис статті 1212 Цивільного кодексу України як на правову підставу для повернення коштів, перерахованих у договірних правовідносинах - судом апеляційної інстанції відхиляються.

Крім того, судом апеляційної інстанції також враховується правова позиція Верховного Суду України, яку викладено у постанові від 19 лютого 2014 року у справі №6-162ц13, і яка полягає у тому, що відповідно до Закону України "Про оренду землі" в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

Довод апелянта про те, що відповідачем було укладено низку договорів на оренду земельних ділянок з фізичними особами із порушенням умов статті 15 Закону України «Про оренду землі», що свідчить про сумнівність підстав набуття відповідачем в оренду земельних ділянок, які ним були передані в суборенду позивачу - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований з огляду на принцип презумпції правомірності правочину, встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що правочин є правомірним,якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. До того ж, вказані апелянтом правочини не є предметом спору у даному провадженні.

Крім того, апелянт вказував також на те, що акт про користування земельними ділянками, який складений 21.09.2015 комісією з представників відповідача та Старівської сільської ради - не є доказом користування позивачем земельними ділянками за договором суборенди земельних ділянок від 1 квітня 2014 року. Проте, вказаний довод також відхиляється судом апеляційної інстанції як необґрунтований, оскільки як встановлено вище судом апеляційної інстанції, ні станом на день прийняття рішення у справі, ні станом на день розгляду справи в апеляційній інстанції, позивач не повернув відповідачу земельні ділянки загальною площею 133 га, які були передані йому 1 квітня 2014 року згідно акту приймання-передачі земельних ділянок, тобто позивач фактично продовжує використовувати земельні ділянки загальною площею 133 га.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обумовлені ст. 1212 Цивільного кодексу України підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 133 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів - відсутні, а тому позов задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2015 по справі №911/3290/15 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФГ Вороньков" на рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2015 по справі №911/3290/15- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2015 по справі №911/3290/15- залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/3290/15повернути до господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

О.О. Хрипун