ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2015 р. Справа № 911/4503/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Білоцерківтепломережа

про стягнення 14706820,80 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 14-124 від 13.05.2014 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність № 5 від 06.01.2015 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Білоцерківтепломережа про стягнення 14 706 820,80 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.10.2015 року порушено провадження у справі № 911/4503/15 та призначено до розгляду на 27.10.2015 року.

26.10.2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшла телеграма, якою останній просить відкласти розгляд справи.

В судове засідання, яке відбулось 27.10.2015 року представник відповідача не зявився, вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 06.10.2015 року не виконав, у звязку з чим розгляд справи відкладався до 24.11.2015 року.

24.11.2015 року через канцелярію суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні вимог щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних. Крім того, повідомляє суд про часткову сплату заборгованості в сумі 6116286,04 грн. під час розгляду справи.

В судове засідання, яке відбулось 24.11.2015 року представник позивача не зявився, у звязку з чим розгляд справи відкладався до 02.12.2015 року.

02.12.2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання та телеграма про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, яке відбулось 02.12.2015 року відповідач не зявився. Розгялд справи відкладався до 23.12.2015 року.

Крім того, в судовому засіданні, яке відбулось 02.12.2015 року позивачем, в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, було подано клопотання про продовження строку розгляду спору, яке задоволено судом та продовжено строк розгляду спору.

23.12.2015 року через канцелярію суду позивач подав заперечення на відзив.

В судовому засіданні 23.12.2015 року судом, в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва в розгляді справи на 28.12.2015 року.

В судовому засіданні 28.12.2015 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві, однак контррозрахунок заборгованості не надав.

Справа була розглянута в судовому засіданні у відповідності до ст. 75 Господарського процессуального кодексу україни за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані докази, господарський суд,

встановив:

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, 10.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (позивач, Продавець) та Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Білоцерківтепломережа (відповідач, Покупець) був укладений Договір купівлі-продажу природного газу № 1257/14-БО-17 (далі - Договір), згідно умов якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно з УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а Покупець зобовязується прийняти і оплатити цей природний, на умовах цього Договору (п. 1.1 Договору) в редакції Додаткових угод.

Газ, що продається за Договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. 2.1 Договору Продавець передає Покупцеві з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року газ обсягом до 15638291 тис. куб. м.

Додатковою угодою № 7 від 15.12.2014 року до Договору, яка вступає в силу з 01.12.2014 року, Сторони погодили, що ціна за 1000 куб. м. газу становить 5900,00 грн. без урахування ПДВ, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу. До сплати за 1000 куб. м. природного газу 6384,70 грн., крім того ПДВ 20 % - 1276,94 грн., всього з ПДВ 7661,64 грн. (п. 5.2 Договору).

Загальна сума вартості природного газу за цим Договором складається із сум вартості місячних поставок газу (п. 5.5 Договору).

Договір набирає чинності з дати підписання Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між Сторонами з 01.10.2012 року і діє в частині поставки газу до 31.12.2014 року, а в частині розрахунків до повного їх здійснення (розділ 11 Договору).

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем, що на виконання умов Договору позивач протягом лютого - грудня 2014 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 45129528,31 грн., що підтверджується відповідними Актами приймання-передачі природного газу. Факт поставки наведених обсягів природного газу відповідачем не заперечено та не спростовано.

Відповідно до п. 6.1 Договору Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Однак, відповідач своєчасно та в повному обсязі отриманий природний газ не оплатив, розрахувався частково 38950143,85, оплату за природний газ проводив з простроченням, у звязку з чим, за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 6179384,46 грн.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами Договір за правовою природою є договором купівлі-продажу, за яким згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи часткову сплату відповідачем заборгованості після звернення позивача до суду, про що відповідач повідомив суд поданим 24.11.2015 року відзивом на позов, та в підтвердження чого надав банківську виписку від 08.10.2015 року на суму 63098,42 грн., провадження у справі в частині вимог про стягнення 63098,42 грн. основного боргу підлягає припиненню судом на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 ГПК України.

Відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі якщо відсутній предмет спору. Згідно з п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції припинення провадження у справі на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, на момент розгляду справи матеріалами справи підтверджується основна заборгованість відповідача в сумі 6116286,04 грн., що ним не заперечено та не спростовано.

У звязку з простроченням виконання грошового зобовязання з оплати природного газу, позивач просить стягнути з відповідача 2899979,63 грн. пені, 182303,92 грн. 3 % річних, 5445152,79 грн. інфляційних. Розрахунок здійснено позивачем по кожному Акту приймання-передачі окремо.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 258,549-551 Цивільного кодексу України, п. 7.2 Договору передбачено, у разі невиконання Покупцем п. 6.1 умов Договору він зобовязується сплатити Покупцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.

Строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у пять років (п. 9.3 Договору).

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач у відзиві проти позову заперечував в частині пені, річних та інфляційних, посилаючись на необґрунтованість розрахунку, а саме на невірне визначення періодів нарахування; неправомірне включення дня оплати до періоду заборгованості; нарахування пені понад шість місяців в порушення ч. 6 ст. 232 ГК України. Також, відповідач посилався на тяжкий фінансовий стан і просив на підставі ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України відмовити в задоволенні позовних вимог в частині пені, 3 % річних та інфляційних.

Згідно з п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено по 1 серпня 2014 року або включно до 1 серпня 2014 року, то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи викладені у відзиві обставини, суд вважає слушними зауваження відповідача щодо включення в періоди прострочення днів, в яких відбувалась сплата.

Однак, як визначено п. 6.1 Договору, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання передачі. Судом встановлено, що в періодах, в яких відповідач вважає правомірним проведення розрахунку з 17 числа, відповідний останній день строку платежу - 14 число припадало на пятницю, тобто робочий день, тому початок періодів прострочення визначений правильно позивачем.

Суд не погоджується з твердженнями відповідача щодо порушення позивачем ч. 6 ст. 232 ГК України при нарахуванні пені за Актом приймання-передачі природного газу за грудень 2014 року в період 15.01.2015 року по 29.07.2015 року, оскільки перевіривши розрахунок пені за Актом приймання-передачі природного газу за грудень 2014 року, судом встановлено, що пеня за вказаним Актом нараховувалась з 15.01.2015 року по 14.07.2015 року, тобто в межах шестимісячного строку, в період з 15.01.2015 року по 29.07.2015 року за вказаним Актом нараховувались лише 3 % річних.

Таким чином, пеня та річні вважаються правомірно нарахованими з 15 числа кожного періоду, однак без включення в період прострочення днів сплати. У звязку з чим, судом, здійснено правильний розрахунок в межах заявлених позовних вимог, за яким з відповідача підлягає стягненню 2880183,58 грн. пені та 179813,99 грн. 3% річних.

Як визначено п. 3.2.Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті Бизнес від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах Законодавство і Ліга.

Оскільки, як встановлено судом, прострочення по всім періодам тривало з 15 числа, позивачем правомірно нараховано інфляційні в заявленому в позові розмірі.

Щодо посилань відповідача на тяжкий фінансовий стан та необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині пені, 3 % річних та інфляційних з огляду на ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що відповідні норми законодавства регулюють питання зменшення неустойки (штрафу, пені), про що відповідач не просить (у відзиві не зазначено прохання саме про зменшення) та не обґрунтовує підстав для зменшення неустойки і не зазначає до якого розміру. Тому, питання застосування ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України за відсутності відповідних вимог та обґрунтувань, не підлягає вирішенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в тому числі з врахуванням сплаченої після подачі позову суми, що складає 182423,15 грн.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Білоцерківтепломережа (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Мережна, 3, код 04654336) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077 грн. (шість мільйонів сто шістнадцять тисяч двісті вісімдесят шість гривень) 04 коп. основного боргу, 2880183 грн. (два мільйони вісімсот вісімдесят тисяч сто вісімдесят три гривні) 58 коп. пені, 179813 грн. (сто сімдесят девять тисяч вісімсот тринадцять гривень) 99 коп. 3% річних, 5445152 грн. (пять мільйонів чотириста сорок пять тисяч сто пятдесят дві гривні) 79 коп. інфляційних та 182423 грн. (сто вісімдесят дві тисячі чотириста двадцять три гривні) 15 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 63098,42 грн. основного боргу припинити.

4. В задоволенні решти позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 19.01.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін