РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2015Справа №910/17809/15

За позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах Міністерства оборони України

до Публічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" Полтавської області

про визнання угоди недійсною, зобов`язання вчинити дії, стягнення безпідставно набутих коштів, неустойки, ціна позову 43046350 грн.

Суддя Паламар П.І.

Представники :

від прокуратури Яговдік С.М.,

від позивача Ковальчук І.В.,

від відповідача Білявський В.В.

Суть спору:

у липні 2015 року заступник Генерального прокурора України звернувся в суд з указаним позовом

Прокурор зазначав, що між позивачем і відповідачем був укладений державний контракт на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням № 247/1/14/26 від 6 листопада 2014 р. (має гриф "таємно"), згідно з умовами якого відповідач зобов`язався у 2014 році виготовити та до 30 грудня 2014 р. передати позивачу продукцію, зазначену у специфікації, орієнтовною вартістю 136500000 грн., а позивач - прийняти через 553 військове представництво і визначеного специфікацією вантажоодержувача зазначену продукцію та оплатити її вартість на умовах договору.

Після здійснення 12 листопада 2014 р. попередньої оплати у розмірі 109200000 грн., що становила 80% від вартості продукції, 26 листопада 2014 р. між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного контракту, якою вони збільшили раніше визначену орієнтовну вартість продукції до 165000000 грн. без зміни її кількості.

Посилаючись на те, що зазначена додаткова угода укладена без дотримання вимог п. 268 Порядку планування, формування, розміщення та коригування державного оборонного замовлення, а також здійснення контролю за його виконанням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 464 від 27 квітня 2011 р., якими не допускається зміна ціни після часткової оплати продукції за контрактом, прокурор на підставі ст.ст. 203, 509, 525, 526, 530 ЦК України, ст. 193 ГК України, ст. 9 Закону України "Про державне оборонне замовлення" просив визнати її недійсною.

Також вказував, що на виконання контракту позивачем було сплачено на користь відповідача загалом 159480850,50 грн., у т.ч. на виконання спірної додаткової угоди № 1 - 22980850,50 грн.

У зв`язку з недійсністю додаткової угоди сплачені на її виконання грошові кошти одержані відповідачем безпідставно. Тому відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України прокурор просив стягнути з відповідача на користь позивача 22980850,50 грн. безпідставно набутих коштів.

Крім того, посилаючись на прострочення відповідачем передачі продукції прокурор просив зобов`язати останнього поставити позивачу закуплену продукцію, а також стягнути з відповідача на користь позивача 10510500 грн. пені та 9555000 грн. штрафу, передбачених п. 7.2 контракту.

У процесі розгляду справи прокурор у справі пояснив, що передбачена контрактом продукція була передана відповідачем позивачу до часу звернення в суд з указаним позовом, з урахуванням фактичного періоду прострочення зменшив розмір вимог про стягнення пені до 2871050 грн., штрафу - до 3822000 грн.

У судовому засіданні прокурор підтримав заявлені вимоги у зміненому вигляді.

Позивач у письмових поясненнях на позовну заяву, його представник у судовому засіданні заявлений в його інтересах позов підтримав частково, заперечив щодо вимог про визнання додаткової угоди недійсною та стягнення 22980850,50 грн. безпідставно набутих коштів, вказав, що закуплена продукція передана йому відповідачем з порушенням встановлених строків і з урахуванням умов спірного контракту розмір належних за прострочення поставки пені становить 3230932,53 грн., штрафу - 4301084,05 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, його представник у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність заявлених вимог, відповідність спірної угоди вимогам чинного законодавства, відсутність його вини у порушенні спірного зобов`язання. Заявив про зменшення на підставі ст. 233 ГК України розміру заявленої прокурором неустойки. Також вказував про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів позивача.

Заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 6 листопада 2014 р. між позивачем та відповідачем був укладений державний контракт на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням № 247/1/14/26 від 6 листопада 2014 р. (має гриф "таємно"), згідно з умовами якого відповідач зобов`язався у 2014 році виготовити та до 30 грудня 2014 р. передати позивачу продукцію, зазначену специфікації, орієнтовною вартістю 136500000 грн., а позивач - прийняти через 553 військове представництво і визначеного специфікацією вантажоодержувача зазначену продукцію та оплатити її вартість на умовах договору.

Указані обставини підтверджуються поясненнями прокурора, сторін у справі та наявною у матеріалах копією цього контракту.

За своєю правовою природою контракт між сторонами є договором підряду, оскільки його умови передбачають виготовлення певних речей з переданням їх замовнику.

Також встановлено, що 26 листопада 2014 р. між тими ж сторонами 26 листопада 2014 р. між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного контракту, якою вони збільшили раніше визначену орієнтовну вартість продукції до 165000000 грн. без зміни її кількості.

Заявлені прокурором вимоги про визнання недійсною указаної додаткової угоди обґрунтовані недотриманням сторонами у момент її укладення вимог п. 268 Порядку планування, формування, розміщення та коригування державного оборонного замовлення, а також здійснення контролю за його виконанням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 464 від 27 квітня 2011 р., які визначають умови зміни ціни, визначеної державним контрактом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З урахуванням того, що виготовлення продукції пов`язане з виконанням оборонного замовлення, відносини сторін за контрактом, у т.ч. щодо зміни ціни, регулюються гл. 61 ЦК України, Законом України "Про державне оборонне замовлення".

Визначене умовами п.п. 2.1-2.3 спірного контракту поняття орієнтовної вартості (ціни) продукції відповідає передбаченому ст.ст. 843, 844 ЦК України поняттю твердого кошторису, витрати за перевищення якого несе підрядник. Умови п. 2.4 контракту передбачають оплату робіт за договірною ціною, визначеною після їх виконання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Можливість внесення змін до твердого кошторису за погодженням сторін передбачена ч. 3 ст. 844 ЦК України Крім того, ч. 5 указаної статті встановлене право підрядника вимагати збільшення кошторису у разі істотного зростання після укладення договору вартості матеріалу, устаткування, які мали бути надані підрядником, а також вартості послуг, що надавалися йому іншими особами.

Можливість перегляду орієнтовної вартості в обґрунтованих випадках (зміна тарифів, цін на матеріали та покупні комплектуючі вироби, систем оплати праці, мінімальної заробітної плати та умов, обумовлених законодавчими та нормативно-правовими актами) передбачена сторонами п. 2.3 контракту, який прокурором не оспорюється і в установленому порядку недійсним не визнаний.

Як вбачається з умов п. 1 спірної додаткової угоди підставою для її укладення стало різке та непрогнозоване падіння курсу гривні по відношенню до долара США, що зумовило істотне зростання вартості імпортних комплектуючих виготовлюваної продукції.

За таких обставин сторони у справі були вправі відповідно до ст.ст. 632, 844 ЦК України шляхом укладення додаткової угоди вирішити питання про зміну орієнтовної вартості за контрактом.

Посилання прокурора на п. 268 Порядку планування, формування, розміщення та коригування державного оборонного замовлення, а також здійснення контролю за його виконанням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 464 від 27 квітня 2011 р., є необґрунтованими.

Відповідно до вказаної норми зміна ціни, визначеної державним контрактом, не допускається, якщо продукцію, роботи та/або послуги оборонного призначення, які є предметом державного контракту, виготовлено (виконано, надано) та прийнято представництвом державного замовника з оборонного замовлення на підприємствах, в установах і організаціях, що підтверджується посвідченням (актом), передбаченим підпунктом 6 пункту 9 Положення про представництва державних замовників з оборонного замовлення на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2009 р. № 1107, частково або повністю оплачено, а також коли сторонами повністю виконано свої зобов`язання за державним контрактом

У розумінні цих вимог зміна ціни за державним контрактом не допускається у разі, коли вже виготовлена продукція була в установленому порядку прийнята й частково або повністю оплачена, а також коли сторонами повністю виконано свої зобов`язання.

Це узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 632 ЦК України, згідно з якими зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи на час укладення спірної додаткової угоди № 1 продукція за контрактом ще не була виготовлена відповідачем та прийнята представництвом замовника, на той момент лише вирішувалося питання закупівлі імпортних комплектуючих.

Доказів, які б спростовували зазначені обставини суду не надано.

