ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2015 р. Справа № 911/4565/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шмега-Транс»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 34107,57 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1 (свідоцтво В03 № 877268 від 12.04.2010 року)

ОСОБА_2 (довіреність б/н від 20.06.2015 року)

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шмега-Транс» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 34 107,57 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.10.2015 року порушено провадження у справі № 911/4565/15 та призначено до розгляду на 27.10.2015 року.

В ході розгляду спору позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій повідомив про часткову сплату відповідачем боргу і просив стягнути з відповідача 15200 грн. основного боргу та 14107,57 грн. штрафних санкцій. Також, позивач просив розглядати справу за відсутності його представника.

27.10.2015 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, яке відбулось 27.10.2015 року представники сторін не зявилися, відповідач вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 12.10.2015 року не виконав, позивач про причини неявки в судове засідання не повідомив. У звязку з чим, розгляд справи відкладався до 24.11.2015 року.

10.11.2015 року через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

У звязку з необхідністю витребування у пзивача додаткових доказів та пояснень, розгляд справи відкладався до 21.12.2015 року. Також, ухвалою від 24.11.2015 року продовжено строк розгляду справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши надані сторонами докази, суд,

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до Договору надання та організацію послуг № 21/01 від 21.01.2014 року та Заявки на транспорт №14/11 від 14.11.2014 року, згідно замовлення позивачем для відповідача було здійснено перевезення вантажу. Зауважень до якості наданих послуг зі сторони Експедитора-Замовника на адресу Перевізника - ТзОВ «Шмега-Транс» не заявлялось, за наслідками надання послуг сторонами було підписано ОСОБА_3 здачі-прийняття робіт (надання послуг) № СФ - 0000648 від 02.12.2014 року.

Згідно з Розділом 1 Договору Перевізник бере на себе зобов'язання перевозити наданий йому Екепедитором-Замовником вантаж в міжнародному та міжміському сполученні автомобільним транспортом, і видати вантаж уповноваженій особі Замовника (або іншій особі) на його одержання, та надати при цьому інші додаткові передбачені цим Договором послуги, а Замовник зобов'язується після прийняття наданих послуг, сплатити за них обумовлену плату.

Пункт 2.1. (2.1.6.) Договору визначає, що Замовник зобовязаний забезпечити оплату Перевізнику по даному Договору в порядку та згідно Заявок.

Згідно з п. 3.2. Договору Сторони погодили, що оплату послуг Замовник здійснює протягом 20 банківських днів після та за умови отримання від Перевізника оригінальних документів, вказаних в п.2.2.14., якщо інше не вказано в Заявці. Оплата проводиться на основі оригіналу Договору з мокрими відтисками печаток і всіх правильно оформлених документів, вказаних в п.2.2.14. Договору.

Згідно Заявки на транспорт №14/11 від 14.11.2014 року термін оплати визначається як 7-10 банківських днів після отримання оригіналів документів.

Як зазначає позивач, він як Перевізник надав Експедитору-Замовнику транспортні послуги, а саме перевіз вантажі транспортними засобами за маршрутом, що вказаний в рахунку та відповідній заявці. Вказані транспортні послуги були надані в повному обсязі та без претензій.

Однак, відповідач своєчасно та в повному обсязі не виконав обовязок щодо оплати послуг перевезення, частково оплатив рахунок-фактуру № СФ-0000648 від 02.12.2014 року, у звязку з чим за відповідачем утворилась прострочена заборгованість у сумі 20000 грн.

Позивач звертався до відповідача з претензією-вимогою № 3 від 06.07.2015 року про оплату послуг.

У звязку з простроченням виконання грошового зобовязання з оплати послуг перевезення, позивач просить стягнути з відповідача 14107,57 грн. штрафних санкцій, з яких 4752,78 грн. пені за період з 13.12.2014 року по 13.06.2015 року, 374,79 грн. 3% річних та 8980 грн. інфляційних.

В ході розгляду спору позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій повідомив про часткову сплату відповідачем боргу і просив стягнути з відповідача 15200 грн. основного боргу та 14107,57 грн. штрафних санкцій.

Відповідно до вимог ст. 909 Цивільного Кодексу України та ст.307 Господарського Кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, і має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за ввезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановлено транспортними кодексами (статутами).

Як зазначає ст.916 Цивільного Кодексу України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач у відзиві проти позову заперечував, зазначив, що за умовами Заявки розрахунок мав бути проведений протягом 10 банківських днів після отримання документів перевезення у повному обсязі. Однак, відповідач стверджує, що позивач не виконав зазначені умови Договору та Заявки у повному обсязі, не надав до матеріалів справи належних доказів надання відповідачу всіх необхідних для оплати документів, тому строк остаточного виконання зобовязання по сплаті не настав.

В спростування викладених у відзиві обставин та на виконання вимог суду, позивачем були надані докази (поштові квитанції від 28.11.2014 року, 09.12.2014 року, 22.10.2015 року) про надіслання відповідачу необхідних для оплати документів про перевезення та претензії про оплату.

При цьому, відповідач у відзиві посилається лише на ненадання позивачем доказів надіслання необхідних для оплати документів, однак не зазначає, які саме документи не були надані.

Відповідно до вимог ст. 909 Цивільного Кодексу України та ст.307 Господарського Кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, і має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за ввезення вантажу встановлену плату.

З матеріалів справи вбачається здійснення відповідачем часткової оплати послуг, що свідчить про усвідомлення останнім необхідності оплати наданих послуг. Також, підписання акту виконаних робіт свідчить про визнання факту надання послуг та необхідності їх оплати.

ОСОБА_3 виконаних робіт підписаний і відповідач не зазначає про його недійсність, визнає факт надання послуг, суд не приймає посилання відповідача щодо невідповідності дати підписання.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт неоплати відповідачем на користь позивача 15200 грн. за послуги перевезення.

В обґрунтування вимоги про стягнення пені позивач посилався на п. 6.2. Договору, за яким при виконанні Договору Сторони дійшли згоди керуватись діючим законодавством України, яке регулює дану сферу діяльності, включаючи Закон України «Про транспортно-експедиторську діяльність», Правила перевезення вантажів в Україні, Статут автомобільного транспорту УРСР від 27.06.1969 року, а при перевезеннях у міжнародному сполученні, додатково Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, із змінами та доповненнями, Митною Конвенцією про міжнародні перевезення вантажів з застосуванням книжки МДП, 1975р. та іншими нормативними актами, які регулюють дану сферу діяльності до яких приєдналася Україна.

Згідно з п. 104 Статуту автомобільного транспорту УРСР, автотранспортні підприємства або організації з дозволу вищестоящих щодо них органів можуть прийняти вантаж до перевезення, як виняток, до внесення провізної плати. У цьому випадку з вантажовідправника або вантажоодержувача - замовника автотранспорту додатково до провізної плати стягується 0,5 процента суми платежів за кожний день прострочки внесення провізної плати.

У відповідності до статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У звязку з чим, позивач нарахував відповідачу 4752,78 грн. пені на підставі п. 104 Статуту автомобільного транспорту УРСР в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленум Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», ст. 36 Закону України «Про телекомунікації», ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Передбачений ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України розмір відповідальності за порушення грошових зобов'язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.

Як визначено п. 104 Статуту автомобільного транспорту УРСР, затвердженого ОСОБА_4 Міністрів УРСР від 27.06.1969 року № 401, автотранспортні підприємства або організації з дозволу вищестоящих щодо них органів можуть прийняти вантаж до перевезення, як виняток, до внесення провізної плати. У цьому випадку з вантажовідправника або вантажоодержувача - замовника автотранспорту додатково до провізної плати стягується 0,5 процента суми платежів за кожний день прострочки внесення провізної плати.

Таким чином, у відповідній нормі п. 104 Статуту автомобільного транспорту УРСР, мова йде про відсоткову ставку додатково до провізної плати в разі прийняття вантажу для перевезення до внесення провізної плати. При цьому, відповідне формулювання п. 104 Статуту автомобільного транспорту не містить визначення відповідної ставки як пені чи неустойки та не містить ознак забезпечення виконання зобовязання. Таким чином, відсутні підстави вважати наведену в п. 104 Статуту автомобільного транспорту додаткову ставку до провізної плати пенею.

Беручи до уваги заперечення відповідача та враховуючи те, що між сторонами відсутній правочин яким було б передбачено застосування заходу забезпечення зобовязання неустойки у вигляді пені, погоджено розмір та умови її нарахування, вчинений у письмовій формі та відсутня пряма вказівка закону щодо такого виду забезпечення виконання зобовязання, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Однак, відповідно до ч. 4 п. 2.1 постанови Пленум Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач у відзиві заперечував проти стягнення 3% річних та інфляційних витрат з посиланням на неможливість встановлення точного строку виконання зобовязання.

Враховуючи, що ОСОБА_3 наданих послуг було підписано сторонами 02.12.2014 року, десятиденний строк для оплати сплинув 12.12.2014 року, відповідно прострочення триває з 13.12.2014 року, як зазначено в розрахунку позову.

З наданих позивачем доказів вбачається, що часткова сплата заборгованості здійснювалась відповідачем починаючи з січня 2015 року і до жовтня 2015 року, при цьому, сума боргу, на яку нараховано річні та інфляційні, існувала до 28.07.2015 року, тобто протягом 228 днів, як зазначено позивачем в розрахунку позову.

Таким чином, згідно наданого позивачем розрахунку, нарахування 3% річних та інфляційних проведено виходячи із фактичної суми заборгованості, що існувала на відповідну дату, таким чином, вимога позивача про стягнення 3% річних та інфляційних за заявлений позивачем період підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 15200 грн. основного боргу, 374,79 грн. 3% річних та 8980 грн. інфляційних. В решті позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідач має відшкодувати позивачу витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовних вимогам (виходячи з суми, яка підлягала сплаті з уточнених позовних вимог, тобто 1218 грн.) в сумі 1020,47 грн.

Повернення зайво сплачених сум судового збору відбувається за заявою позивача відповідною ухвалою суду.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (09600, АДРЕСА_1, код 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Шмега-Транс» (77202, Івано-Франківська обл., м. болехів, вул. Коновальця, 128) 15200 (пятнадцять тисяч двісті) грн. основного боргу, 374,79 (триста сімдесят чотири) грн. 3% річних, 8980 (вісім тисяч девятсот вісімдесят) грн. інфляційних та 1020,47 (одна тисяча двадцять) грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 11.01.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін