РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2015Справа №910/26131/15

За позовом: Львівського комунального підприємства " Залізничтеплоенерго"

До: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про зобов'язання вчинити дії

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Старенький О.С. - представник, дов. № 10-5 від 23.02.15 р.;

від відповідача: Пронюк В.Я. - представник, дов. № 14-182 від 15.07.14 р.;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Львівське комунальне підприємство «Залізничтеплоенерго» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про зобов'язання Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» списати Львівському комунальному підприємству «Залізничтеплоенерго» 702154,56 грн. 3% річних та 605263,16 грн. інфляційних нарахувань, що підлягають стягненню на підставі рішення господарського суду Львівської області від 22.10.14 р. у справі № 914/2868/14.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається не невиконання відповідачем покладених на останнього в силу приписів Закону України "Про засади функціонування ринку природно газу" обов'язків щодо списання стягнутих рішенням господарського суду Львівської області від 22.10.14 р. у справі № 914/2868/14 з Львівського комунального підприємства «Залізничтеплоенерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 702154,56 грн. 3% річних та 605263,16 грн. інфляційних нарахувань.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 08.10.15 р. позовну заяву прийнято до розгляду суддею Селівоном А.М., порушено провадження у справі № 910/26131/15 та призначено до розгляду на 27.10.15 р..

В судових засіданнях з 27.10.15 р. по 17.11.15 р., з 17.11.15 р. по 03.12.15 р. та з 03.12.15 р. по 29.12.15 р. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувались перерви.

Ухвалою суду від 03.12.15 р. за клопотанням сторін строк розгляду спору продовжувався на 15 днів.

У судові засідання 27.10.15 р., 17.11.15 р., 03.12.15 р., 29.12.15 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 27.10.15 р. позивачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подане клопотання № 10-1 від 23.10.15 р. про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи долучені судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 17.11.15 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові пояснення № 10/2724 від 16.11.15 р. та заява про забезпечення позову № 10/2682 від 10.11.15 р. шляхом заборони Залізничному відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції вчиняти заходи по примусовому виконанню наказу господарського суду Львівської області від 12.12.14 р. у справі № 914/2868/14 про примусове виконання рішення господарського суду Львівської області від 22.10.2014 та зупинити ВП №46309223, які судом долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 17.11.15 р. представником відповідача поданий відзив на позовну заяву № 14/2-1463 від 16.11.15 р., в якому відповідач заперечує проти позову, посилаючись, зокрема, на те, що на вирішення питання щодо списання 3% річних та інфляційних нарахувань не розповсюджується дія ст. 13 Закону України "Про засади функціонування ринку природно газу", оскільки вони не є фінансовими та штрафними санкціями. Відзив долучений судом до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 17.11.15 р. частково задоволено заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони Залізничному відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції вчиняти заходи по примусовому виконанню наказу господарського суду Львівської області від 12.12.14 р. у справі № 914/2868/14 про примусове виконання рішення господарського суду Львівської області від 22.10.2014 та зупинено виконавче провадження № 46309223 до вирішення спору по суті та набрання рішенням у справі № 910/26131/15 законної сили.

До початку судового засідання 03.12.15 р. представником позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подані додаткові пояснення б/н від 02.12.15 р., в яких позивач підтримав позовні вимоги та зазначив, що станом на 06.06.15 р. у позивача була наявна заборгованість за спожитий протягом 2011-2013 р. (до 01.01.14 р.) природний газ в розмірі 1290695,38 грн., при цьому питання укладення договору про реструктуризацію заборгованості за природний газ спожитий протягом 2014 р. не є предметом даного спору. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 03.12.15 р. представником відповідача подані додаткові письмові пояснення б/н від 03.12.15 р., які долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 29.12.15 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників позивача та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 29.12.2015 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та письмових поясненнях по справі.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.12.15 р. заперечував проти позов уз підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 22.10.2014 у справі № 914/2868/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» про стягнення 4 637 299,74 грн. позовні вимоги задоволено частково, присуджено до стягнення з ЛКП «Залізничнетеплоенерго» на користь ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» 0,01 грн. - основного боргу, 605263,16 грн. - інфляційних втрат, 702 154,56 грн. - 3% річних, нарахованих за прострочення по оплаті поставленого на виконання договору купівлі-продажу природного газу №14/2654/11 від 30.09.11 р. у липні - грудні 2012 р. та 73 080,00 грн. - судового збору. В частині стягнення 3 329 882, 00 грн. - основного боргу провадження припинено у зв'язку зі сплатою зазначеної суми під час розгляду справи у суді.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 та Вищого господарського суду України від 29.01.2015 рішення місцевого господарського суду від 22.10.2014 у справі № 914/2868/14 залишено без змін.

12.12.14 р. господарським судом Львівської області видано наказ на примусове виконання вищевказаного рішення.

03.04.2015 Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Селезньовим М.О. винесено постанову про відкриття ВП №47119354 на примусове виконання наказу господарського суду Львівської області від 13.03.2015 по справі №914/3489/14.

26.08.2014 ухвалою господарського суду Львівської області у справі №914/3489/14 надано відстрочку виконання рішення, ВП №47119354 зупинено до 01.01.2016 постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Листами від 06.07.15 р. № 16/1692 та від 13.07.15 р. № 02/1750, копії яких наявні в матеріалах справи, позивач звернувся до відповідача з повідомленням про відсутність заборгованості за природний газ спожитий до 01 січня 2014 р. без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, з проханням надати акти звіряння розрахунків за період 2012-2014 р.р. та списати в порядку ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", зокрема, нараховані за прострочення по оплаті поставленого згідно договору купівлі-продажу природного газу №14/2654/11 від 30.09.11 р. в липні - грудні 2012 р. природного газу 605263,16 грн. - інфляційних втрат, 702 154,56 грн. - 3% річних, стягнуті з ЛКП «Залізничтеплоенерго» за рішенням господарського суду Львівської області від 22.10.14 р. у справі № 914/2868/14.

Суд зазначає, що за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частинами 1, 2, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Приписами ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Спір у даній справі виник внаслідок невиконання відповідачем покладеного на нього приписами ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" зобов'язання із списання нарахованої ЛКП «Залізничтеплоенерго» за прострочення по оплаті поставленого згідно договору купівлі-продажу природного газу № 14/654/11 від 30.09.11 р. в липні - грудні 2012 р. природного газу 605263,16 грн. - інфляційних втрат, 702 154,56 грн. - 3% річних, стягнутих з позивача за рішенням господарського суду Львівської області від 22.10.14 р. у справі № 914/2868/14.

З огляду на вищевикладене вбачається, що підставою виникнення зобов'язання та права вимоги його виконання є, зокрема, закон, що встановлює обов'язкові дії для того чи іншого суб'єкта.

Так, 06 червня 2015 р. набрав чинності Закон України від 14.05.2015 № 423-VIII "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - Закон № 423- VIII).

Цим законом було внесено зміни до Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу". Зокрема, ст. 18 Закону доповнено частиною 13 наступного змісту: заборгованість теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 1 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), не погашена на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", підлягає реструктуризації шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості.

Ця реструктуризація здійснюється за умови погашення в трьохмісячний строк з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" теплогенеруючими та/або теплопостачальними організаціями заборгованості за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), що залишилася непогашеною на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Зазначені пені, штрафні та фінансові санкції підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу за умови виконання вимог цієї частини.

Таким чином, даною нормою встановлено, що за умови погашення теплопостачальним підприємством заборгованості за спожитий газ, спожитий до 01.01.2014 р., підлягають списанню пеня, штрафні та фінансові санкції, нараховані на дану заборгованість та стягнуті судовим рішенням.

Як встановлено судом за матеріалами справи, позивач є теплопостачальним підприємством, що підтверджується доданою копіями ліцензії серії АВ № 597442 та серії АВ № 597443.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Згідно п. 2.6. Постанови № 18 не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як зазначалось судом вище, рішенням Господарського суду Львівської області від 22.10.14 р. у справі № 914/2868/14, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.11.14 р. та постановою Вищого господарського суду України від 29.01.15 р., встановлено наявність заборгованості ЛКП «Залізничтеплоенерго» в сумі 3329882,01 грн. за поставлений відповідачем в період липень - грудень 2012 р. за Договором купівлі-продажу природного газу № 14/654/11 від 30.09.11 р. природний газ, а також факт погашення заборгованості ЛКП «Залізчничтеплоенерго» у сумі 3329882,00 грн. до прийняття рішення у справі № 914/2868/14 судом першої інстанції.

Таким чином, факти, встановлені рішенням господарського суду по справі № 914/2868/14 від 22.10.14 р., які набрали законної сили, не підлягають доказуванню та можуть бути спростовані не інакше як шляхом скасування відповідного судового рішення.

Отже, заборгованість позивача за газ, спожитий до 01.01.2014 р. за договором купівлі-продажу природного газу № 14/654/11 від 30.09.11 р., наявність якої була підставою для нарахування та стягнення спірних процентів річних та втрат від інфляції, погашена, що підтверджується фактами, встановленими господарським судом Львівської області під час розгляду справи № 914/2868/14 та винесення 22.10.14 р. відповідного рішення, а також копією платіжного доручення № 6089 від 30.10.14, якою позивачем погашено, в т.ч., 0,01 грн. залишку основного боргу по справі № 914/2868/14, що, в свою чергу, відповідачем не спростовано.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Виходячи з положень частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу ст.ст. 519, 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту його майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 23.01.12 р. у справі №37/64, від 01.10.14 р. у справі №6-113цс14, від 04.07.2011 у справі № 3-65гс11.

При цьому зазначене кореспондується з роз'ясненнями, викладеними в п.п. 3.1, 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14.

З наведених норм права та правових положень вбачається, що правова природа суми збільшення боргу боржника на встановлений індекс інфляції та 3% річних полягає у відшкодуванні кредитору понесених ним втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів під час прострочення боржника та отриманні кредитором компенсації (плати) за користування боржником належними кредитору коштами.

Враховуючи викладене, оскільки зобов'язання божника зі сплати кредитору суми боргу, збільшеної на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних є збільшенням розміру грошового зобов'язання боржника, пов'язаним з його простроченням, та не є санкціями, отже за висновками суду відсутні правові підстави вимагати від відповідача списання 702154,56 грн. 3% річних та 605263,16 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи фактичні обставини, з якими закон пов'язує застосування ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу» і настання відповідних юридичних наслідків, зокрема, в частині списання процентів річних та інфляційних нарахувань, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині списання процентів річних та інфляційних нарахувань у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на його необґрунтованість та недоведеність в цій частині.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 18 січня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон