РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015Справа №14/415

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Сейф»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-буд»

про стягнення 2 335 118,88 грн..

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Ястрембович А.А. - директор, наказ про призначення №51-к від 26.10.2015 р.;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Сейф» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-буд» про стягнення заборгованості у розмірі 2 335 118,88 грн., а саме 2 007 540,00 грн. основного боргу, 521960,0 грн. втрат від інфляції та 265637,00 грн. процентів річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за Договорами про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості від 07.06.2007 р. №№ №56 - 95 в частині повернення грошових коштів, сплачених позивачем за фактично не передані відповідачем площі об'єктів нерухомості, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції.

Рішенням господарського суду м. Києва від 23.12.2014 р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-Буд» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Сейф» основний борг в розмірі 2 007 540,00 грн. (два мільйони сім тисяч п'ятсот сорок гривень 00 копійок), 3% річних в розмірі 82 171,63 грн. (вісімдесят дві тисяч сто сімдесят одна гривна 63 копійки), інфляційні втрати в розмірі 193 572,58 грн. (сто дев'яносто три тисячі п'ятсот сімдесят дві гривни 58 копійок) та судові витрати в розмірі 23 063,60 грн. (двадцять три тисячі шістдесят три гривни 60 копійок). В іншій частині в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду 13.05.2015 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-Буд» залишено без задоволення. Рішення господарського суду м. Києва від 23.12.2014 р. у справі №14/415 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.10.2015 р. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло - Буд» задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 р. прийняті у справі № 14/415 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних, в розмірі 82 171,00 грн. та інфляційних витрат, в розмірі 193 572,00 грн. В іншій частині рішення господарського суду м. Києва від 23.12.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 р. у справі № 14/415 залишити без змін. Справу № 14/415 в частині позовних вимог про стягнення 3% річних, в розмірі 82 171,00 грн. та інфляційних витрат, в розмірі 193 572,00 грн. направлено на новий розгляд до господарського суду м. Києва в іншому складі суду.

28.10.2015 р. матеріали справи №14/415 повернулись до господарського суду м. Києва.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2015 р. справу №14/415 передано для розгляду судді Селівону А.М.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 28.10.2015 р. справу №14/415 прийнято до провадження суддею Селівоном А.М. та призначено до розгляду на 19.11.2015 р..

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 01.12.2015 р.

У судові засідання 19.11.2015 р. та 01.12.2015 р. з'явився представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у зазначені засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду справи 19.11.2015 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №860.

Станом на час проведення судового засідання 01.12.2015 р. відомості про вручення копії ухвали суду від 19.11.2015 р., яка направлялась відповідачу на зазначену в позовні заяві адресу, відсутні.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №460, в якому зазначено, що станом на 01.12.2015 р. вказане поштове повідомлення вручено адресату особисто 30.11.2015 р.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 19.11.2015 р. позивачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подані письмові пояснення №21 від 12.11.2015 р. з додатками, в яких позивач підтримує позовні вимоги в частині стягнення 82171,63 грн. процентів річних та 193 572,58 грн. втрат від інфляції посилаючись на те, що обов'язок відповідача сплатити 2007540,00 грн. у зв'язку з переплатою та фактичними замірами БТІ є виключно грошовим зобов'язанням. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Заяв та клопотань процесуального характеру, а також письмових пояснень з урахуванням висновків постанови Вищого господарського суду України від 22.10.15 р. від відповідача на час проведення судового засідання 01.12.15 р. до суду не надходило.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 01.12.15 р. позивачем суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, позивачем суду не надано, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 01.12.2015 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та письмових поясненнях по справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як зазначено в постанові Вищого господарського суду України від 22.10.15 р. у справі № 14/415, під час розгляду справи № 14/415 господарським судом міста Києва та Київським апеляційним господарським судом встановлено, що 07 червня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мега Сейф» (сторона-2 за Договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житло-Буд» (сторона-1 за Договором, відповідач у справі), укладено Договори про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: місто Київ вул. Докучаєвська, 23, №№56-95 (разом - Договори про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості чи Договір про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості № №56 - 95).

Як вбачається з аналізу зазначених правочинів про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості мають ідентичні умови, однак мають різні предмети.

Згідно пунктів 1.1. Договорів за цими договорами відповідач організує будівництво об'єкта будівництва та передає позивачу майнові права на об'єкт нерухомості, характеристику якого обумовлено у п. 1.2. цих договорів, а позивач оплачує ці об'єкти нерухомості на умовах цих договорів.

У Договорах зазначені об'єкти нерухомості: машино - місця та квартири.

Вказані Договори є однотипними.

Пунктом 1.3 Договорів передбачено, що загальна площа об'єкта нерухомості є проектною і підлягає уточненню за даними технічного паспорту, оформленого комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації (далі БТІ).

Термін будівництва та введення об'єкта будівництва в експлуатацію - ІІ квартал 2008 року (п. 1.6. Договорів).

Майнові права на об'єкт нерухомості передаються позивачу за Актом приймання-передачі майнових прав на об'єкт нерухомості. (п. 1.7. Договорів).

Відповідно до 2.3 Договорів позивач зобов'язаний здійснити розрахунки за цими договорами, з урахуванням вимог п. 2.4 договорів, наступним чином: а) 65,8 % загальної вартості об'єктів нерухомості вноситься позивачем на акредитив, відповідно до умов цих договорів до 12.07.2007 року; б) 34,2 % загальної вартості об'єкту нерухомості вноситься позивачем на акредитив, відповідно до умов цих договорів, в строк до 12.01.2008 року.

Пунктом 2.7 Договорів передбачено, що відповідач закріплює за позивачем об'єкти нерухомості, за умови внесення позивачем грошових коштів на акредитив, в розмірі не менш 100% загальної вартості об'єкта нерухомості.

За умовами п. 2.5 Договорів у випадку якщо фактична загальна площа об'єкту нерухомості за даними технічного паспорту оформленого БТІ не співпадає з проектною площею, яка зазначена у п. 1.2 договорів, сторони укладають додаткову угоду, в якій визначається розмір зобов'язань сторін щодо доплати або повернення грошових коштів, строки проведення остаточних розрахунків тощо.

В подальшому сторонами було укладено Додаткові угоди від 29.09.2008р. до Договорів про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості, відповідно до п. 1 яких у зв'язку з присвоєнням новозбудованому житловому будинку поштової адреси - вул. Протасів Яр, 8, визначення "об'єкт нерухомості" в договорах про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості читати в наступній редакції: "Об'єкт нерухомості - квартира, два машиномісця, як складові та невід'ємні частини жилого будинку (об'єкту будівництва) за адресою: м. Київ, вул. Протасів Яр, 8 будівництво якого організує та здійснює відповідач."

Окрім того, Додатковими угодами від 29.09.2008 р. до Договорів сторонами частково зменшено площі об'єкту будівництва на загальну суму в розмірі 3 110 626,00 грн. та збільшено площі об'єктів будівництва за договорами про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості №70, №75, №76, №88 на загальну суму в розмірі 154 115,00 грн..

При цьому в постанові Вищого господарського суду України зазначено про встановлення судами першої та апеляційної інстанцій при попередньому розгляді справи, що позивачем виконані грошові зобов'язання, які передбачені укладеними Договорами, а саме: розділом 2 договорів, який визначає суму кожного з договорів та порядок розрахунків, про що свідчать банківські виписки - додаток № 5 (а.с. 62-69).

Відповідно до зазначених банківських виписок позивачем оплачені майнові права на об'єкти нерухомості, згідно Договорів про передачу майнових прав №№ 59-95 на загальну суму 168 872 000,00 грн..

Також судами було встановлено та підтверджено висновками Вищого господарського суду України, що на виконання умов Додаткових угод до договорів про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості відповідачем було повернуто позивачу кошти в розмірі 950 991,00 грн., а саме: 30.01.2009 р. відповідачем повернуто позивачу кошти в розмірі 191 579,00 грн.; 03.02.2009 р. відповідачем повернуто позивачу кошти в розмірі 163 625,00 грн.; 06.02.2009 р. відповідачем повернуто позивачу кошти в розмірі 163 706,00 грн.; 16.02.2009 р. відповідачем повернуто позивачу кошти в розмірі 173 954,00 грн.; 27.02.2009 р. відповідачем повернуто позивачу кошти в розмірі 258 127,00 грн.

Крім того, на виконання п. 8.1. Договорів про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості, з метою належного оформлення правовстановлюючих документів на об'єкт нерухомості сторонами договорів укладено між собою нотаріально-посвідчені договори купівлі-продажу об'єктів нерухомості ( від 26.11.2008 р., від 27.11.2008 р., від 28.11.2008 р., від 29.11.2008 р., від 18.12.2008 р., від 22.12.2008 р., від 23.12.2008 р.), відповідно до яких відповідачем продано, а позивачем куплено об'єкти нерухомості - квартири (будинок №8 по вул. Протасів Яр в м. Києві) та машиномісця (підземний паркінг, що знаходиться в будинку №8 по вул. Протасів Яр в м. Києві) на загальну суму в розмірі 150 434 209,00 грн.

Отже, як було встановлено судами при попередньому розгляді справи № 14/415, з урахуванням викладеного, за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 2 007 540,00 грн. = 168 872 000,00 грн. (сума коштів, внесена позивачем на акредитив відповідно до п. 2.3. Договорів про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості) - 15 479 260,00 грн. (загальна вартість об'єктів нерухомості, право вимоги на набуття якої відступлено позивачем фізичним особам за договорами відступлення прав вимоги) - 150 434 209,00 грн. (об'єктів нерухомості, проданих відповідачем та відповідно куплених позивачем за договорами купівлі-продажу об'єктів нерухомості) - 950 991,00 грн. (сума коштів, повернута відповідачем позивачу згідно Додаткових угод до договорів про передачу майнових прав на об'єкт нерухомості, згідно яких частково зменшено площі об'єктів нерухомості), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Крім того, з урахуванням клопотання про збільшення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-буд» 3% річних у сумі - 84811,69 грн. та інфляційних втрат у сумі - 265 637,00 грн..

Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.12.2014 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 р., позовні вимоги були задоволені частково, а саме: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-Буд» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Сейф» основний борг в розмірі 2 007 540,00 грн., 3% річних в розмірі 82 171,63 грн., інфляційні втрати в розмірі 193 572,58 грн.

За висновками Вищого господарського суду України у справі № 14/415 судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено обсяг заборгованості відповідача, яка виникла у нього при виконанні своїх зобов'язань, з урахуванням вимог п. 2.5 Договорів, отже судові рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення основної заборгованості визнано правомірними.

При цьому постановою Вищого господарського суду України від 22.10.15 р. у справі № 14/415 рішення господарського суду міста Києва від 23.12.14 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.05.15 р. у справі № 14/415 скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних в розмірі 82 171,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 193 572,00 грн., в іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 23.12.14 р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 13.05.15 р. у справі № 14/415 залишені без змін.

Оскільки за висновками Вищого господарського суду України судами попередніх інстанцій фактично не було надано належної оцінки взаємовідносинам сторін щодо остаточної заборгованості, яка виникла при виконанні договорів, та відповідно, можливості застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, справа в частині позовних вимог про стягнення 3% річних в суму 82717,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 193572,00 грн. направлена на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розглянувши матеріали справи, а також враховуючи приписи постанови Вищого господарського суду України від 22.10.15 р. у справі № 14/415 суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України відповідальність застосовується до правовідносин зобов'язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов'язань.

У силу положень статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Тобто порушенням грошового зобов'язання є невиконання боржником обов'язку сплатити грошові кошти.

Згідно зі ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 2 ст. 190 Цивільного кодексу України визначено, що майнові права є неспоживною річчю, та визнаються речовими правами.

Згідно з ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи із приписів ч. 4 ст. 12 Цивільного кодексу України термін «майнове право» стосується операцій, які прямо або побічно пов'язані з майном, здатні задовольнити майнові потреби особи.

Зокрема, згідно зі ст. 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, зокрема гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Таким чином, майнові права виступають одним з об'єктів цивільного обігу, який відрізняється від речей, майна, об'єктів інтелектуальної власності.

Відповідно до положень статті 190 Цивільного кодексу України майнові права охоплюють не тільки права вимоги, що виникають із зобов'язань, але й право власності, речові права тощо.

Майнові права можуть визначатись як суб'єктивне право учасників цивільних правовідносин, пов'язане з володінням, користуванням, розпорядженням речами, а також майновими вимогами, що виникають між учасниками цивільного обороту з приводу цих речей.

Згідно з ч. 1 ст. 144 Господарського кодексу України майнові права суб'єкта господарювання можуть виникати з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать, а згідно зі ст. 147 Господарського кодексу України майнові права суб'єктів господарювання захищаються законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Отже, на підставі укладених між сторонами Договорів №№ 56-95 між сторонами виникли зобов'язання з передачі майнових прав на об'єкти нерухомості.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як встановлено судами під час розгляду справи № 14/415 позивачем було сплачено грошові кошти за проектну площу об'єктів нерухомості, зазначену в п. 1.2 Договорів, і яка згідно даних БТІ була більшою, ніж фактична загальна площа об'єкті нерухомості, передана відповідачем позивачу за нотаріально-посвідченими договорами купівлі - продажу, отже позивачем було відповідно перераховано більшу суму.

При цьому після підписання сторонами Договорів купівлі - продажу об'єктів нерухомості, розмір невиконаного зобов'язання відповідача перед позивачем з повернення грошових коштів у зв'язку зі зменшенням загальної площі об'єктів нерухомості за даними технічної інвентаризації БТІ, а також враховуючи здійснене відповідачем часткове повернення грошових коштів позивачеві становив 2 007 540,00 грн. неповернутих грошових коштів.

Таким чином спір у даній справі між сторонами виник внаслідок передачі відповідачем позивачу об'єктів нерухомості площею, яка не відповідає умовам Договорів, зокрема, проектній площі, зазначеній в п.1.2 цих Договорів, та необхідності повернення надлишково сплачених коштів, а не внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання.

Отже, за висновками суду у відповідача виникло зобов'язання з повернення надмірно сплачених грошових коштів, що фактично є тотожним поверненню передплати.

Разом із тим суд зазначає, що стягнення з відповідача суми надмірної оплати за Договорами не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплачених коштів за непередану відповідачем площу об'єктів нерухомості.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата (надмірна сплата), не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, оскільки правовідношення, яке виникло між сторонами, за висновками суду, не є грошовим зобов'язанням, тому до спірних правовідносин не застосовуються положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, у зв'язку із чим виключається можливість вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-буд» сплати трьох процентів річних та інфляційних витрат.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема, в частині процентів річних та інфляційних нарахувань, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині процентів річних та інфляційних нарахувань у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову у відповідній частині з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 04 січня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон