РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2015Справа №910/27983/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БУГГА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-інвестиційна компанія"

про стягнення 164 229,05 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Тумасов В. Р. - керівник;

Від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БУГГА" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-інвестиційна компанія" про стягнення коштів у розмірі 164 229,05 грн., а саме 158000,00 грн. основного боргу, 2595,05 грн. процентів річних, 3634,00 грн. втрат від інфляції, а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 463,45 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди техніки № 01БМ/03 від 10.03.2015 в частині своєчасного внесення орендної плати, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаному розмірі, за наявності якої позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції.

Окрім того, подана позивачем позовна заява містить заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові суми в межах заявлених позовних вимог, що належать ТОВ "Енергетично-інвестиційна компанія" на р/р 9409 в Печерській філії ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 300711.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2015 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/27983/15 та призначено до розгляду на 24.11.2015.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24.11.2015 розгляд справи № 910/27983/15 відкладено на 28.12.2015.

У судові засідання 24.11.2015 та 28.12.2015 з'явився уповноважений представник позивача .

Уповноважений представник відповідача у судові засідання 24.11.2015 та 28.12.2015 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 916 та № 770.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 24.11.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання № 24 від 20.11.2015 про долучення документів до матеріалів справи.

Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 24.11.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання № 1220 від 23.11.2015 про відкладення розгляду справи, яке долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник позивача подав клопотання за вих. № 28 від 24.11.15, в якому останній просить накласти арешт на грошові кошти у сумі 164 229,05 грн., що знаходяться на банківських рахунках відповідача відповідно до переліку банків зазначених у клопотанні. Клопотання долучено судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 28.12.15 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву №1280 від 25.12.2015, в якому відповідач заперечує проти позову та зазначає, оскільки відповідачем 13 листопада 2015 р. було перераховано позивачу грошові кошти в сумі 8000,00 грн. в якості оплати за оренду екскаватора згідно Договору оренди № 01БМ/03 від 10.03.15 р., на підтвердження чого відповідачем надана копія відповідного платіжного доручення № 1350 від 13.11.15 р., провадження у справі в частині стягнення 8000,00 грн. основного боргу має бути припинено.

Відзив судом долучений до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем на час проведення судового засідання 28.12.15 р. суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 28.12.15 до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 30.10.15, 24.11.15 та 11.02.15 відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи 28.12.15 р., а також той факт, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 28.12.15 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 10 березня 2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "БУГГА" (позивач у справі, орендодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергетично-інвестиційна компанія" (відповідач у справі, орендар за договором) укладено Договір оренди техніки №01БМ/03 (надалі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець надає орендарю транспортний засіб, а саме: Екскаватор Volvo ЕС 360 Blc, 2007 року випуску, державний номер Т 0665 АН та Екскаватор ЕС 290 Blc 2011 року випуску, державний номер Т 06339 АН для використання його за цільовим призначенням строком до 01 червня 2015 року.

Розділами 3 - 5 Договору сторони узгодили порядок передачі та використання транспортного засобу, оплату орендних платежів оформлення акту наданих послуг тощо.

Відповідно до п. 8.3. Договору цей Договір укладається до 01.06.2015, якщо інше не встановлено іншими положеннями цього Договору. У будь-якому випадку цей Договір зберігає свою силу до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та § 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (непоживна річ). В силу ч.6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Договір оренди відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до п. 3.1. Договору орендодавець передає транспортний засіб орендареві згідно з актом прийому-передачі в місці передачі. Повернення транспортного засобу відбувається в місці, вказаному орендодавцем.

Орендар використовує транспортний засіб згідно з його цільовим призначенням, а також технічних вимог, що висуваються до транспортного засобу у звичайному порядку використання (п. 3.2 Договору).

У відповідності до умов Договору сторонами складено та підписано акти прийому - передачі: № 1/03 від 10.03.15 р., згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв для використання за цільовим призначенням гусеничний Екскаватор ЕС 290 Blc 2011 року випуску, державний номер Т 06339 АН вартістю 4 000 000,00 грн., з умовою повернення вказаного транспортного засобу з урахуванням нормального зносу по завершенню терміну дії Договору, якщо інше не буде передбачено умовами Договору або додатками до нього; 2/03 від 10.03.15 р., згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв для використання за цільовим призначенням гусеничний Екскаватор Volvo EC 360 Blc 2007 року випуску, державний номер Т 06657 АН вартістю 3 250 000,00 грн., з умовою повернення вказаного транспортного засобу з урахуванням нормального зносу по завершенню терміна дії Договору, якщо інше не буде передбачено умовами Договору або додатками до нього.