Враховуючи наведене, у позові в частині вимог про визнання додаткової угоди № 1 від 26 листопада 2014 р. недійсною відповідно до вимог ст. 215 ЦК України слід відмовити.

Оскільки у позові про визнання додаткової угоди № 1 недійсною відмовлено, відповідач підставно набув грошові кошти у розмірі 22980850,50 грн., частину з яких у розмірі 5869205,70 грн. після встановлення договірної ціни повернув позивачу, то у позові в частині вимог про стягнення указаних сум відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України також слід відмовити

Як встановлено судом, додатковими угодами №№ 2 від 23 грудня 2014 р., 3 від 27 грудня 2014 р., 4 від 20 лютого 2015 р., 5 від 17 квітня 2015 р. сторони змінили державний контракт в частині терміну передачі продукції - замість 30 грудня 2014 р. на 31 січня 2015 р., строків проведення платежів, дії контракту, а також встановили договірну ціну продукції у розмірі 153611644,80 грн.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями прокурора, сторін, наявними у матеріалах справи копіями цих додаткових угод.

Додаткова угода № 5, якою встановлена договірна ціна, прокурором також не оспорюється і в установленому порядку вона недійсною не визнана.

Поясненнями прокурора, сторін, наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями №№ 247/1/595, 247/1/596 від 11 листопада 2014 р., 247/1/610 від 4 грудня 2014 р., 247/1/675, 247/1/676, 247/1/677 від 29 грудня 2014 р. стверджується факт належного перерахування позивачем на користь відповідача в рахунок оплати за державним контрактом 159480850,50 грн.

Наявними у матеріалах справи накладними на відпуск товарно-матеріальних цінностей №№ 10578, 10806 від 27 грудня 2014 р., 10057, 10058, 10059 від 21 лютого 2015 р., 10060 від 5 березня 2015 р., 10116 від 20 березня 2015 р., актами прийому передачі №№ 10578, 10806 від 30 грудня 2014 р., 10057, 10058, 10059 від 23 лютого 2015 р., 10060 від 6 березня 2015 р., 10116 від 23 березня 2015 р. стверджується факт передачі відповідачем позивачу усієї обумовленої контрактом продукції, при цьому, три одиниці з простроченням на 23 дні, одну на 34 дні та одинадцять на 48 днів.

Доказів передачі продукції за контрактом в установлений строк суду не надано.

Згідно з умовами п. 7.2 контракту за порушення строків поставки продукції виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.

Внаслідок прострочення поставки продукції позивач набув право вимагати від відповідача сплати 3230932,53 грн. пені та 4301084,05 грн. штрафу.

При цьому, з урахуванням розміру заявлених прокурором вимог з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 624 ЦК України, ст.ст. 231, 232 ГК України підлягає стягненню 2871050 грн. пені та 3822000 грн. штрафу.

Доводи відповідача щодо зменшення на підставі ст. 233 ГК України розміру належної з нього на користь позивача неустойки є необґрунтованими, оскільки доказів наявності передбачених законодавством підстав для зменшення неустойки суду не надано.

Як слідує з наявних матеріалів звернення в суд прокурора з даним позовом зумовлене порушенням інтересів держави, які потребують судового захисту, в умовах відсутності фінансування витрат позивача на оплату судового збору, тому посилання відповідача на відсутність у прокурора підстав для подачі позову в інтересах держави є необґрунтованими.

Оскільки позов задоволено частково, прокурор в установленому законом порядку звільнений від сплати судового збору, понесені по справі господарські витрати стосовно до вимог ст. 49 ГПК України слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

позов заступника Генерального прокурора України задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АвтоКРАЗ" (39631, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київська, 62, код 05808735) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, код 00034 грн. пені, 3822000 грн. штрафу.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АвтоКРАЗ" (39631, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київська, 62, код 05808735) у доход державного бюджету України (одержувач ГУ ДКСУ у м. Києві, банк одержувача ГУ ДКСУ у м. Києві, , МФО 820019, рахунок 3001, код платежу 22030001) 16483,44 грн. судового збору.

У позові в іншій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Суддя господарського суду міста Києва П.І.Паламар