РІШЕННЯ

"24" грудня 2015 р.Справа № 921/1105/15-г/4

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бурди Н.М.

Розглянув справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", вул. Саксаганського, 1, м. Київ, Київська область, 01033

до відповідача ОСОБА_1 підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" Кременецький комбінат хлібопродуктів", вул. С. Петлюри, 37, м. Кременець, Тернопільська область, 47004

про cтягнення заборгованості в сумі 1 244 655,10 грн., з яких: 600000,00 грн. - фінансова допомога, 109800,00 грн. - пеня, 42000,00 грн. - 7% штрафу, 459123,59 грн. - інфляційне збільшення боргу, 33731,51 грн. - 3% річних.

За участі представників сторін:

позивача: уповноважений ОСОБА_2, довіреність №432 від 02.06.2015р.;

відповідача: уповноважена ОСОБА_3, довіреність № 67 від 18.11.15 р.

Суть справи:

В розпочатому судовому засіданні представнику позивача процесуальні права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22, 81-1 ГПК України, розяснено.

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", вул. Саксаганського, 1, м. Київ, Київська область, 01033 звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" Кременецький комбінат хлібопродуктів", вул. С. Петлюри, 37, м. Кременець, Тернопільська область, 47004 про cтягнення заборгованості в сумі 1 244 655,10 грн., з яких: 600000,00 грн. - фінансова допомога, 109800,00 грн. - пеня, 42000,00 грн. - 7% штрафу, 459123,59 грн. - інфляційне збільшення боргу, 33731,51 грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду від 12 листопада 2015 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 03 грудня 2015 року.

У судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та з підстав викладених у позовній заяві.

24.12.2015р. до початку судового засідання відповідачем у справі через канцелярію суду подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням директора підприємства на лікуванні та його бажанням брати особисту участь у судовому розгляді справи, яке відхилене судом з огляду на таке:

- стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За таких обставин, виходячи з того, що відповідач не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, згідно з частинами 1-5 статті 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами, а неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без його участі, відповідачем не доведено, суд відхилив подане клопотання.

В судовому засіданні, що відбулося 24.12.2015р., на запитання суду про наявність додаткових клопотань, пояснень чи документів необхідних для долучення до матеріалів справи, представник відповідача заявила усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості підготувати та подати зустрічний позов.

Представник позивача в усних поясненнях заперечив проти заявленого відповідачем клопотання, посилаючись на те, що такі дії представника можна розцінювати як затягування процесу, враховуючи закінчення строку розгляду справи, встановленого ст. 69 ГПК України.

Суд, заслухавши вказане клопотання представника ОСОБА_1 підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" Кременецький комбінат хлібопродуктів" про відкладення розгляду справи та заперечення представника позивача, відхилив його (клопотання) з огляду на те, що відповідно до ч.5 ст. 22 ГПК України відповідач має право подати зустрічний позов лише до початку розгляду господарським судом справи по суті, тоді як згідно формуляру (протоколу) судового засідання від 03.12.2015р. у даній справі суд перейшов до розгляду спору по суті у судовому засіданні, яке відбулося 03.12.2015р.

Одночасно, застосовуючи, відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини , при розгляді справи частину 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

У відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи неодноразово відкладався (востаннє на 24.12.2015р.) для надання можливості сторонам прийняти участь у її розгляді та подати витребувані судом документи.

Технічна фіксація (звукозапис) судового процесу у відповідності до ст.81-1 ГПК України не здійснюється за відсутності відповідного клопотання представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін , господарським судом встановлено наступне:

- 16 вересня 2013р. між ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (надалі Сторона 1) та Дочірнім підприємством Державної акціонерної компанії "Хліб України" Кременецький комбінат хлібопродуктів" (надалі Сторона 2) укладено договір фінансової допомоги №467 згідно з умовами якого Сторона 1 зобов'язалась надати Стороні 2 поворотну фінансову допомогу в сумі 600 000 грн , а Сторона 2, в свою чергу, повернути надані кошти в порядку та на умовах, передбачених даним Договором (п. п. 1.1 2.1. Договору );

- у п. 4.1 Договору сторони дійшли згоди, що Сторона 2 зобов'язана погасити суму фінансової допомоги в строк до 15 грудня 2013р.;

- у випадку ж порушення зобовязання, що виникає з цього Договору, Сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством (п. 6.1. Договору). Так, зокрема, у випадку несвоєчасного повернення фінансової допомоги згідно умов даного Договору, Сторона 2 сплачує Стороні 1 на вимогу останньої пеню у розмірі 0,1% від загальної суми фінансової допомоги за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % від загальної суми фінансової допомоги за даним Договором (п. 6.3. Договору);

- цей Договір вважається укладеними і набирає чинності з моменту передання фінансової допомоги Стороні 2 і закінчується 15.12.2013р., що в свою чергу не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п.п. 8.1-8.3. Договору).

На виконання умов Договору Сторона 1 перерахувала на рахунок Сторони 2 грошові кошти у розмірі 600 000 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №К1488 від 18.09.2013р.

Матеріали справи свідчать, що станом на 03.11.2015р. (дата підписання позовної заяви) відповідач своє зобовязання з своєчасного повернення суми фінансової допомоги в розмірі 600 000 грн в строк до 15.12.2013р. не виконав , що стало підставою для звернення ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" до суду з позовом про їх стягнення в примусовому порядку, а також стягнення 109 800 грн пені, 42 0000 грн 7% штрафу, 459 123 грн 59 коп. інфляційних та 33 731 грн 51коп. 3% річних за несвоєчасне виконання зобовязань.

Оцінивши зібрані у справу докази та дослідивши норми чинного законодавства, що регулюють розглядувані правовідносини, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке:

Відповідно до ст.ст. 509, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 ГК України в силу зобовязання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобовязання, що виникають з договору або з інших підстав, визначених ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, цивільні права та обов'язки виникають з договорів, тобто носять диспозитивний характер. Це полягає у обов'язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов'язання, визначені умовами договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами та одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 525, 629 ЦК України).

Частиною другою статті 193 ГК України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а у випадку, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає з договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що умовами пункту 4.1 договору сторони погодили обовязок Сторони 2 погасити суму фінансової допомоги в строк до 15 грудня 2013р. Таким чином, строк повернення суми фінансової допомоги до 15.12.2013р.

Матеріалами справи, зокрема копією платіжного доручення №К1488 від 18.09.2013р., підтверджено, що позивач згідно з умовами договору фінансової допомоги №467 від 16.09.2013р. надав відповідачу фінансову допомогу, яка останнім у строки, встановлені п. 4.1. договору, не повернута, у зв'язку з чим станом на 10.11.2015р. (дата звернення до суду) виникла заборгованість у заявленому розмірі 600 000 грн 00 коп.

Згідно ст. ст. 11, 16, 509 ЦК України та ст.ст. 1, 2 ГПК України кредитору належить право у судовому порядку вимагати від боржника виконання його обовязку.

Доказів, що підтверджують виконання відповідачем зобовязання щодо повернення одержаної фінансової допомоги та відновлення тим самим порушених майнових прав кредитора на момент розгляду спору учасниками судового процесу не надано, а в матеріалах справи такі відсутні.

Отже, доводи позивача про порушення його майнових прав на суму 600 000 грн 00 коп. основного боргу є правомірними, документально підтвердженими первинними документами та не спростованими відповідачем в установленому законом порядку, а тому, згідно ст. 15 ЦК України, порушене право "Державна продовольчо-зернова корпорація України" підлягає судовому захисту шляхом примусового стягнення з відповідача 600 000 грн боргу.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 4 статті 231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Належне виконання зобовязань Замовником забезпечено сторонами у п. 6.3. Договору шляхом нарахування пені у розмірі 0,1% від загальної суми фінансової допомоги за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % від загальної суми фінансової допомоги за даним Договором.

Відповідно до ч.1 ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

З огляду на вказане, позивач просить стягнути з відповідача 109 800 грн пені нарахованої за період з 16.12.2013р. по 16.06.2014р.

Крім того, відповідачу за прострочення повернення фінансової допомоги у термін понад 30 днів додатково нараховано штраф у розмірі 7 % від загальної суми фінансової допомоги, що згідно розрахунку позивача складає 42 000 грн.

У відповідності до ст.549 ЦК України, штраф відноситься до різновидів неустойки поряд з пенею і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Суд вважає, що положення пункту 6.3. договору не суперечать нормам законодавства, оскільки їх зміст встановлює механізм одноразового обчислення розміру штрафу, виходячи з факту прострочення виконання зобовязань, і є відмінним від щоденного нарахування пені за весь період неналежного виконання грошового зобовязання. Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України та, узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України.

Така ж правова позиція щодо стягнення штрафних санкцій та пені за невиконання господарського зобовязання викладена у постановах Вищого господарського суду України №44/406 від 25.05.2006р. та №16/136-08 (39/171-07) від 20.11.2008р.

Господарський суд, враховуючи положення названих норм законодавства, умови договору № 467 від 16.09.2013р. та матеріали справи, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми пені та 7% штрафу, дійшов висновку про обґрунтованість, підставність нарахування та заявлення до стягнення 109 800 грн 00 коп. пені та 42 000 грн 00 коп. штрафу.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку розмір втрат від інфляції за період з 16.12.2013р. по 30.10.2015р. складає 459 123 грн 59 коп., три проценти річних від простроченої суми за період з 16.12.2013р. по 30.10.2015р. становить 33 731 грн 51 коп.

Оцінивши поданий позивачем розрахунок втрат від інфляції в сумі та трьох відсотків річних, суд, здійснивши власний арифметичний їх перерахунок, вважає заявлені вимоги в цій частині правомірними, обґрунтованими і такими, що відповідають вимогам закону та умовам договору, а тому задовольняються судом.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про стягнення з ОСОБА_1 підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" Кременецький комбінат хлібопродуктів" 1 244 655,10 грн., з яких: 600000,00 грн. - фінансова допомога, 109800,00 грн. - пені, 42000,00 грн. - 7% штрафу, 459123,59 грн. - інфляційне збільшення боргу, 33731,51 грн. - 3% річних, підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, належним чином доведені та по суті неоспорені відповідачем.

Судові витрати, у відповідності з вимогами ст.ст. 44, 49 ГПК України та Закону України „Про судовий збір, покладаються на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст. 43, 44, 49, 82-85, 121 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" Кременецький комбінат хлібопродуктів", вул. С. Петлюри, 37, м. Кременець, Кременецький район, Тернопільська область , ідент. код 00956112

- на користь публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", вул. Саксаганського, 1, м. Київ, ідент. код 37243279 : 600 000 (шістсот тисяч) грн 00 коп. фінансової допомоги, 109 800 (сто дев'ять тисяч вісімсот) грн 00 коп. пені, 42 000 (сорок дві тисячі) грн. 00 коп. 7% штрафу, 459 123 (чотириста пятдесят дев'ять тисяч сто двадцять три) грн 59 коп. інфляційних, 33 731 (тридцять три тисячі сімсот тридцять одну) грн 51 коп. 3% річних та 18 669 (вісімнадцять тисяч шістсот шістдесят дев'ять) грн. 83 коп. в повернення сплаченого судового збору .

Наказ видати після вступу рішення у законну силу.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право подати апеляційну скаргу через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено 30.12.2015р.

Суддя Н.М. Бурда