За таких обставин господарським судом встановлено, що орендодавцем було належним чином виконано свій обов'язок з передачі відповідачу орендованого майна (техніки) на підставі Договору оренди техніки №01/БМ/03 від 10.03.2015, відповідачем прийнято вказану техніку без будь - яких зауважень.

В подальшому актами прийому - передачі № 21/05 від 21.05.15 р. та № 2/06 від 02.06.15 р. відповідно, копії яких наявні в матеріалах справи, вказана техніка була повернута орендарем орендодавцеві в задовільному робочому технічному стані, комплектною.

Відповідно до абз. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 4.1. Договору сторони досягли згоди, що сплата орендованого платежу за використання транспортного засобу буде обчислюватись з розрахунку 300,00 грн. з ПДВ за годину роботи екскаватора. Мінімальна кількість машино-годин на один місяць, що підлягає сплаті - 224 машино-години (яка складається із 4-ох машино-години у зміну, 28 робочих днів по дві зміни у місяці) за один транспортний засіб.

Згідно п. 4.2. Договору орендар сплачує орендодавцю попередню оплату в розмірі 33600,00 грн. з ПДВ.

При цьому кінцевий розрахунок за відпрацьований місяць проводиться на протязі 3-х днів з моменту підписання орендарем Акта наданих послуг, на підставі виставлених рахунків шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендодавця (пункт 4.3. Договору).

Як визначено умовами п. 5.1. Договору в кінці кожної зміни представник орендаря підписує змінний рапорт машиністу екскаватора, в якому вказує кількість відпрацьованих машино-годин, якщо був простій техніки, то вказується причина простою.

У відповідності до п. 5.1.2. Договору до 3-го числа місяця наступного після звітного Акт передається для підпису орендарю. Акт може бути переданим орендарю факсом або відправлений засобами Інтернет зв'язку, з обов'язковим направленням оригіналу Акта поштою на адресу орендаря.

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що орендодавець має право направити підписаний зі свого боку Акт і в разі відсутності заперечень орендаря протягом трьох днів з моменту отримання Акту вважається, що орендар прийняв виконання зобов'язань за цим Договором від орендодавця, зобов'язаний підписати Акт і передати його орендодавцю у зазначений термін.

Як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, на виконання умов Договору в період з березня по травень 2015 р. включно між сторонами підписані Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 357 900,00 грн. з ПДВ, а саме № Б-00000002 від 31.03.2015 на суму 109 200,00 грн. з ПДВ, № Б-00000008 від 30.04.2015 на суму 147 000,00 грн. з ПДВ та № Б-00000011 від 31.05.2015 на суму 101 700,00 грн. з ПДВ.

Вказані акти, копії яких містяться в матеріалах справи, підписані сторонами без жодних зауважень щодо якості чи кількості наданих послуг, містять підписи уповноважених представників та скріплені печатками позивача та відповідача.

Факт використання відповідачем транспортних засобів за вказаними актами згідно умов Договору останнім не заперечувався.

Доказів пред'явлення відповідачем заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг та відмови відповідача від підписання актів, а також претензій щодо повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "БУГГА" умов Договору до суду не надходило.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з надання відповідачу у користування транспортних засобів (екскаваторів) у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначених в актах здачі - прийняття виконаних робіт (наданих послуг) та актах надання послуг, а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані послуги у вказаних обсягах та змісті без будь - яких зауважень.

Проте, як стверджує позивач, в порушення умов Договору відповідач свої договірні зобов'язання щодо перерахування коштів за оренду техніки в обумовлені Договором строки належним чином та в повному обсязі не здійснив, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість по орендній платі за користування екскаваторами в розмірі 158 000,00 грн..

Так, за матеріалами справи судом встановлено, а також підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що відповідачем в рахунок сплати орендної плати за період з 07.04.15 р. по 27.10.15 р. було перераховано на рахунок позивача грошові кошти в загальній сумі 197 900,00 грн. із зазначенням призначення платежу «оплата за оренду екскаватора зг. договору оренди № 01БМ/03 від 10.03.2015 р.», що підтверджується наданими позивачем та залученими до матеріалів справи копіями виписок банку по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «БУГГА» з відповідний період.

Окрім того, 07.08.2015 позивачем було отримано Гарантійний лист №1192 від відповідача, згідно якого останній гарантував погашення заборгованості в сумі 171 700 грн. у строк до 01.09.2015 р..

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання щодо перерахування коштів за оренду техніки (екскаваторів) в розмірі 158 000,00 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у останнього станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у встановленому судом вище розмірі, яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

Водночас, як свідчать матеріали справи, в процесі розгляду даної справи відповідачем було надано суду копію платіжного доручення № 1350 від 13.11.15 р. на суму 8000,00 грн., відповідно до якої після порушення провадження у справі відповідачем додатково було сплачено 8000,00 грн. в рахунок оплати наявної заборгованості з орендної плати згідно Договору оренди № 01БМ/03 від 10.03.15 р., та які не були враховані позивачем при здійсненні розрахунку розміру заборгованості відповідача за Договором.

Таким чином, враховуючи проведені відповідачем додаткові розрахунки за Договором, залишок несплаченої відповідачем заборгованості з орендної плати становить 150 000,00 грн..

У відповідності до приписів п. 4.4 постанови №18 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Пунктом 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, а також строки (дати) та розміри проведеного відповідачем часткового розрахунку за Договором, суд дійшов висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення 8000,00 грн. основної заборгованості на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки спір у вказаній частині припинив існування в процесі розгляду справи.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору оренди техніки № 01БМ/03 від 10.03.15 р. та/або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, факт невиконання відповідачем зобов'язань підтверджується матеріалами справи, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 150000,00 грн. заборгованості за оренду транспортних засобів (екскаваторів) згідно Договору підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 3 Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова №14) інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно пункту 1.12. постанови №14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно - правової системи "ЛІГА: Закон" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків річних та втрат від інфляції судом встановлено, що розмір відсотків річних, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду, становить 2408,94 грн. та є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних за несвоєчасну сплату орендної плати за Договором підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 2408,94 грн. процентів річних.

При цьому судом встановлено, що розмір інфляційних нарахувань, заявлених позивачем до стягнення в сумі 3634,00 грн. відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 3634,00 грн. інфляційних нарахувань підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Щодо заявленого позивачем клопотання про забезпечення позову суд зазначає, що нормами статті 66 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду за заявою сторони, прокурора, який подав позов, або з своєї власної ініціативи вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи забезпечення позову, одним з яких, зокрема, є накладання арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" (далі - Постанова № 16) заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно п. 3 Постанови № 16 умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

На підставі викладеного суд зауважує, що тягар доказування того, що майно, яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути чи зменшитись за кількістю, покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову та підлягає доказуванню на загальних підставах в порядку приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. Втім, викладені у заяві про вжиття заходів до забезпечення позову обставини мотивовано лише припущеннями позивача та його власними інтересами, з посиланням на значний розмір заявленої до стягнення заборгованості та тривалість її існування.

У клопотанні про забезпечення позову позивачем не наведено інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, і доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду позивачем не надано. Доказів на підтвердження того, що відповідачем вживаються після винесення ухвали про порушення провадження у справі будь-які заходи, направлені на відчуження належного йому майна (грошових коштів), що майно відповідача (грошові кошти) може зникнути, позивачем до матеріалів справи не додано.

З огляду на вищевикладене, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності законодавчо передбачених підстав для застосування заходів до забезпечення позову позивачем суду не надано, останній вважає за необхідне в задоволенні клопотанням ТОВ "БУГГА" про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 67, п.1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині стягнення 8000,00 грн. основного боргу припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-інвестиційна компанія" (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 28-Б; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БУГГА" (08720, Київська область, м. Українка, вул. Промислова, 37; ) 150 000,00 грн. основного боргу, 2408,94 грн. процентів річних, 3634,00 грн. інфляційних втрат та 2460,66 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 20 січня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон