ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.10.2015 Справа № 920/1239/15

За позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Суми,

до відповідача: Фермерського господарства «Апіс»,с.Іванівка, В-Писарівський район, Сумська область,

про стягнення 65852 грн. 63 коп.

Суддя О.Ю. Резніченко

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 30.12.2014 року,

від відповідача: Дубяга Н.Я., довіреність б/н від 01.12.2014 року.

У засіданні брали участь: секретар судового засідання - Т.Д. Бублик.

В судововому засіданні 29.09.2015 року було оголошено перерву до 06.10.2015 року.

Суть спору: Позивач просить суд стягнути з відповідача 2798 грн. 52 коп. 3% річних, 29850 грн. 32% річних, 33203 грн. 23 коп. пені за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 02.04.2014 року договору поставки на умовах товарного кредиту № 060289-02/04.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач подав клопотання про приєднання до матеріалів справи копії ухвали Верховного Суду України від 22.09.2015 року по справі № 920/2042/14.

Суд визнав клопотання правомірним та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідач у відзиві від 29.09.2015 року проти позовних вимог заперечує, оскільки вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що проти позовних вимог заперечує.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

02.04.2014 року між сторонами був укладений договір поставки на умовах товарного кредиту № 060289-24/04 (надалі по тексту - Договір).

Згідно п. 1.1 Договору позивач поставляє відповідачу товар, а відповідач приймає товар та сплачує за нього.

У зв'язку із невиконанням відповідачем умов зазначеного Договору, позивач у грудні 2014 року звернувся до суду.

12.01.2015 року господарським судом Сумської області було винесено рішення по справі № 920/2042/14 за позовом ФОП ОСОБА_1 до ФГ «Апіс» про стягнення 202761 грн. 95 коп., яким позов було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 565 грн. 72 коп. пені, 683 грн. 13 коп. 32% річних, 19480 грн. штрафу.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.03.2015 року по справі № 920/2042/15 вищезазначене рішення першої інстанції було скасовано в частині відмови у позові та прийнято нове, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 15840 грн. 66 коп. штрафу, 3045 грн. 08 коп. пені, 4166 грн. 31 коп. 32% річних, 158406 грн. 66 коп. заборгованості (курсової різниці), в іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Вищого госсподарського суду України від 25.06.2015 року по справі № 920/2042/15 скасовано постанову апеляційної інстанції в частині скасування рішення першої інстанції та прийняття нового рішення - залишено в цій частині без змін рішення господарського суду Сумської області. Крім того, скасовано рішення першої та апеляційної інстанції в частині стягнення 565 грн. 72 коп. пені, 683 грн. 13 коп. 32% річних, 19480 грн. штрафу. В цій частині прийняте нове рішення, яким у позові відмовлено. У решті постанова залишена без змін.

22.09.2015 року ухвалою Верховного Суду України було відмовлено у допуску справи № 920/2042/14 до провадження Верховного Суду України.

12.06.2015 року та 19.06.2015 року відповідач сплатив позивачу 158406 грн. 66 коп. курсової різниці, яка була стягнута за постановою Харківського апеляційного господарського суду.

На думку позивача, зі сторони відповідача у зв'язку із неналежним виконанням Договору мало місце прострочення зі сплати 158406 грн. 66 коп. курсової різниці за період з 14.11.2015 року по 19.06.2015 року. Тому, він звернувся до суду з даним позовом про стягнення 2798 грн. 52 коп. 3% річних, 29850 грн. 88 коп. 32 % річних, 33203 грн. 23 коп. пені. При цьому позивач мотивує свої вимоги п.п. 7.3-7.6 Договору, а саме:

- згідно до п. 7.5 Договору у випадку прострочення виконання грошового зобов'язання по оплаті вартості товару та сплаті відсотків, нарахованих за користування товарним кредитом, відповідач сплачує на користь позивача відсотки за неправомірне користування коштами в розмірі 32% річних з простороченої суми;

- відповідно до п. 7.3 Договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по платі у встановлені договором терміни вартості (ціни) товару та/або відсотків, нарахованих за користування товарним кредитом, сплачує пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, яка діяла в період прострочення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вже зазначалось, 02.04.2014 року між сторонами був укладений договір поставки на умовах товарного кредиту № 060289-24/04.

Підставою звернення з даним позовом є порушення саме умов вищезазначеного Договору відповідачем, а предметом позову, як зазначає сам позивач (абзац 2 а.с. 4), є нараховані проценти за користування товарним кредитом, неустойка за порушення грошових зобов'язань по вищезазначеному Договору, проценти річних.

Тобто позивач просить застосувати штрафні санкції, передбачені Договором: стягнути пеню, яка є виключно договірною санкцією за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань (ст. 549 Цивільного кодексу України), 32 % річних від простроченої суми, які також передбачені умовами Договору та 3% річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Позивач визначає початок нарахування 3% та 32% річних 14.11.2014 року, оскільки, на його думку, постановою Вищого господарського суду України від 25.06.2015 року встановлено порушення з 14.11.2014 року обов'язку відповідача зі сплати 158406 грн. 66 коп. курсової різниці.

В постанові Вищого господарського суду України від 25.06.2015 року по справі № 920/2042/15 було встановлено, що суд погодився з позицією Харківського апеляційного господарського суду стосовно стягнення з відповідача 158406 грн. 66 коп. курсової різниці, так як несвоєчасне надіслання позивачем акту про курсову різницю ні законодавством, ні Договором не визнається підставою для втрати останнім права на отримання відповідної суми коштів. Присудження до стягнення відповідної суми заборгованості (курсової різниці) є захистом наявного у позивача права на її отримання у судовому порядку.

Проте станом на момент звернення позивача до суду, останнім не було направлено на адресу відповідача акту про курсову різницю, обов'язок з направлення якого встановлений п. 2.7 Договору, і який є підставою для виконання відповідачем грошового зобов'язання з її оплати, з огляду на що, позовні вимоги в частині стягнення нарахованих позивачем сум штрафу, 32 % річних та пені на суму курсової різниці є необгрунтованими.

Згідно ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже факт того, що позивач не направляв на адресу позивача акту про курсову різницю, який є підставою для виконання відповідачем грошового зобов'язання з її оплати, не підлягає доведенню по даній справі.

Крім того, винесення постанови касаційної інстанції не припиняє зобов'язань сторін, в тому числі зобов'язань позивача по Договору, оскільки:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматисся від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, втановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, в тому числі з договорів та інших правочинів.

Згідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлена договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двосторонім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та в визначенні його умов.

Згідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Насамперед зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст.598 Цивільного кодексу України, ст.202 Господарського кодексу України). Ці підстави наведено у ст.ст.599- 601, 604- 609 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, то наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11).

Наявність судових рішень, за відсутності реального виконання сторонами своїх зобов'язаннь (добровільного чи примусового), не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін.

Оскільки, як зазначено вище, винесення постанови касаційної інстанції не припиняє зобов'язань сторін, то між сторонами існують зобов'язання, передбачені Договором .

Тому, при розрахунку пені та 32% річних позивач зобов'язаний обгрунтувати строк, з якого він почав обчислення розміру грошових вимог та довести наявність прострочення у виконанні зобов'язання, з зазначенням конкретного періоду.

Згідно до п. 2.7 Договору до вартості (ціни) товару додатково також включається позитивна/від'ємна різниця між гривневою вартістю товару на день фактичної оплати проведення покупцем оплати і гривневою вартістю товару, що вказана в додатках до договору, розрахована відповідно до п.2.2 договору. На таку позитивну/від'ємну різницю, в день здійснення покупцем оплати, постачальником складається акт та надсилається на адресу покупця в порядку, передбаченому п. 2.4 Договору.

Тобто, сторони самостійно встановили порядок повідомлення позивачем відповідачу про наявність курсової різниці на момент сплати боргу.

Позивач зазначає, що 14.11.2014 року ним складено акт визначення курсової різниці вартості товару, на виконання п. 2.7 Договору (а.с. 29).

Позивач зазначає, що вищезазначений акт був направлений відповідачу 17.01.2015 року, тобто після винесення рішення господарським судом Сумської області по справі № 920/2042/14.

Позивач підтверджує направлення акту відповідачу копією фіскального чеку № 7482 від 17.01.2015 року та описом вкладення до нього.

