ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2015 р.Справа № 922/4862/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Жельне С.Ч.

судді: Аріт К.В. , Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши справу

за позовом Первомайської міжрайонної прокуратури, м. Первомайський в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації м. Харків
до 1) Первомайської районної державної адміністрації м. Первомайський , 2) ФОП ОСОБА_2, м. Первомайський , 3) ФОП ОСОБА_3, м. Первомайський
про визнання недійсним та скасування розпоряджень
за участю представників сторін:

Представник позивача: Мезенцева К.І. за дов. № 01-53/6411 від 01.09.15 року;

Представник 1-го відповідача: Гарібян О.І. за дов. № 03-22/1594 від 02.06.2015 року;

Прокурор: не з"явився;

Решта представників сторін в судове засідання не з"явилась.

ВСТАНОВИВ:

Первомайська міжрайонна прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації м. Харків звернулась до господарського суду з позовом до Первомайської районної державної адміністрації м.Первомайський, ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування розпоряджень Первомайської районної державної адміністрації, скасування договорів оренди та суборенди земельної ділянки водного фонду . Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовує незаконною передачею першим відповідачем в оренду земельних ділянок державної власності.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 31.08.2015 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 23.09.2015 року.

22.09.2015 року від позивача до суду за вх. №37979 надійшло нормативно-правове пояснення до позовної заяви, в якому просив суд задовольнити позов Первомайської міжрайонної прокуратури Харківської області.

Також 23.09.2015 року від першого відповідача надійшла заява за вх.№38235 про застосування строків позовної давності, яка судом була прйинята до розгляду.

23.10.2015року від прокурора надійшло додаткове письмове пояснення по справі за вх. №43064.

Також 26.10.2015 року через канцелярію господарського суду від позивача надійшло письмове пояснення по справі за вх. №43145 в якому просить суд відмовити у застосуванні строків позовної давності.

У зв'язку з неявкою відповідачів у судове засідання розгляд справи 23.09.2015 та 13.10.2015 року було перенесено.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26.10.2015 року розгляд справи № 922/4862/15 призначено до колегіального розгляду.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 26.10.2015 року призначено склад колегії для розгляду справи № 922/4862/15: головуючий суддя Жельне С.Ч., суддя Аріт К.В., суддя Калантай М.В.

Ухвалою господарського суду 11.11.2015 року розгляд справи було відкладено на 02.12.2015 року.

Присутній представник прокуратури у судовому засіданні 14.12.2015 року позовні вимоги підтримував та просив позов задовольнити.

Представник позивача підтримав позов та просив суд задовольнити вимоги у повному обсязі.

Представник першого відповідача у судове засідання 14.12.2015 року не з'явився, проте 02.12.2015 року через канцелярію господарського суду від нього надійшло письмове пояснення щодо правової позиції першого відповідача у справі, а також клопотання про повернення позовною заяви у зв'язку з тим, що у прокурора не має повноважень на представництво Харківської обласної державної адміністрації та не викладено підстав неспроможності у вказаної особи представляти інтереси самостійно.

Представники другого та третього відповідача у судове засідання не з'явились, письмові заперечення щодо суті спору до суду не надали.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши клопотання першого відповідача про повернення позовної заяви у зв'язку із відсутністю у прокурора повноважень на представництво Харківської обласної державної адміністрації суд вважає що дане клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 121 Конституції України та ст. 5 Закону України "Про прокуратуру" на прокуратуру України покладено функцію представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загроза порушень інтересів держави.

Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Формами представництва є: звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб; участь у розгляді судами справ; внесення апеляційного, касаційного подання на судові рішення або заяви про їх перегляд за ново виявленими обставинами.

Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Прокурор або його заступник самостійно визначають і обґрунтовують в позовній заяві в чому виражається порушення інтересів держави або в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, згідно ст. 2 ГПК України, є підставою для порушення справи в господарському суді.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, спричиняють шкоду державі і є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави щодо визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що згідно з нормами чинного законодавства прокурор є органом, уповноваженим представляти інтереси держави у даних спірних правовідносинах.

За таких обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні заяви Первомайської районної деражавної адміністрації про поверенення позовної заяви без розгляду відмовити.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Розпорядженням Первомайської райдержадміністрації №73 від 18.02.2005 року надано дозвіл СПД ФО ОСОБА_2 (другий відповідач) на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду в межах Закутнівської сільської ради та нормативно-грошової оцінки цієї земельної ділянки.

Так, на підставі зазначеного розпорядження ПП "Кадастр" виготовило технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду СПД ФО ОСОБА_2 в межах Закутнівської сільської ради Первомайського району Харківської області.

Розпорядження голови Превомайської райдержадміністрації №290 від 04.07.2005 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки водного фонду зі ставком (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку СПД ФО ОСОБА_2 на території Закутнівської сільської ради Первомайського району Харківської області.

Даним роспорядженням СПД ФО ОСОБА_2 передано в оренду земельну ділянку водного фонду зі ставком та водоохоронною зоною навколо ставка, із земель державної власності терміном на 20 років для рибогосподарських потреб загальною площею - 27,3624 га, у тому числі ставок - 14,2232 га, забудованих земель (гідротехнічна споруда) - 0,3729 га, відкритих заболочених земель - 0,7390 га, лісів та інших лісом критих земель - 0,3782 га, сільськогосподарських земель (пасовищ) - 11,6491 га, розташованому в межах Закутнівської сільської ради.

01.12.2005 року між Первомайською РДА та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду з розташованою на ній водоймою (ставком) з земель державної власності в територіальних межах Закутнівської сільської ради Первомайського району загальною площею 27,3624 га строком на 20 років. (кадастровий номер НОМЕР_1), який зареєстрований в Харківській регіональній філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що в Державному реєстрі земель зроблено запис НОМЕР_2.

У подальшому , між СПД ФО ОСОБА_2 та СПД ФО ОСОБА_3 (третій відповідач) 23.04.2006 року було укладено договір суборенди земельної ділянки водного фонду загальною площею 27,3624 га, яка знаходиться в територіальних межах Закутнівської сілської ради Первомайського району Харківської області, для риборозведення, який 28.08.2006 було зареєтровано в Харківській регіональній філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що в Державному реєстрі земель зроблено запис НОМЕР_3.

Прокурор Первомайської міжрайонної прокуратури в позовній заяві зазначає, що першим відповідачем під час укладення з другим відповідачем договору оренди земельної ділянки водного фонду порушено вимоги Земельного кодексу України щодо необхідності розроблення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки, а також перевищення Первомайською РДА своїх повноважень визначених ст. 122 Земельного кодексу України, що є підставою для скасування відповідних розпоряджень та визнання недійсним договору оренди, суборенди земельних ділянок на підставі яких були передані земельні ділянки.

Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Відповідно до 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом або за результатами аукціону.

Таким чином, підставою для укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності є рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування або аукціону.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частиною 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду, та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 постанови Кабінету Міністрів Україн від 26 травня 2004 р. N 677 «Про порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» передбачено, що проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли:

- земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення;

- земельна ділянка набувається у власність шляхом купівлі - продажу, дарування, міни, на підставі інших цивільно-правових угод, успадкування, без зміни її меж та цільового призначення;

- земельна ділянка придбана на конкурентних засадах (за результатами земельних торгів).

Проект відведення земельної ділянки може не розроблятися також в інших випадках, передбачених законом.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що на час реєстрації спірного договору оренди земельних ділянок не вбачалось порушення приписів ст.15 Закону України "Про оренду землі" , спірний договір оренди був відповідно зареєстрований в Харківській регіональній філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" про що був зроблений відповідний запис НОМЕР_2. Також встановлено, що спірні земельні ділянки були передані в оренду другому відповідачу без зміни їх цільового призначення, а тому правових зобов'язань на виготовлення проекту відведення цих ділянок не вбачається.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що документи, які були підставою для надання в оренду земельної ділянки водного фонду Другому відповідачу, пройшли державну експертизу спеціалізованим органом з питань землеустрою.

Як вбачається з п. 1 оспорюваного Договору оренди землі від 01.12.2005р., укладеного між 1-м та 2-м відповідачами, ФОП ОСОБА_2 були передані в строкове платне користування земельна ділянка земель водного фонду.

Відповідно до пункту 15 Договору оренди земельної ділянки, земельна ділянка передається в оренду для рибогосподарських потреб.

Земельним кодексом України (в редакції від 11 січня 2005 року) визначено повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо надання земельних ділянок для ведення водного господарства. Так, пункт 3 статті 122 Земельного кодексу України в зазначеній редакції регламентує надання земельних ділянок для ведення водного господарства саме районними державними адміністраціями.

Аналізуючи з 1 січня 2002 року зміни, що вносилися до Земельного кодексу України (включаючи останні зміни від 01 липня 2015 року) слід зазначити, що повноваження органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в частині надання земельних ділянок для ведення водного господарства не змінювалися. Відповідно формулювання пункту 3 статті 122 Земельного кодексу України в останній його редакції залишилося не змінним, а саме для ведення водного господарства.

Положення Водного Кодексу України, а саме стаття 51 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) регламентує, що у користування на умовах оренди водні об'єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях. Орендодавцями водних об'єктів загальнодержавного значення є Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації. Розподіл повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Тобто, водні об'єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду у комплексі із земельною ділянкою органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним Кодексом України.

Згідно з п. 4 ст. 59 Земельного Кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, зокрема для рибогосподарських потреб.

Позивач зазначає, що поняття «Водне господарство» та «Рибне господарство» мають різні значення і посилається на Постанову Верховної Ради України від 14 січня 2000 року №1390 «Про концепцію розвитку водного господарства України».

Відповідно преамбули до цієї Постанови, метою цієї Концепції є визначення стратегічних цілей і головних напрямів щодо створення умов для підвищення екологічної стійкості та збалансованого розвитку водогосподарського комплексу, поліпшення водозабезпечення населення і господарських потреб з дотриманням оптимальних умов водокористування; підвищення якості води, зменшення збитків і соціального напруження внаслідок шкідливої дії води; збереження водних систем як унікальних складових навколишнього природного середовища.

Згідно преамбули Тимчасового порядку ведення рибного господарства і здійснення рибальства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.1996 №1192 цей порядок регулює відносини у галузі охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів, ведення рибного господарства та здійснення рибальства.

Тобто, посилання позивача на Постанову Верховної Ради України від 14 січня 2000 року за № 1390 «Про концепцію розвитку водного господарства України» та Тимчасового порядку ведення рибного господарства і здійснення рибальства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.1996 №1192 є недоречним та безпідставним, оскільки ці нормативні акти носять узагальнюючий характер та не дають чітких вказівок для правозастосування.

Натомість, ст. 59, 122 Земельного Кодексу України, ст.51 Водного Кодексу України, Наказ Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року за №548, реєстраційний номер Мінюсту 1011/18306 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель» є саме тими регулятивними актами, що безпосередньо регулюють порядок надання земель водного фонду в оренду.

Класифікація видів цільового призначення земель визначена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель», зареєстрованого в Мінюсті за номером 1011/18306, відповідно до якого визначена назва виду цільового призначення земель водного фонду (землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, навколо водойм, крім річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів - для рибогосподарських потреб.

Саме ст.59, 122 Земельного кодексу України, ст.51 Водного кодексу України, наказ Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548, що зареєстрований в Мінюсті 1011/18306 «Про затвердження класифікації видів цільового призначення земель» є саме тими регулятивними актами, що безпосередньо регулюють порядок надання земель водного фонду в оренду.

Крім того, відповідно до Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 роки» із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 7 червня 2001 року № 2514-111 продукція сільського господарства (сільськогосподарська продукція) - продукція, що виробляється в сільському господарстві та відповідає кодам 01.11 -01.42 та 05.001 - 05.00.42 Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016-97 (закон чинний). Наказом Держстандарту України від 30 грудня 1997 року №822 затверджено та введено в дію Державний класифікатор продукції та послуг ДК 016-97.

Згідно Державного класифікатора продукції та послуг продукція рибного господарства та пов'язані з нею послуги - 05.0011 - риба жива. Ця категорія включає рибу живу товарну; рибок живих декоративних; продукцію рибництва ставкового, річкового, морського та лиманного. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 травня 1999 року №391-р центральним та місцевим органам виконавчої влади у взаємовідносинах з рибницькими та рибальськими, включаючи риболовецькі, господарствами, що займаються риборозведенням, вирощуванням товарної риби, виловом, переробкою та збутом власної рибо продукції (незалежно від організаційно - правових форм) виходити з того, що ці підприємства є сільськогосподарськими товаровиробниками.

Так, у відповідності із законодавчими нормами, які діяли у 2005 році, рибогосподарська діяльність - є складовою частиною сільськогосподарської діяльності, про що зазначається у наступних законодавчих та нормативних актах :

- Пункт 8-1.13.2 статті 8-1 1 Закону України «Про податок на додану вартість» № 168/97-ВР від 03 квітня 1997 року: «сільськогосподарська продукція - товари, які виробляються внаслідок діяльності у сфері сільського господарства, лісового господарства чи рибальства (крім підакцизних)»;

-Наказ Держкомрибгоспу "Про затвердження Положення про підготовку та підвищення кваліфікації стернових-мотористів маломірних суден Держкомрибгоспу України" № 129 від 23 вересня 1998 року: «рибогосподарська діяльність - рибний промисел, кормління й вилов водних живих ресурсів та роботи, пов'язані з утриманням водойм у належному технічному стані, охорона водних живих ресурсів»;

-Стаття 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» № 2238-III від 18.01.2001р. : «сільськогосподарське підприємство (включаючи селянське (фермерське), рибальське та рибницьке господарства) - юридична особа, основним видом діяльності якої є вирощування та переробка сільськогосподарської продукції, виручка від реалізації якої становить не менше 50 відсотків загальної суми виручки; сільськогосподарська продукція - продукція, що виробляється в сільському господарстві та відповідає кодам 01.11 - 01.42 та 05.00.1 - 05.00.42 Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016-97» (згідно ДК 016-97, який діяв з 01.01.1999р. по 31.12.2012р. за кодами 05.00.1 - 05.00.42 міститься продукція рибного господарства);

-Пункт 2.15 статті 2 Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України» № 1877-IV від 24.06.2004р. : «сільськогосподарська продукція - товари, які підпадають під визначення 1 - 24 груп УКТ ЗЕД» (згідно Закону України «Про митний тариф України» № 2371-III від 05.04.2001р. третя група товарів - це «Риба і ракоподібні, молюски та інші водяні безхребетні»).

-Стаття 1 Закону України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України» № 2681-III від 13.09.2001р.: «сільськогосподарська продукція - будь-яка продукція тваринного і рослинного походження, що підпадає під визначення першої - двадцять четвертої груп Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності» (згідно Закону України «Про митний тариф України» № 2371-III від 05.04.2001р. третя група товарів - це «Риба і ракоподібні, молюски та інші водяні безхребетні»);

-Розпорядження КМУ № 391-р від 10.05.1999р.: «Центральним та місцевим органам виконавчої влади у взаємовідносинах з рибницькими та рибальськими, включаючи риболовецькі, господарствами, що займаються риборозведенням, вирощуванням товарної риби, виловом, переробкою та збутом власної рибопродукції (незалежно від організаційно-правових форм) виходити з того, що ці підприємства є сільськогосподарськими товаровиробниками».

Враховуючи вищенаведені законодавчі норми вбачається, що Перший відповідач, Первомайська РДА, приймаючи оскаржувані прокурором Розпорядження , діяв в межах своїх повноважень, визначених пунктом «а» ч.3 ст.122 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) а саме : прийняв рішення про надання Другому відповідачу земельної ділянки у користування для сільськогосподарського використання (складовою частиною якого є рибогосподарська діяльність).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора не обґрунтовані, не доведені та не підтверджені матеріалами справи, тому суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні вимог прокурора визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 01.12.2005 року то у такому разі у відповідності до ч.4 ст.8 Закону України "Про оренду землі" відсутні правові підстави визнання недійсним договору суборенди від 23.04.2006 року.

Відповідно до ч.1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову, у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Розглянувши заяву першого відповідача про застосування строків позовної давності, суд встановив наступне.

Позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подачі позовної заяви до суду.

Відповідно до ст.261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з п.5 даної статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За загальним правилом, перебіг загальної або спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. У визначенні моменту виникнення права на позов відображуються як об'єктивні, так і суб'єктивні моменти: об'єктивний - сам факт порушення, суб'єктивний - особа дізналася або могла дізнатися про це порушення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Відповідно до п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29 травня 2013 року: "перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення".

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення відповідного позову, а тому відмовляє повністю у його задоволенні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до п.11 ст.5 Закону України, від сплати судового збору звільняються органи прокуратури при здійснені своїх повноважень.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.51, 59, 122 Земельного Кодексу України, ст. 51 Водного Кодексу України, ст.ст. 123, 124 Земельного кодексу України, ст. 261 Цивільного кодексу України, ст.ст.33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Стягнути з Харківської обласної державної адміністрації (61002, м.Харків, вул.Сумська,64, код ЕДРПОУ 23912956) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м.Харкова, , рахунок 3003, банк одержувача- Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 1218,00 гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 21.12.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя С.Ч. Жельне К.В. Аріт М.В. Калантай