Суд дійшов висновку, що відповідач вважається належним чином повідомленим про складання акту про курсову різницю в тому разі, коли позивач не лише направив на адресу відповідача акт, а й довів факт його вручення відповідачу.

Порядок надсилання поштової кореспонденції врегульовано Правилами надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (надалі - Правила).

Наявний в матеріалах позовної заяви фіскальний чек УДППЗ «Укрпошта» № 7482 від 17.01.15 р. не може вважатися належним доказом направлення та вручення акту про курсову різницю відповідачу.

Виданий поштовим відділенням документ є доказом надання (оплати) послуг поштового зв'язку.

Абзацом 27 пункту 2 Правил визначено, що розрахунковим документом є документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв'язку.

Разом з тим фіскальний чек не дає можливості перевірити вміст поштового відправлення і не містить повної адреси одержувача.

Згідно п. 61 Правил у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв'язку повинен зазначити номер поштового відправлення.

Відповідно до п. 62 Правил у разі подання для пересилання реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу з повідомленням про його вручення відправник заповнює бланк повідомлення на свою поштову адресу або адресу особи, якій за його дорученням належить надіслати повідомлення після вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Позивач надав опис вкладення, проте в описі не зазначено адресу відповідача, його поштового індексу, тощо, не зрозумілим є і який саме акт (№, дата тощо) направлявся відповідачу.

Також позивачем не надано доказів на підтвердженні обставин щодо отримання відповідачем поштового відправлення, що може бути підтверджено будь-яким іншим письмовим доказом (розписка, штамп про отримання, виписки з журналів, повідомлення про вручення поштового відправлення тощо).

Таким чином, вищезазначені письмові докази не можуть бути прийняті судом як належні докази в підтвердження факту виконання позивачем умов Договору щодо складання та направлення відповідачу акту про курсову різницю.

При цьому, постановою Вищого господарського суду України від 25.06.2015 року було визначено, що саме акт про курсову різницю, отриманий відповідачем, є підставою для виконання ним зобов'язання зі сплати курсової різниці на користь позивача.

Отже, не заперечуючи право позивача на курсову різницю, яка на момент розгляду справи відповідачем сплачена повністю на користь позивача, для виникнення права на нарахування пені та 32% річних, позивач повинен був направити відповідачу акт, у відповідності до п. 2.7 Договору.

Однак позивач не надав суду жодних доказів отримання відповідачем вищезазначеного акту.

Крім того, факт ненаправлення такого акту був встановлений постановою Вищого господарського суду України. Відповідач отримання акту категорично заперечує, а тому не можливо встановити початок перебігу періоду нарахування пені та 32% річних за порушення грошових зобов'язань по Договору в розмірі 158406 грн. 66 коп.

Щодо стягнення 3% річних суд звертає увагу на те, що:

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений Договором.

Сторонами у п. 7.5 Договору встановили інший розмір річних від простроченої суми - 32 %, яка сплачується у випадку прострочення виконання грошового зобов'язання по оплаті вартості товару та сплаті відсотків, нарахованих за користування товарним кредитом.

Позивач просить стягнути з відповідача одночасно і 3% річних в розмірі 2798 грн. 52 коп., які передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, і 32 % річних, які передбачені п. 7.5 Договору. Однак, як зазначено вище, сторони самостійно визначили у п. 7.5 Договору інший розмір відсотків річних ніж це встановлено ст. 625 Цивільним кодексом України.

При цьому, вказані 32 % річних не є процентами в розумінні ст. 536 Цивільного кодексу України і не є платою за користування чужими грошовими коштами, оскільки сплата відсотків за користування коштами передбачена п. 2.4 - п.2.6 Договору, а 32 % річних, які передбачені п. 7.5Договору є саме відсотками за невиконання грошового зобов'язання.

Згідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами факт надання відповідачу акту про курсову різницю, у зв'язку з чим не обгрунтувавав період нарахування пені та 32% річних. Також, враховуючи факти, встановлені постановою Вищого господарського суду України, суд прийшов до висновку про неправомірність та необгрунтованість позовних вимог та відмову у їх задоволенні.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК при відмові у позові витрати по сплаті судового сбору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, 49, 82-85 ГПК, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову - відмовити.

Повне рішення складено 09.10.2015 року.

Суддя О.Ю. Резніченко